Справа № 816/2844/14
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року м. ПолтаваСправа
№816/2844/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Петрової Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Лисака С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2014 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до
Полтавського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 06 червня 2014
року №12381-15.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що відповідач порушив права
та інтереси позивача у сфері
публічно-правових відносин через
безпідставне визначення податкового
зобов'язання та застосування штрафних
(фінансових) санкцій.

На думку позивача, ДПІ у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області не врахувало факт
перебування ФОП ОСОБА_2 на спрощеній
системі оподаткування, обліку та
звітності. Так, протягом 2013 року
позивач була платником єдиного податку
та фактично здійснювала у цей період
такий вид підприємницької діяльності
як "здавання в оренду власного
нерухомого майна". Нежитлове
приміщення у будинку №46 по вул.
Жовтневій у м. Полтаві - належать
позивачу на праві приватної власності,
що підтверджується відповідними
правовстановлюючими документами. У
позивача не виникло права власності
або постійного користування земельною
ділянкою, оскільки земельна ділянка
належить співвласникам жилого будинку
на праві спільної сумісної власності. З
огляду на дані фактичні обставини та
враховуючи положення підпункту 297.1.4
пункту 297.1 статті 297 Податкового
кодексу України, в силу якого платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності із
земельного податку за земельні
ділянки, що використовуються ними
безпосередньо для провадження
господарської діяльності, спірне
податкове повідомлення-рішення ДПІ від
06 червня 2014 року №12381-15 про сплату
земельного податку на суму1452,24 грн є
протиправним та підлягає скасуванню.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив суд скасувати спірне податкове
повідомлення-рішення.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином /а.с. 21/, про причини неявки суду не
повідомив, заперечень не надав.

У поданому 28 липня 2014 року клопотанні
про відкладення розгляду справи
представник відповідача зазначає про
необхідність часу для підготовки
заперечень та доказів в обґрунтування
позиції відповідача.

Разом з тим подане клопотання
задоволенню не підлягає з огляду на те,
що судом дотримано вимоги частини
третьої статті 35 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно якої повістка повинна
бути вручена не пізніше ніж за три дні
до судового засідання, крім випадку,
коли повістка вручається
безпосередньо в суді.

Представником відповідача у
клопотанні не наведено обґрунтованих
підстав неможливості своєчасної
підготовки заперечень та доказів, а
також не зазначено причин неможливості
прибуття у судове засідання,

У відповідності до частини четвертої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі неприбуття
відповідача суб'єкта владних
повноважень, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
або без повідомлення ним про причини
неприбуття розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що неявка
представника відповідача не є
перешкодою для розгляду справи, а тому
справа може бути вирішена за даної явки
та на підставі наявних в ній доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, приходить до
наступних висновків.

З наявних у матеріалах справи
документів, а саме: копії нотаріально
посвідченого договору міни від 30
грудня 2010 року /а.с. 11-12/ та Витягу про
державну реєстрації прав ПП Полтавське
бюро технічної інвентаризації
"Інвентаризатор" від 21 січня 2011 року
№28744295 /а.с. 14/, судом встановлено, що
ОСОБА_2 являється власником
нежитлового приміщення в будинку №46,
по вул. Жовтневій у місті Полтаві.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична
особа-підприємець 05 грудня 2006 року
Виконавчим комітетом Полтавської
міської ради, реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1, про що видано свідоцтво серії
НОМЕР_2, копія якого наявна у матеріалах
справи /а.с. 9/.

Відповідно до Свідоцтва платника
єдиного податку серії НОМЕР_3 від 30
травня 2012 року, виданого суб'єкту
підприємницької діяльності-фізичній
особі ОСОБА_2 ДПІ у м. Полтаві, позивач
був зареєстрований як платник єдиного
податку з періоду 01 січня 2012 року за
наступними видами діяльності: 68.20
Надання в оренду й експлуатацію
власного чи орендованого нерухомого
майна /а.с. 10/.

Згідно письмових пояснень позивача
належне ФОП ОСОБА_2 на праві приватної
власності нежитлове приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
здавалися позивачем в оренду іншому
суб'єкту господарювання - ПАТ
"Український інформаційний банк", що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією договору оренди нежилого
приміщення від 01 лютого 2013 року,
укладеного ФОП ОСОБА_2 (Орендодавцем) з
ПАТ "Український інформаційний банк"
(Орендарем), строк дії договору - до 25
січня 2016 року /а.с. 16-18/.

06 червня 2014 року ДПІ у м. Полтаві було
проведено нарахування ФОП ОСОБА_2
земельного податку у розмірі 1452,24 грн
та відповідно до підпункту 54.3.3 пункту
54.3 статті 54 і пункту 286.5 статті 286
Податкового кодексу України прийнято
податкове повідомлення-рішення №12381-15
(форма "Ф") за платежем земельний
податок на суму грошового зобов'язання
у розмірі 1452,24 грн /а.с. 15/.

Позивач не погодився із зазначеним
податковим повідомленням-рішенням та
оскаржив його до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи оцінку оскаржуваному
податковому повідомленню-рішенню від 06
червня 2014 року №12381-15, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини першої
статті 120 Земельного кодексу України до
особи, яка набула право власності на
жилий будинок, будівлю або споруду,
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у власності іншої особи,
переходить право власності на земельну
ділянку або її частину, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення.

Частиною першою статті 377
Цивільного кодексу України
встановлено, що до особи, яка набула
право власності на житловий будинок
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

У пункті 287.6 статті 286 Податкового
кодексу України визначено, що при
переході права власності на будівлю,
споруду (їх частину) податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди (їх частини), з
урахуванням прибудинкової території
сплачується на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно.

Власник нежилого приміщення (його
частини) у багатоквартирному жилому
будинку сплачує до бюджету податок за
площі під такими приміщеннями (їх
частинами) з урахуванням пропорційної
частки прибудинкової території з дати
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно /пункт 287.8 статті 287
Податкового кодексу України/.

За змістом викладених норм,
земельний податок за земельні ділянки,
на яких розташовані будівлі, споруди
(їх частини), з урахуванням
прибудинкової території, сплачується
власниками останніх на загальних
підставах.

При цьому згідно пункту 286.1 статті
286 зазначеного Кодексу підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.
Відповідні органи виконавчої влади з
питань земельних ресурсів за запитом
відповідного органу державної
податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Статтею 289 цього ж Кодексу
встановлено, що для визначення розміру
податку використовується нормативна
грошова оцінка земельних ділянок.
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, здійснює
управління у сфері оцінки земель та
земельних ділянок.

Базовим податковим (звітним)
періодом для плати за землю є
календарний рік /пункт 285.1 статті 285
зазначеного Кодексу/.

Пунктом 286.5 вказаної статті
Податкового кодексу України визначено,
що нарахування фізичним особам сум
податку проводиться органами
державної податкової служби, які
видають платникові до 1 липня поточного
року податкове повідомлення-рішення
про внесення податку за формою,
встановленою у порядку визначеному
статтею 58 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 286.6
статті 286 зазначеного Кодексу за
земельну ділянку, на якій розташована
будівля, що перебуває у спільній
власності кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується з
урахуванням прибудинкової території
кожному з таких осіб: 1) у рівних
частинах - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності кількох
осіб, але не поділена в натурі, або
одній з таких осіб-власників,
визначеній за їх згодою, якщо інше не
встановлено судом; 2) пропорційно
належній частці кожної особи - якщо
будівля перебуває у спільній частковій
власності; 3) пропорційно належній
частці кожної особи - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується
кожному з них пропорційно тій частині
площі будівлі, що знаходиться в їх
користуванні, з урахуванням
прибудинкової території.

Пунктом 287.5 статті 287 цього
Кодексу передбачено, що податок
фізичними особами сплачується
протягом 60 днів з дня вручення
податкового повідомлення-рішення.

Разом з тим, нормами статті 14
Податкового кодексу України визначено,
що:

- дані державного земельного кадастру -
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристики, розподіл серед
власників землі та землекористувачів,
підготовлених відповідно до закону
/підпункт 14.1.42. пункт 14.1 цієї статті/;

- земельний податок - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (далі - податок для
цілей розділу XIII цього Кодексу)
/підпункт 14.1.72. пункту 14.1 цієї статті/;

- землекористувачі - юридичні та
фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди /підпункт
14.1.73. пункту 14.1 цієї статті/.

Згідно зі статтею 269 цього Кодексу
платниками податку (плати за землю) є
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв), та землекористувачі.

Власники землі та
землекористувачі сплачують плату за
землю з дня виникнення права власності
або права користування земельною
ділянкою /пункт 287.1 статті 287
Податкового кодексу України/.

З вищенаведеного, та з
урахуванням положень пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України та статей 2
і 3 Земельного кодексу України, слідує,
що для цілей оподаткування земельним
податком особа повинна мати статус
землевласника/землекористувача,
набутого в порядку встановленому
Земельним кодексом України.

В силу норм статті 125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті. Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою
/стаття 126 Земельного кодексу України/.
Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Статтею 42 Земельного кодексу
України "Земельні ділянки
багатоквартирних жилих будинків"
визначено, що земельні ділянки, на яких
розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території
державної або комунальної власності,
надаються в постійне користування
підприємствам, установам і
організаціям, які здійснюють
управління цими будинками. У разі
приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками. Розміри
та конфігурація земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначаються на підставі проектів
розподілу території кварталу,
мікрорайону та відповідної
землевпорядної документації.

За таких обставин, положення
пункту 287.8 статті 287 Податкового
кодексу України самі по собі не можуть
бути правовою підставою набуття особою
права власності або користування
земельною ділянкою, яка знаходяться
під багатоквартирним будинком, де
знаходиться належні такій особі
нежитлові приміщення, оскільки такі
положення суперечать спеціальному
нормативному акту - Земельному кодексу
України, виключно яким регулюються
земельні відносини, і, як наслідок,
підставою для нарахування такій особі
плати за землю.

Суд виходить з положення норм
глави 1 розділу XIV "Спеціальні податкові
режими" Податкового кодексу України,
якими починаючи з 1 січня 2012 року
регулюються правові засади
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності, а
також справляння єдиного податку.

Зокрема, у пункті 291.2 статті 291
Податкового кодексу України під
"спрощеною системою оподаткування,
обліку та звітності" розуміється
особливий механізм справляння
податків і зборів, що встановлює заміну
сплати окремих податків і зборів,
встановлених пунктом 297.1 статті 297
цього Кодексу, на сплату єдиного
податку в порядку та на умовах,
визначених цією главою, з одночасним
веденням спрощеного обліку та
звітності.

Згідно пункту 291.3 статті 291
вказаного Кодексу юридична особа чи
фізична особа - підприємець може
самостійно обрати спрощену систему
оподаткування, якщо така особа
відповідає вимогам, встановленим цією
главою, та реєструється платником
єдиного податку в порядку, визначеному
цією главою.

Для обрання або переходу на
спрощену систему оподаткування суб'єкт
господарювання подає до органу
державної податкової служби заяву
/підпункт 298.1.1 пункту 298.1 статті 298
Податкового кодексу України/.

У відповідності до підпунктів 299.1
і 299.5 статті 299 цього Кодексу Свідоцтво
платника єдиного податку видається
безоплатно суб'єкту господарювання,
який подав до органу державної
податкової служби заяву щодо обрання
або переходу на спрощену систему
оподаткування, протягом 10 календарних
днів з дня подання суб'єктом
господарювання заяви.

Платникам єдиного податку першої
і другої груп, які провадять кілька
видів господарської діяльності, на які
встановлено різні ставки єдиного
податку, видається одне свідоцтво
платника єдиного податку /пункт 299.4
статті 299 Податкового кодексу України/.

При цьому у відповідності до
пункту 299.11 статті 299 Податкового
кодексу України у свідоцтві платника
єдиного податку зазначаються такі
відомості: 1) найменування суб'єкта
господарювання, код за ЄДРПОУ (для
юридичної особи) або прізвище, ім'я, по
батькові фізичної особи - підприємця,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків (ідентифікаційний
номер) або серія та номер паспорта (для
фізичних осіб, які через свої релігійні
переконання в установленому порядку
відмовилися від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків); 2) дані
документа, що підтверджує державну
реєстрацію юридичної особи або
фізичної особи - підприємця відповідно
до закону; 3) податкова адреса суб'єкта
господарювання; 4) місце провадження
господарської діяльності; 5) обрані
фізичною особою - підприємцем першої та
другої груп види господарської
діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010; 6) дата
(період) обрання або переходу на
спрощену систему оподаткування; 7)
ставка єдиного податку (3 або 5
відсотків); 8) дата виписки свідоцтва.

Пунктом 297.1 ст. 297 Податкового
кодексу України чітко встановлено, що
платники єдиного податку звільняються
від обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності з таких
податків і зборів: 1) податку на
прибуток підприємств; 2) податку на
доходи фізичних осіб у частині доходів
(об'єкта оподаткування), що отримані в
результаті господарської діяльності
фізичної особи та оподатковані згідно
з цією главою; 3) податку на додану
вартість з операцій з постачання
товарів, робіт та послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, крім податку на
додану вартість, що сплачується
фізичними особами та юридичними
особами, які обрали ставку єдиного
податку, визначену підпунктом 1
підпункту 293.3.1 пункту 293.3 або
підпунктом 1 підпункту 293.3.2 пункту 293.3
статті 293 цього Кодексу; 4) земельного
податку, крім земельного податку за
земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності; 5) збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності; 6) збору на
розвиток виноградарства, садівництва і
хмелярства.

В силу норми частини першої
статті 325 Цивільного кодексу України
суб'єктами права приватної власності є
фізичні та юридичні особи. При цьому в
даній нормі законодавець
безпосередньо не виділяє окремого
статусу фізичної особи - як громадянина
та фізичної особи-підприємця, що з
урахуванням принципу, закріпленого в
частині першій статті 19 Конституції
України, на думку суду, нормативно
спростовує висновки перевіряючих.

Відповідно до статті 320
Цивільного кодексу України власник має
право використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені
умови використання власником свого
майна для здійснення підприємницької
діяльності.

Як вбачається з наявних
матеріалів справи, та не спростовано
відповідачем, позивачем здійснюється
підприємницька діяльність
безпосередньо по здаванню
вищезгаданого власного нерухомого
майна (нежилого приміщення загальною
площею 102,7 м2) в оренду на спрощеній
системі оподаткування.

З огляду на вищевикладене
позивач, як платник єдиного податку, не
є платником земельного податку за
земельну ділянку, що знаходиться під
об'єктом оренди, що також
підтверджується практикою, зокрема
Постановою Верховного Суду України від
22 червня 2004 року у справі №28/506.

Згідно із частиною першою статті
2442 Кодексу адміністративного
судочинства України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Також, суд звертає увагу, що під час
розгляду даної справи відповідачем не
було надано, а судом не встановлено
будь-яких документальних доказів на
підтвердження того, що позивач набув
статус власника або землекористувача
щодо частини земельної ділянки площею
102,7 м2 під багатоквартирним жилим
будинком, де знаходяться належні йому
нежитлові приміщення, доказів
належності позивачу вказаної
земельної ділянки на праві власності
чи праві користування або виділення її
в якості прибудинкової території, у
зв'язку з чим суд дійшов висновку про
протиправність донарахування позивачу
земельного податку податковим
повідомленням-рішенням.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини другою
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які
стали підставою для прийняття
оскаржуваного повідомлення-рішення
покладено на контролюючий орган.

Відповідач не довів суду
правомірність прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення.

Системний аналіз вказаних правових
норм та оцінка фактичних обставин
справи дають підстави суду дійти
висновку, що при прийнятті спірного
податкового повідомлення-рішення
суб'єкт владних повноважень діяв з
недотриманням приписів закону,
необґрунтовано, упереджено, без
з'ясування необхідних обставин, що мали
значення для прийняття рішення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
надані докази, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги обґрунтовані,
підтверджені матеріалами справи та
підлягають задоволенню.

Відповідно до положень частини першої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

При зверненні до суду з позовом
позивачем сплачено 10% суми судового
збору (від 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати), що становить 182,70 грн,
які підлягають стягненню з відповідача
на користь позивача.

Частиною третьою статті 4 Закону
України "Про судовий збір" передбачено,
що під час подання адміністративного
позову майнового характеру
сплачується 10 відсотків розміру ставки
судового збору. Решта суми судового
збору стягується з позивача або
відповідача пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

В силу пункту 21 частини першої статті 5
Закону України "Про судовий збір"
органи доходів і зборів звільнені від
сплати судового збору, отже, сума
судового збору пропорційно
задоволеної частини позовних вимог (90%)
з відповідача до державного бюджету
стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від 06
червня 2014 року №12381-15.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1) витрати зі
сплати судового збору у розмірі 182,70 грн
/сто вісімдесят дві гривні сімдесят
копійок/.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 04
серпня 2014 року.

Суддя
Л.М. Петрова