Справа № 705/4769/14-а
Суддя: Резнік Ю. В.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа
№: 705/4769/14-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
м. Умань

14 серпня 2014 року суддя
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області Резнік Ю.В.,
розглянувши у порядку скороченого
провадження справу за
адміністративним позовом Уманської
міськрайонної Спілки « Рада
громадських організацій» до Уманської
міської ради Черкаської області про
визнання відмови в задоволенні запиту
на інформацію незаконною та порушення
Закону України « Про доступ до
публічної інформації », -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача за
довіреністю Томасєвич О.В. 30.07.2014 року
звернувся в Уманський міськрайонний
суд Черкаської області з
адміністративним позовом до Уманської
міської ради Черкаської області про
визнання відмови в задоволенні запиту
на інформацію незаконною та порушення
Закону України « Про доступ до
публічної інформації ». Позовні вимоги
представник позивача обґрунтовує тим,
що у відповідності до п. 1 ч.1 ст. 3 Закону
України « Про доступ до публічної
інформації» - право на доступ до
публічної інформації гарантується
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків передбачених законом.
При цьому в позові вказано, що 15 травня
2014 року Уманською міськрайонною
Спілкою « Рада громадських
організацій» до Уманської міської ради
Черкаської області було подано заяву
про надання необхідної інформації :
копії договору купівлі-продажу
земельної ділянки по вул.. Пушкіна, 21-Б,
що був укладений між Уманською
міською радою та ТОВ «Паломник». Однак,
на адресу голови ради громадських
організацій Кислинського В.О., надійшла
відповідь згідно з якою Уманська
міська рада відмовила в наданні копії
договору купівлі-продажу, мотивуючи
відмову тим, що вказаний договір не
відноситься до публічної інформації і
в ньому є індивідуальні дані.
Представник позивача в позові вказує,
що Уманська міська рада не мала права
обмежити громадську організацію у
доступі до інформації щодо земельної
ділянки, яка знаходиться у
розпорядження територіальної громади
м. Умань та була продана товариству.
Оскільки відповідач добровільно не
надає позивачу копію відповідного
договору , чим на думку позивача
порушує вимоги ст.ст. 3, 6, 14, 22 ЗУ « Про
доступ до публічної інформації» , то у
позові представник позивача ставить
питання:

«… 1) Визнати дії неправомірними
першого заступника міського голови
Уманської міської ради С.М. Маркова та
начальника відділу з питань земельних
відносин Тарасюк Л.М. по відмові в
задоволенні запиту на інформацію.

2) Визнати протиправною відмову першого
заступника міського голови Уманської
міської ради С.М. Маркова від 20.05.2014 року
№ 18/02-2з в наданні копії договору
купівлі-продажу земельної ділянки по
вул. Пушкіна, 21-Б в м. Умань, укладений
між Уманською міською радою і ТОВ
«Паломник».

3) Зобов'язати секретаря Уманської
міської ради Цебрій О.В. надати
відповідь на інформацію, а саме надати
копію Договору купівлі-продажу
земельної ділянки по вул. Пушкіна, 21-Б в
м. Умань, укладений між Уманською
міською радою і ТОВ «Паломник», або
надати можливість його скопіювати …».

Позовні вимоги позивач
підтверджує: копією заяви ( в порядку
Закону України » Про доступ до
публічної інформації» ) від 15 травня 2014
року вих.. № 29/14, за підписом голови УМС
«РГО»; копією відповіді від 20.05.2014 року
вих. № 18/02-2-з на відповідну заяву, за
підписом першого заступника міського
голови.

Відповідно до відомостей
викладених в запереченні на
адміністративний позов - відповідач
позов не визнає. В запереченні на позов
вказано, що позивач за його запитом в
порядку доступу до публічної
інформації міг та може отримати копію
відповідного договору без його
нотаріального посвідчення із
заштрихованою інформацією обмеженого
доступу ( реквізити банківських
рахунків, податкові номера, адреси
проживання, тощо). Відповідач визнав, що
дійсно на адресу Уманської міської
ради 15 травня 2014 року в порядку
врегульованому Законом України «Про
доступ до публічної інформації «
звернувся позивач . При цьому
відповідач вказує, що позивач у своїй
заяві просить надати не інформацію
по договору, а належним чином завірену
копію договору купівлі-продажу, що в
свою чергу передбачає зі сторони
міської ради вчинення певних дії (
підготовка копій, проведення їх
нотаріального посвідчення). На думку
відповідача позивач фактично
звернувся з клопотанням на
виготовлення належним чином
посвідченої копії договору, що само
собою не передбачає отримання наявної
сформованої публічної інформації. При
цьому відповідач вказує, що бюджетом
Уманської міської ради на 2014 рік не
передбачено витрат на проведення
нотаріальних посвідчень копій
укладених раніше договорів. Відповідно
відповідач не має фінансових
можливостей виконати вимогу по
підготовці належно завіреної копії
відповідного договору купівлі-продажу
про який йдеться в заяві позивача..
Посилаючись на ст.. 8 Конституції
України, ст.. 11 Закону України « Про
інформацію» відповідач зазначає, що
договір купівлі-продажу про надання
копії якого йде мові в заяві позивача,
містить інформацію про представників
Уманської міської ради та ТОВ
«Паломник», яка належить до
конфіденційної. Тому на думку
відповідача це призведе до порушення
вимог чинного законодавства України.
Вказана правова позиція, вказує
відповідач, знайшла своє відображення
у рішенні Конституційного суду
України від 20 січня 2012 року по справі
№1-9/2012, в якому вказано, що відповідно
до частини першої, другої ст.. 32
Основного Закону України ніхто не може
зазнавати втручання в його особисте і
сімейне життя, крім випадків
передбачених Конституцією України, не
допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Вказані
висновки КСУ кореспондують
відповідним положенням чинного
законодавства України : ч. 1 ст. 302 ЦК
України, ч.2 ст. 14 ЗУ «Про захист
персональних даних», ч.2 ст. 21 ЗУ «Про
інформацію», ч.2ст. 7 ЗУ Про доступ до
публічної інформації». В зв'язку з цим
відповідач зазначає, що фізична особа,
якої стосується конфіденційна
інформація, відповідно до чинного
законодавства України має право
вільно, на власний розсуд визначати
порядок ознайомлення з цією
інформацією інших осіб, держави та
органів місцевого самоврядування, а
також право на збереження її у
таємниці. Конституційне та
законодавче регулювання права на
невтручання в особисте та сімейне
життя узгоджується і з
міжнародно-правовими актами. Одночасно
відповідно ч. 3 ст. 34 Конституції
України здійснення прав на вільне
збирання, зберігання, використання і
поширення інформації може бути
обмежене законом в інтересах
національної безпеки, територіальної
цілісності або громадського порядку з
метою запобігання заворушення чи
злочинам, для охорони здоров'я
населення, для захисту репутації або
прав інших осіб, для запобігання
розголошенню інформації одержаної
конфіденційно, або для підтримання
авторитету і неупередженості
правосуддя. При цьому даючи офіційне
тлумачення положень ч. 1 та 2 ст. 32
Конституції України у системному
зв'язку з ч. 2 ст. 34 Конституції України,
Конституційний суд України дійшов
висновку, що збирання, зберігання,
використання і поширення державою,
органом місцевого самоврядування,
юридичними або фізичними особами
конфіденційної інформації про особу
без її згоди є втручанням в її особисте
та сімейне життя, яке допускається
винятково у визначених законом
випадках і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Також в
запереченні зазначено, що із
врахуванням відповідних положень ст.
ст. 7, 13 ЗУ «Про доступ до публічної
інформації» - розпорядники інформації,
які володіють конфіденційною
інформацією, можуть поширювати її лише
за згодою осіб, які обмежили доступ до
інформації, а за відсутності такої
згоди - лише в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини. При цьому відповідно ч. 5
ст. 6 ЗУ «Про доступ до публічної
інформації» - не може бути обмежено
доступ до інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по-батькові фізичних
осіб та найменування юридичних коштів,
які отримали ці кошти або майно. З
врахуванням викладеного відповідач
зазначає, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки, про надання копії
якого зазначено в заяві позивача, окрім
інформації про розпорядження об'єктом
комунальної власності, містить також
інформацію, яка чинним законодавством
визначається конфіденційною (адреси,
місця реєстрації представників, дати
народження, паспортні дані, податкові
номери, тощо) і не може надаватися без
згоди відповідних осіб, оскільки це
призведе до порушення основоположних
та гарантованих Конституцією України,
ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про захист
персональних даних» прав відповідних
осіб. В запереченні відповідач також
посилається на науково-практичний
коментар до ЗУ «Про доступ до публічної
інформації», який підготовлений
Центром суспільних медіа за підтримки
Міжнародного фонду «Відродження» та
Програми сприяння Парламенту, на який
посилається Вищий адміністративний
суд України в постанові Пленуму від
30.09.2013 року, де зазначено - при наданні
документів, що мають і носять в своїй
основі публічну інформацію,
розпорядники таких документів повинні
мати на увазі, що документ (наприклад
договір) може містити конфіденційну
інформацію про особу, яка не підпадає
під визначення «публічна» (наприклад,
реквізити банківських рахунків,
податкові номера, адреса проживання,
тощо) і в цьому випадку такий договір
може бути наданий лише із за
штрихуванням такої інформації без
можливості її технічного розпізнання.
Там же зазначено, що ЗУ «Про доступ до
публічної інформації» регулює
відносини щодо допуску до інформації,
яка вже існує і не вимагає у відповідь
на запит створювати певну інформацію
або вчиняти певні дії по створенню
певних документів, які носять чи можуть
містити публічну інформацію. На думку
відповідача в даному випадку - це
виготовлення нотаріально посвідченої
копії договору, за запитом позивача,
котра на час звернення відсутня у
розпорядженні. Отже визначальним для
публічної інформації є те, щоб вона
була заздалегідь готовим, зафіксованим
продуктом, отриманим або створеним
лише суб'єктом владних повноважень у
процесі виконання своїх обов'язків.
Отже, з врахуванням викладеного
відповідач не вбачає підстав для
задоволення позову.

З врахуванням того, що у справі
наявні та достатні докази, суддя
приходить до висновку про можливість
ухвалення законного і обґрунтованого
судового рішення без проведення
судового засідання, відтак суддя у
відповідності до ч.4 ст.183-2 КАС України
розглядає справу в порядку скороченого
провадження одноособово, без
проведення судового засідання та
виклику осіб, які беруть участь у
справі.

Вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що позов підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У відповідності до ст.34 Конституції
України передбачено, що кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Згідно ЗУ «Про доступ до публічної
інформації» регламентований порядок
здійснення та забезпечення права
кожного на доступ до інформації, що
знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та інформації,
що становить суспільний інтерес.

Відповідно частин 1, 2 статті 1 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», публічна інформація - це
відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом. Публічна інформація є
відкритою, крім випадків, встановлених
законом.

Стаття 7 Закону України "Про
доступ до публічної інформації"
визначає поняття та умови поширення
конфіденційної інформації її
розпорядниками. Згідно ч. 1 ст. 7 даного
Закону конфіденційна інформація -
інформація, доступ до якої обмежено
фізичною або юридичною особою, крім
суб'єктів владних повноважень, та яка
може поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Відповідно
до ч. 2 ст. 7 Закону розпорядники
інформації, визначені частиною першою
статті 13 цього Закону, які володіють
конфіденційною інформацією, можуть
поширювати її лише за згодою осіб, які
обмежили доступ до інформації, а за
відсутності такої згоди - лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
(далі Закон), доступ до інформації
забезпечується шляхом, зокрема надання
інформації за запитами на інформацію.
Порядок оформлення запитів на
інформацію визначено статтею 19 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації». Запит на інформацію,
згідно з частиною першою статті 19
вказаного Закону, - це прохання особи до
розпорядника інформації надати
публічну інформацію, що знаходиться у
його володінні.

Запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту (частина друга статті 19 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації»).

Згідно приписів статті 21 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» інформація на запит
надається безкоштовно. У разі якщо
задоволення запиту на інформацію
передбачає виготовлення копій
документів обсягом більш як 10 сторінок,
запитувач зобов'язаний відшкодувати
фактичні витрати на копіювання та друк.
Розмір фактичних витрат визначається
відповідним розпорядником на
копіювання та друк в межах граничних
норм, встановлених Кабінетом Міністрів
України. У разі якщо розпорядник
інформації не встановив розміру плати
за копіювання або друк, інформація
надається безкоштовно.

Частиною 2 статті 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
встановлено, що відповідь розпорядника
інформації про те, що інформація може
бути одержана запитувачем із
загальнодоступних джерел, або
відповідь не по суті запиту вважається
неправомірною відмовою в наданні
інформації.

Право на оскарження рішень, дій чи
бездіяльності розпорядників
інформації передбачено статтею 23
Закону України «Про доступ до
публічної інформації». Частинами 2 та 3
цієї статті визначено, що запитувач має
право оскаржити, зокрема: відмову в
задоволенні запиту на інформацію;
ненадання відповіді на запит на
інформацію; несвоєчасне надання
інформації. Оскарження рішень, дій чи
бездіяльності розпорядників
інформації до суду здійснюється
відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судом встановлено, що позивач
реалізував своє право на доступ до
публічної інформації, шляхом звернення
до розпорядника інформації із запитом
на інформацію.

Із змісту запиту позивача,
поданого15 травня 2014 в порядку Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» вбачається, що він просив
відповідача надати йому «
…належно завірену…» копію договору
купівлі-продажу земельної ділянки по
вул. Пушкіна, 21-Б в м. Умань, що
укладений між Уманською міською радою
і ТОВ «Паломник».

Відповідач - Уманська міська рада
20.05.2014 року надала відповідь ( за
підписом першого заступника міського
голови С.О. Маркова) в якій вказує, що в
своїй заяві позивач просить надати
інформацію, яка не підпадає під
визначення «публічної». У відповіді
вказано, що у договорах купівлі-продажу
землі , що укладені між Уманською
міською радою та іншими особами
зазначається інформація, яка підпадає
під дію ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про
доступ до публічної інформації, ЗУ
«Про захист персональних даних»,
вимоги яких не були враховані
позивачем при подачі відповідного
запиту. Оскільки договір
купівлі-продажу не відноситься до
публічної інформації, міська рада
відмовила позивачу в наданні копії
відповідного договору.

Визначальним для публічної інформації
є те, щоб вона була заздалегідь готовим,
зафіксованим продуктом, отриманим або
створеним лише суб'єктом владних
повноважень у процесі виконання своїх
обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 5
Закону України "Про інформацію" - кожен
має право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів.

Статтею 7 цього Закону встановлено, що
право на інформацію охороняється
законом. Держава гарантує всім
суб'єктам інформаційних відносин рівні
права і можливості доступу до
інформації. Ніхто не може обмежувати
права особи у виборі форм і джерел
одержання інформації, за винятком
випадків, передбачених законом. Суб'єкт
інформаційних відносин може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на інформацію (частина 1, 2).

Порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації, та
інформації, що становить суспільний
інтерес, визначається Законом України
"Про доступ до публічної інформації", за
яким публічна інформація є відкритою,
крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" передбачено
гарантії забезпечення права на доступ
до публічної інформації. Так,
відповідно до підпункту 1 пункту 1
статті 3 Закону - право на доступ до
публічної інформації гарантується
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом.

Частиною першою статті 6 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
публічною інформацією з обмеженим
доступом визнано конфіденційну
інформацію, таємну інформацію та
службову інформацію.

Частиною другою статті 6 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
передбачено, що обмеження доступу до
інформації здійснюється відповідно до
закону при дотриманні сукупності таких
вимог:

1) виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої
інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні.

Отже, законодавець допускає обмеження
доступу до публічної інформації при
дотриманні вищезазначених вимог
тільки саме в сукупності.

Відповідно до частини п'ятої статті 6
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" - не може бути обмежено
доступ до інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно. При
дотриманні вимог, передбачених
частиною другою цієї статті, зазначене
положення не поширюється на випадки,
коли оприлюднення або надання такої
інформації може завдати шкоди
інтересам національної безпеки,
оборони, розслідуванню чи запобіганню
злочину.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" визначено
перелік суб'єктів відносин у сфері
доступу до публічної інформації. А саме
це:

1) запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти,
визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Відповідно до частини першої статті 13
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" розпорядниками інформації
для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи
державної влади, інші державні органи,
органи місцевого самоврядування,
органи влади Автономної Республіки
Крим, інші суб'єкти, що здійснюють
владні управлінські функції
відповідно до законодавства та рішення
яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з
державного, місцевих бюджетів, бюджету
Автономної Республіки Крим, - стосовно
інформації щодо використання
бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають
домінуюче становище на ринку або
наділені спеціальними чи виключними
правами, або є природними монополіями, -
стосовно інформації щодо умов
постачання товарів, послуг та цін на
них.

Зі статей 12, 13 Закону України "Про
доступ до публічної інформації"
вбачається, що відповідач є
розпорядником стосовно публічної
інформації щодо користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном.

Аналізуючи вищезазначені норми
Законів, слід вважати, що відомості про
передачу у власність земельної ділянки
- є публічною інформацією про
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном. Вона не
може бути обмежена в доступі згідно із
Законом України "Про доступ до
публічної інформації" , тобто не є
інформацією з обмеженим доступом.
Доступ до такої інформації
санкціонований законом і не потребує
згоди особи.

Таким чином, відповідач не може
віднести таку інформацію до
конфіденційної через заборону,
закріплену в законі. Це стосується
відомостей про користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном та копій відповідних
документів. Отже, на запит має
надаватися як інформація про фізичних
(юридичних) осіб, які отримали у
користування чи у власність земельні
ділянки так і копії документів, згідно
з якими приймалось рішення про
передачу у власність земельних
ділянок.

Якщо ж і припустити, що у відповідних
документах може міститися
конфіденційна інформація про особу,
яка прямо не стосується користування
чи розпорядження державним,
комунальним майном (це можуть бути
реквізити банківського рахунку, які
становлять банківську таємницю) то в
такому випадку, інформація підлягає
вилученню (ретушуванню в копії
документа). При цьому суд зазначає, що
згідно із законом України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців» відомості,
які вносяться в Єдиний державний
реєстр, є відкритими (крім деяких
винятків, зокрема відомостей про
реєстраційні номери облікових карток
платників податків, про відкриття та
закриття рахунків). Тобто, такі
відомості також не можуть бути
віднесені до конфіденційних - це
виключає інформацію про
місцезнаходження юридичної особи,
перелік засновників, органи
управління, ПІБ осіб, які уповноважені
представляти юридичну особу, тощо.

Відповідно до частини першої статті 7
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" конфіденційна інформація -
інформація, доступ до якої обмежено
фізичною або юридичною особою, крім
суб'єктів владних повноважень, та яка
може поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону.

У розумінні частини другої статті 21
Закону України "Про інформацію"
конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень.

Однак, суд зазначає, що визначення,
наведене у Законі України "Про
інформацію", є ширшим. Цей Закон на
відміну від Закону України "Про доступ
до публічної інформації" до
конфіденційної інформації відносить
відомості про фізичну особу, якими є
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована.

Однак у зв'язку з ухваленням Законів
України "Про доступ до публічної
інформації", Про захист персональних
даних" - Закон України "Про інформацію"
втратив значення базового закону в
галузі інформаційного законодавства.

Аналіз положень Закону України "Про
доступ до публічної інформації" про
конфіденційну інформацію дає підстави
виокремити такі її ознаки:
встановлювати конфіденційність
публічної інформації та визначати
порядок її поширення можуть лише
фізичні та юридичні особи; суб'єкти
владних повноважень не наділені правом
відносити інформацію до
конфіденційної; публічна інформація не
може бути віднесена до конфіденційної
у випадках, визначених Законом (частини
перша і друга статті 13 Закону); у
випадках, встановлених законодавством,
може не бути обмежено доступ до
визначеної інформації, в тому числі й
конфіденційної (частини п'ята і шоста
статті 6 Закону).

Аналогічної позиція викладена в
Постанові Вищого адміністративного
суду України від 30.09.2013 року № 11 «Про
практику застосування
адміністративними судами положень
Закону України від 13.01.2011 року №2939-VІ
«Про доступ до публічної інформації».

Як вбачається з зазначеної Постанови
30.09.2013 року № 11 Законом України "Про
доступ до публічної інформації" дано
визначення конфіденційної і таємної
інформації та перелік службової
інформації. Законом України "Про
інформацію" дано визначення
конфіденційної інформації, яке охоплює
більше коло інформації порівняно з
визначенням, даним у Законі України
"Про доступ до публічної інформації".

Розпорядники публічної інформації під
час віднесення публічної інформації до
інформації з обмеженим доступом
повинні застосовувати приписи Закону
України "Про доступ до публічної
інформації", оскільки публічна
інформація є обмеженою лише у випадках,
передбачених цим Законом, норми якого є
спеціальними порівняно з нормами
Закону України "Про інформацію".

У відносинах, пов'язаних із
забезпеченням права на доступ до
публічної інформації, конфіденційна
інформація повинна визначатися
відповідно до Закону України "Про
доступ до публічної інформації".

Публічна інформація про осіб, котрі
одержали державне та комунальне майно
у власність чи користування - не є
інформацією з обмеженим доступом.

Встановлювати конфіденційність
публічної інформації та визначати
порядок її поширення можуть лише
фізичні та юридичні особи; суб'єкти
владних повноважень не наділені правом
відносити інформацію до
конфіденційної; публічна інформація не
може бути віднесена до конфіденційної
у випадках, визначених Законом (частини
перша і друга статті 13 Закону); у
випадках, встановлених законодавством
може не бути обмежено доступ до
визначеної інформації, в тому числі
тієї, що визначена конфіденційною
Законом України "Про інформацію"
(частини п'ята і шоста статті 6 Закону).

Беручи до уваги вищевикладене, суд
зазначає, що вимоги позивача про
надання запитуваної ним інформації є
обґрунтованими та такими, що
підлягають частковому задоволенню,
оскільки не було встановлено жодних
обставин щодо того, що оприлюднення або
надання такої інформації могло б
завдати шкоди інтересам національної
безпеки, оборони, розслідуванню чи
запобіганню злочину.

Суд також вважає, що Уманська міська
рада Черкаської області - є належним
розпорядником запитуваної інформації.

Враховуючи наведені норми чинного
законодавства і обставини справи та
приймаючи до уваги вимоги ч.2 ст.19
Конституції України, п. 1 ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст.
9 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до
яких органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, суд
приходить до висновку, що дії
відповідача, щодо відмови у наданні
інформації на запит - не ґрунтуються на
законі.

Керуючись ст.2, 9, 11, 71, 159, 163, 183-2 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову
Уманської міської ради Черкаської
області ( письмова відповідь за
підписом першого заступника міського
голови Маркова С.М. від 20.05.2014 року
№18/02-2з ) в частині ненадання інформації
на запит Уманської міськрайонної
Спілки « Рада громадських організацій»
від 15 травня 2014 року - ненадання копії
договору купівлі-продажу земельної
ділянки по вул.. Пушкіна, 21-Б в м. Умань,
який укладений між Уманською міською
радою і ТОВ «Паломник».

Зобов»язати Уманську міську раду
Черкаської області надати інформацію,
відповідно до запиту Уманської
міськрайонної Спілки « Рада
громадських організацій» від 15 травня
2014 року, а саме надати копію договору
купівлі-продажу земельної ділянки по
вул.. Пушкіна, 21-Б в м. Умань, який
укладений між Уманською міською радою
і ТОВ «Паломник».

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Уманський міськрайонний суд
Черкаської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Ю.В. Резнік