Справа № 816/2859/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року м.ПолтаваСправа №
816/2859/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кулик -
Куличок О.Л.,

представника позивача - Крамаренко О.П.
,

представника відповідача - Колоди Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Полтавського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сетілайт" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2014 року Полтавське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до Полтавського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сетілайт" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 19918 грн 85 коп. та пені в
розмірі 508 грн 30 коп, посилаючись на
порушення відповідачем вимог статей 19,
20 Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" , що
полягає у незабезпеченні нормативу
робочих місць працевлаштування
інвалідів у 2013 році.

Представник позивача у судовому
засіданні вимоги позовної заяви
підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні просила відмовити у
задоволенні позовних вимог, вказувала,
що протягом 2013 року відповідач подавав
до Кременчуцького міськрайонного
центру зайнятості звіти про наявність
вільних робочих місць (вакантних посад)
за формою №3-ПН із зазначенням вакансій
для працевлаштування інвалідів та
повідомляв в засобах масової
інформації про наявність вакантних
місць для інвалідів. Вважає, що
відповідачем вжито заходів,
передбачених законодавством,
спрямованих на створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів, відтак
не може нести відповідальність згідно
статті 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні".

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
прийшов до наступних висновків.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сетілайт"
(ідентифікаційний код 30613748) 12.02.2014
подало до Полтавського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звіт про зайнятість
населення та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік (форма № 10-ПІ) /а.с.3/.

Згідно відомостей, зазначених у Звіті,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
підприємства у 2013 році становила 26
осіб. Разом з тим, згідно цього ж звіту,
на підприємстві у 2013 році особи, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність не працювали,
тоді як кількість інвалідів-штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях створених відповідно до
вимог статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів» становить 1 особу.

За недотримання нормативу робочих
місць по кількості працюючих інвалідів
позивачем нараховано відповідачу
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 19 918 грн 85 коп.

Прострочення терміну оплати
адміністративно-господарських санкцій
відповідачем склало 85 днів (з 16.04.2014 по
09.07.2014), у зв'язку з чим відповідачу
нараховано пеню у розмірі 508 грн 30 коп.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно статті 92 Конституції України,
виключно законами України
визначаються, зокрема засади
цивільно-правової відповідальності;
діяння, які є злочинами,
адміністративними або дисциплінарними
правопорушеннями, та відповідальність
за них.

Статтею 8 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" встановлено, що
державне управління з питань
забезпечення прав інвалідів та їх
соціальної захищеності здійснюється в
межах повноважень центральними та
місцевими органами виконавчої влади,
органами місцевого самоврядування.

За змістом статті 20 вказаного
Закону Фонд соціального захисту
інвалідів, його відділення мають право
захищати свої права та законні
інтереси, у тому числі в суді. Тобто,
саме Фонду соціального захисту
інвалідів надано право на стягнення
адміністративно-господарських санкції
за недодержання законодавчо
встановленого нормативу робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Позивач посилається на порушення
відповідачем частини першої статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
недотримання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 19
зазначеного Закону визначено, що для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною четвертою статті 19
Господарського кодексу України
передбачено, що органи державної влади
і посадові особи, уповноважені
здійснювати державний контроль і
державний нагляд за господарською
діяльністю, їх статус та загальні умови
і порядок здійснення контролю і
нагляду визначаються законами.

Згідно статей 216-218 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Застосування господарських санкцій
повинно гарантувати захист прав і
законних інтересів громадян,
організацій та держави, в тому числі
відшкодування збитків учасникам
господарських відносин, завданих
внаслідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері
господарювання.

До суб'єктів господарювання за
порушення ними правил здійснення
господарської діяльності
застосовуються
адміністративно-господарські санкції.

Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин, а
адміністративно-господарські санкції -
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Статтею 614 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно частини першої статті 238
Господарського кодексу України за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Види
адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції
можуть бути встановлені виключно
законами.

Види
адміністративно-господарських санкцій
передбачені статтею 239 Господарського
кодексу України. Так, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування відповідно до своїх
повноважень та у порядку,
встановленому законом, можуть
застосовувати до суб'єктів
господарювання такі
адміністративно-господарські санкції:
вилучення прибутку (доходу);
адміністративно-господарський штраф;
стягнення зборів (обов'язкових
платежів); застосування
антидемпінгових заходів; припинення
експортно-імпортних операцій;
застосування індивідуального режиму
ліцензування; зупинення дії ліцензії
(патенту) на здійснення суб'єктом
господарювання певних видів
господарської діяльності; анулювання
ліцензії (патенту) на здійснення
суб'єктом господарювання окремих видів
господарської діяльності; обмеження
або зупинення діяльності суб'єкта
господарювання; ліквідація суб'єкта
господарювання; інші
адміністративно-господарські санкції,
встановлені цим Кодексом та іншими
законами.

Статтею 241 Господарського кодексу
України встановлено, що
адміністративно-господарський штраф -
це грошова сума, що сплачується
суб'єктом господарювання до
відповідного бюджету у разі порушення
ним встановлених правил здійснення
господарської діяльності.

Перелік порушень, за які з суб'єкта
господарювання стягується штраф,
розмір і порядок його стягнення
визначаються законами, що регулюють
податкові та інші відносини, в яких
допущено правопорушення.

Відповідно до частини першої
статті 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Частиною другою статті 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
передбачено, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до листа Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості за
вих. №3741 від 07.08.2014, на протязі 2013 року
відповідач щомісяця подавав звіти про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) за формою №3-ПН /а.с.38/

Даний факт також підтверджується
наявними у матеріалах справи звітами
про наявність у відповідача вільних
робочих місць (вакантних посад) за
формою №3-ПН за період з січня по
червень, а з липня по грудень 2013 року
інформацією про попит на робочу силу
(вакансії) за формою №3-ПН із
зазначенням посад адміністратор
системи із доказами направлення їх до
органу зайнятості /а.с.42- 62/.

Крім цього, товариством на протязі 2013
року були розміщені повідомлення у
друкованих ЗМІ про наявність вакантних
робочих місць для інвалідів /а.с.64-111/.

Згідно наказу Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№420 «Про затвердження форм звітності
та інструкцій щодо їх заповнення»
формою звітності про наявність
вакантних місць на підприємстві є
форма № 3-ПН „Звіт про наявність
вакансій", а з 12.07.2013 "Інформація про
попит на робочу силу (вакансії)" за
формою №3 - ПН, яка подається
підприємствами щомісячно до державної
служби зайнятості.

З огляду на вищезазначене, звіт за
формою 3-ПН є актом інформування
органів працевлаштування про створені
на підприємстві робочі місця для
працевлаштування інвалідів і,
водночас, запитом про направлення на
підприємство для працевлаштування.

Частиною третьою статті 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Частиною першою статті 18
зазначеного Закону встановлено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

З наведених норм статей 18, 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
вбачається, що підприємства
здійснюють самостійно
працевлаштування інвалідів, але
виходячи з вимог статті 18 вказаного
Закону.

Отже, стаття 18 Закону не встановлює
правил, за якими підприємство було б
зобов'язано самостійно здійснювати
пошук інвалідів для їх
працевлаштування на своєму
підприємстві.

Частиною третьою статті 18 Закону
чітко визначено зобов'язання
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частиною другою статті 17 Закону
передбачено, що відмова в укладенні
трудового договору або в просуванні по
службі, звільнення за ініціативою
адміністрації, переведення інваліда на
іншу роботу без його згоди з мотивів
інвалідності не допускається, за
винятком випадків, коли за висновком
медико-соціальної експертизи стан його
здоров'я перешкоджає виконанню
професійних обов'язків, загрожує
здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або
продовження трудової діяльності чи
зміна її характеру та обсягу загрожує
погіршенню здоров'я інвалідів.

Суд бере до уваги, що особа з
обмеженими можливостями, яка була
направлена Кременчуцьким МЦЗ в 2013 році
до відповідача на підставі корінця
направлення отримала відмову саме з
тих причин, що не відповідає вимогам
займаної посади. Факт відмови у
працевлаштуванні інваліда з мотивів
інвалідності будь-якими доказами не
підтверджено.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що відповідач
вчинив усі передбачені чинним на
момент виникнення спору
законодавством заходи, спрямовані на
працевлаштування інвалідів, тому
правові підстави щодо накладення
адміністративно-господарської санкції
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для інвалідів відсутні.

За викладених обставин суд вважає
вимоги позовної заяви
необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову Полтавського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сетілайт" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 18
серпня 2014 року.

Суддя
М.В. Довгопол