Справа № 2а-5999/10/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/71174/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
судді-доповідача:Усенко Є.А.,суддів:
Веденяпіна О.А., Юрченко В.П.
розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.04.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.10.2011

у справі № 2а-5999/10/2670 Окружного
адміністративного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю (ТОВ) «Київрусь»

до Державної податкової інспекції
(ДПІ) у Святошинському районі м. Києва

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.04.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.10.2011,
позов задоволено: визнані
протиправними та скасовані податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Святошинському районі м. Києва №
4/0 від 30.07.2009 та № /1 від 02.11.2009.

У касаційній скарзі ДПІ у
Святошинському районі м. Києва просить
скасувати ухвалені у справі рішення та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Позивач не реалізував процесуальне
право надати заперечення на касаційну
скаргу.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для визначення ТОВ
«Київрусь» податкового зобов'язання із
земельного податку у сумі 399,05 грн.
(основний платіж - 380,48 грн., штрафні
(фінансові) санкції - 19,02 грн.) згідно з
податковими повідомленнями-рішеннями
від 30.07.2009 № 4/0 та від 02.11.2009 №
/1 слугував висновок
контролюючого органу, викладений в
акті камеральної перевірки від 30.07.2009 №
859/15-310, про порушення товариством
пункту 2 рішення Київської міської ради
«Про врегулювання питання
користування земельними ділянками в
місті Києві» від 25.12.2008 № 944/944 внаслідок
застосування у квітні - травні 2009 року
ставки земельного податку,
встановленої частиною 1 статті 7 Закону
України «Про плату за землю», а не цим
рішенням.

Розміри та порядок плати за
використання земельних ресурсів до 1
січня 2011 року регулювались Законом
України «Про плату за землю» (втратив
чинність з 1 січня 2011 року у зв'язку з
набранням чинності Податковим
кодексом України).

Так, частиною 1 статті 7 цього Закону
передбачено, що ставка земельного
податку із земель, грошову оцінку яких
встановлено, складає один відсоток від
їх грошової оцінки, за винятком
земельних ділянок, зазначених у
частинах п'ятій - десятій цієї статті та
частині другій статті 6 цього Закону.

Відповідно до частини 5 вказаної статті
ставки земельного податку за земельні
ділянки (за винятком
сільськогосподарських угідь)
диференціюють та затверджують
відповідні сільські, селищні, міські
ради виходячи із середніх ставок
податку, функціонального використання
та місцезнаходження земельної ділянки,
але не вище ніж у два рази від середніх
ставок податку з урахуванням
коефіцієнтів, встановлених частинами
другою і третьою цієї статті.

Спір, що є предметом вирішення у цій
судовій справі, пов'язаний із
застосуванням позивачем ставки
земельного податку до земельної
ділянки, грошова оцінка якої
встановлена.

Суди попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що позивач як
землекористувач земельної ділянки,
грошова оцінка якої встановлена,
повинен сплачувати земельний податок
за ставкою 1 відсоток від її грошової
оцінки згідно з частиною 1 статті 7
Закону України «Про плату за землю».

Довід ДПІ в касаційній скарзі про
порушення судами попередніх інстанцій
при вирішенні спору норм пункту 2
рішення Київської міської ради «Про
врегулювання питання користування
земельними ділянками в місті Києві»
від 25.12.2008 №944/944, спростовується
наступним.

Пунктом 2 цього рішення встановлено, що
з 01.04.2009 плата за земельні ділянки (крім
земель, які використовуються
державними та комунальними
підприємствами, установами,
організаціями для ведення лісового
господарства, для водогосподарських
потреб, та земель, зайнятих зеленими
насадженнями загального користування,
житловим фондом, об'єктами
інженерно-транспортної
інфраструктури, крім присадибних і
садових земельних ділянок, а також
визначених Київською міською радою
земельних ділянок, які
використовуються підприємствами, що
забезпечують життєдіяльність міста, та
земельних ділянок, щодо яких Київською
міською радою прийняті рішення про їх
передачу у власність або в
користування, але документи, що
посвідчують права на такі земельні
ділянки, незареєстровані), які
використовуються суб'єктами
господарської діяльності, але право
власності на які або право оренди яких
в установленому законодавством
порядку не оформлено (не
переоформлено), справляється в розмірі
мінімальної орендної плати за земельні
ділянки, встановленої статтею 21 Закону
України «Про оренду землі».

Таке підзаконне нормативне
регулювання не відповідає розміру
ставки та порядку диференціації ставки
земельного податку, встановленим
частинами першою та п'ятою статті 7
Закону «Про плату за землю», який
регулює правовідносини, з приводу прав
і обов'язків сторін в якому виник спір,
і має вищу юридичну силу, а тому
підлягає застосуванню при вирішенні
цього спору.

Доводи ДПІ стосовно повноважень
Київської міської ради встановлювати
або змінювати ставки земельного
податку суперечать нормі частини
другою статті 4 Закону України «Про
плату за землю», якою передбачена пряма
заборона встановлювати або змінювати
ставки земельного податку, порядок
обчислення і сплати земельного податку
іншими законодавчими актами, крім як
цим Законом. Єдиним же органом
законодавчої влади в Україні, який
уповноважений приймати закони, як це
визначено у Конституції України, є
Верховна Рада України.

Таке правозастосування відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України, викладеній в постанові від
12.11.2013 у справі за позовом ТОВ
«Промкабель-Електрика» до ДПІ у
Святошинському районі м. Києва про
скасування податкового
повідомлення-рішення, яка відповідно
до частини першої ст. 244-2 КАС України є
обов'язковою для судів при вирішенні
подібних спорів.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для
скасування оскаржуваних судових
рішень відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.04.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду 06.10.2011 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Є.А. Усенко Судді:
О.А. Веденяпін В.П. Юрченко