Справа № 802/1973/14-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/1973/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А. В.
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової
Т.В.

при секретарі: Майданюк Я.Л.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Пасічник Л.
М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 20 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої
служби України відділу примусового
виконання рішень про визнання
бездіяльності протиправною та
скасування постанови , -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України, в
якому просив визнати протиправними дії
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України -
Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого
провадження та визнати протиправною та
скасувати постанову про закінчення
виконавчого провадження №ВП №38900056 від
25.03.2014 року винесену головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Єжовим М.В.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 20.06.2014 року
позов задоволено повністю: визнано
протиправними дії головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України -
Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого
провадження та визнано протиправною і
скасовано постанову про закінчення
виконавчого провадження №ВП №38900056 від
25.03.2014 року винесену головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Єжовим М.В.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції від 20.06.2014 року та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог повністю, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом при ухваленні
рішення норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Позивач та його представник в судовому
засіданні заперечили стосовно
задоволення апеляційної скарги та
просили рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від
20.06.2014 року - без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Ленінського районного суду
м. Вінниці від 16.02.2010р. адміністративний
позов ОСОБА_2 до управління пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Вінниці про визнання дій
неправомірними, зобов'язання провести
перерахунок та призначити пенсію із
послідуючим перерахунком - задоволено
частково (адміністративна справа №
2-а-636/10). Зокрема, визнано
неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Вінниці щодо відмови ОСОБА_2 у
перерахунку його пенсії у
відповідності до вимог ст. ст. 50,54 , 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Вінниці провести перерахунок
та призначити основну та додаткову
пенсії ОСОБА_2 відповідно до ст. ст. 50, 54,
67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі не менше шести
мінімальних пенсій за віком, з дня
припинення виплати у належному розмірі
та виплати різницю між нараховано та
виплаченою раніше пенсією.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької
області від 22.06.2010р. постанову суду
першої інстанції змінено та доповнено
абзацом третім, яким зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Вінниці
здійснити з 01.12.2009р. перерахунок та
виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності
у розмірі шести мінімальних пенсій за
віком та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 %
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. ст. 50, 54. 67 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» .

В подальшому, рішенням Європейського
Суду з прав людини від 20.06.2013р. у справі
"Цибулько та інші проти України", де
одним із позивачів є ОСОБА_2,
постановлено, що протягом трьох
місяців держава-відповідач має
виконати рішення національних судів,
ухвалені на користь заявників, які
залишаються невиконаними, та сплатити
2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику
або його/її спадкоємцю, зазначених у
Додатку 2; ці суми є відшкодуванням
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсацією судових витрат, і
мають бути сплачені разом з будь-якими
податками, що можуть нараховуватись, та
конвертовані в національну валюту за
курсом на день здійснення платежу, а
також зі спливом зазначеного
тримісячного строку і до остаточного
розрахунку на ці суми
нараховуватиметься простий відсоток у
розмірі граничної позичкової ставки
Європейського центрального банку, яка
діятиме в період несплати, до якої має
бути додано три відсоткові пункти.

25.03.2014р. головним державним виконавцем
ВПВР ДВС України винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження з виконання рішення
Європейського суду з прав людини (ВП
№38900056).

Однак, позивач, вважаючи, що рішення
Європейського суду з прав людини від
20.06.2013р. виконано не у повному обсязі,
звернувся до суду з метою захисту своїх
прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог, а
тому задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_2, з чим погоджується і суд
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи
рішення Європейського суду з прав
людини з урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", що визначено п. 9 ч. 2 ст. 17
вказаного Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про виконавче провадження"
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі фактичного виконання
в повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом.

Позивач зазначає, що з 01.09.2011р. отримує
пенсію у значно нижчому розмірі, ніж її
встановив національний суд, і
Європейський суд з прав людини у своєму
рішенні від 20.03.2013р.

Листом управління Пенсійного фонду
України в місті Вінниці від 22.01.2014 року
№1/М-1, надісланого на адресу позивача,
останнього повідомлено, що на підставі
рішення Європейського суду з прав
людини від 20.06.2013 року у справі
"Цибулько та інші проти України" УПФУ в
м. Вінниці не має підстав поновлювати
виплату пенсії ОСОБА_2, оскільки
постанова Ленінського районного суду
м. Вінниці у справі №2-а-636/10 і виплата
проводиться відповідачем згідно вимог
пенсійного законодавства.

Також у вищевказаному листі
управлінням Пенсійного фонду
зазначено, що вказані виплати
проводяться виходячи з наявних
фінансових ресурсів державного
бюджету України та Пенсійного фонду
України на 2012 та 2013 роки, тому на момент
закінчення виконавчого провадження
кошти виплачено.

12.06.2014р. державним виконавцем
сформовано вимогу за № 700/11-В, у якій
вказується, що держава не може
виправдовувати нестачею коштів
невиконання судових рішень, винесених
проти неї або проти установ чи
підприємств, які перебувають в
державній власності або контролюється
державною, та зобов'язано управління
Пенсійного фонду України повідомити
про повне чи часткове виконання
рішення національного суду, яке
відповідно до рішення Європейського
суду з прав людини повинно бути
виконано в повному обсязі до 20.09.2013р.

Враховуючи вищевикладені обставини
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що на
момент звернення до суду з позовом,
зазначене рішення Європейського суду з
прав людини від 25.03.2014р. виконано не в
повному обсязі, а відповідачем не
надано доказів правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності, відтак
не дотримано обов'язку, визначеного ч. 2
ст. 72 КАС України.

Таким чином, зважаючи на те, що рішення
Європейського суду з прав людини
фактично не виконано в повному обсязі,
колегія суддів приходить до висновку
про протиправність дій державного
виконавця щодо закінчення виконавчого
провадження, а оскаржувана постанова
державного виконавця є такою, що
прийнята необґрунтовано, тобто з
урахуванням не всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Також колегія суддів бере до уваги те,
що обов'язкове виконання рішення суду,
в тому числі, суб'єктами наділеними
владними повноваженнями, покладається
також конвенцією "Про захист прав та
свобод людини", яка ратифікована
Законом України "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод" від 17.07.1997р.

Стаття 6 Конвенції гарантує
неухильність виконання рішення суду
громадянами, юридичними особами та
всіма органами влади України, до яких
відносяться також і відповідач. Тобто,
рішення суду, яке набрало законної сили
повинно бути виконане, а інші обставини
щодо його невиконання суперечать
основним принципам права і до уваги
судом не беруться. У протилежному
випадку буде мати місце порушення
принципу юридичної визначеності, що є
одним із базових складових принципу
верховенства права, визнаного Україною
як на рівні Конституції, так і шляхом
ратифікації Європейської Конвенції з
прав людини.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність порушень з
боку відповідача, оскільки державним
виконавцем при винесенні постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 25.03.2014р. вимоги Закону України "Про
виконавче провадження" не дотримано, та
не вжито всіх можливих та необхідних
заходів спрямованих на виконання в
повному обсязі рішення суду.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що позивачем не надано
суду достатньо належних доказів, які
свідчать про правомірність заявлених
позовних вимог, а доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції та застосування норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, апеляційну
скаргу належить залишити без
задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України, - залишити
без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 20 червня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
12 серпня 2014 року .

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.