Справа № 815/2376/14
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 р. Справа № 815/2376/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: ДМСУКононєнко Н.О.
(довіреність)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 05 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішень та зобов'язання
вчинити певні дії, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
ДМС України від 28.02.2014 року № 60-14 та №
75-14; зобов'язання відповідача визнати
позивачів біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 05 червня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивачі подали
апеляційну скаргу, в якій просять суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою задовольнити їх позов.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянти посилаються на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, за
національністю таджик, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.
Рідна мова дарі. З 2002 року одружений із
ОСОБА_2 (уродженка м. Кабул, за
національністю пуштунка, за
віросповіданням - мусульманка-сунітка),
з якою має трьох неповнолітніх дітей.

Позивачі виїхали з батьківщини 30
квітня 2011 року нелегально. Рухаючись на
автомобілі та пішки, до України
потрапили 15 липня 2011 року нелегально
поза пунктом пропуску. Влітку 2011 року
вся родина була затримана
правоохоронними структурами України, в
результаті чого мати та рідний брат
чоловіка, як нелегали, були направлені
до Чернігівського пункту тимчасового
перебування іноземців, а заявники
отримали можливість звернутися із
письмовими заявами про набуття статусу
біженців до ГУ ДМС України в м. Києві. 30
серпня 2011 року позивачам було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо набуття
статусів біженців в Україні.

В січні 2012 року позивачі звернулись за
захистом в Україні відповідно до
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового та
тимчасового захисту».

Рішеннями ДМС України від 28.02.2014 року №
60-14 та № 75-14 позивачам відмовлено у
визнанні біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту
відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, яка
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особам,
стосовно яких встановлено, що умови,
передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону,
відсутні.

Як вбачається з особових справ ОСОБА_1
(№ ODS12/203) та ОСОБА_2 (№ODS12/202), в основу
оскаржуваних рішень покладені
висновки від 20.01.2014 року «Про відмову у
визнані біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту».

Зі змісту зазначених висновків
вбачається, що співробітники
міграційної служби вважали, що у
позивачів немає ознак осіб, що можуть
вважатися біженцями через відсутність
побоювання стати жертвами
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Крім того,
заявники не можуть довести існування
загроз життю, безпеці чи свободи,
передбачених п.13 ст.1 Закону, для
надання додаткової форми захисту. У
зв'язку із цим та через відсутність
умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», співробітники
міграційної служби дійшли висновків
про доцільність відмовити позивачам у
визнанні біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Судом першої інстанції також
встановлено, що позивачі мешкали у м.
Кабул, Афганістан, разом із матір'ю
ОСОБА_1 та трьома його братами. З 2001 року
по 2010 рік позивач мав власну справу
(продаж автомобілів). Обидва позивачі
ніколи не були членами жодних
політичних, молодіжних, громадських,
релігійних, військових та інших
організацій. На момент їх виїзду в
Афганістані у позивачки залишилися
проживати родичі.

В основу заяви про надання статусу
біженця або додаткового статусу ОСОБА_1
поклав факт переслідування його сім'ї
внаслідок кровної помсти, яка
зумовлена вчинком його брата. Зокрема
позивач зазначив, що в червні 2010 року
його брат на ім'я ОСОБА_3 розірвав
стосунки з дівчиною ОСОБА_4, з якою він
двома місяцями раніше заручився.
Підставою для розірвання стосунків
слугував факт її вагітності від іншого
чоловіка, оскільки сам ОСОБА_3 статевих
відносин із нареченою не мав. У зв'язку
із цим родина ОСОБА_4 пообіцяла
помститися родині ОСОБА_3, вбивши всіх
членів його родини, оскільки він
обезчестив ОСОБА_4. Згодом ОСОБА_3
знайшли вбитого в саду ОСОБА_5. Його
зарізали, поранивши в серце та його
чоловіче інтимне місце. Після цього
інший рідний брат позивача на ім'я
ОСОБА_6 звернувся до міліції, щоб
доповісти про вбивцю. У зв'язку із цим
другого брата позивача також вбили
ножем. Його тіло знайшли мертвим на
автовокзалі в м. Кабул. Зазначені
вбивства стали підставою для переїзду
родини до іншого району Кабулу, де
відбувся замах на життя заявника, що
зумовило позивачів покинути
Афганістан.

До України позивач поїхав за порадою
сусідів батьків його дружини, які
розповіли, що в Україні добре
ставляться до іноземців.

Аналогічні обставини для отримання
захисту в Україні зазначені дружиною
позивача - ОСОБА_2.

Оцінюючи обставини в'їзду позивачів до
України, відповідач надав перевагу
тривалого часу (2,5 місяця) подорожі
позивачів з Афганістану без
відповідного звернення за захистом в
транзитних країнах, відсутності
доказів переслідувань позивачів в
Афганістані, проживання їх родичів в
Афганістані тощо. Відповідач зазначає,
що позивачі не змогли чітко відповісти
на питання обставин вбивств братів
позивача та подальшого переслідування
з боку родини ОСОБА_4.

Зокрема у своїй заяві ОСОБА_1 зазначив,
що в червні 2010 року його рідний брат
ОСОБА_3 заручився із дівчиною, яка
походила з родини пуштунів. Через два
місяця, а саме в серпні 2010 року, через
отримання інформації про вагітність
нареченої ОСОБА_3 відмовився від
весілля. Заявник вказав, що згодом
(тобто через короткий проміжок часу),
вірогідніше в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3
знайшли мертвим. Другий рідний брат
позивача (ОСОБА_6) звернувся до поліції,
після чого його відразу вбили.

Суд критично оцінює зазначені
пояснення позивача, оскільки у
співбесіді 03.02.2012 року позивач
повідомив, що заручення відбулося в
серпні, а не в червні 2010 року; відмова
від шлюбних стосунків відбулася в
жовтні, а не в серпні 2010 року; суб'єктом
переслідування виявляється брат
нареченої дівчини на ім'я ОСОБА_7, який
пообіцяв вбити всю родину заявника;
вбивство брата ОСОБА_3 відбулося не в
ІНФОРМАЦІЯ_1, а в ІНФОРМАЦІЯ_2; в заяві
від 25.01.2012 року позивач вказав, що
поліція не вживала ніяких заходів з
пошуку вбивць, а в протоколі від 03.02.2012
року виявляться твердження про те, що
поліція відмовила в наданні захисту,
незважаючи на прохання щодо отримання
допомоги; вбивство ножем другого брата
ОСОБА_6 відбулося через 20 діб після його
звернення до поліції, тобто в
ІНФОРМАЦІЯ_3.

За протоколом від 14.08.2013 року ОСОБА_6
вбили через 3-4 місяця після звернення
до поліції, а вбивство відбулося не
ножем, а камінням, яким його вдарили по
голові. Через місяць після смерті
ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_3) був скоєний напад
на позивача, якого намагалися
застрелити (стріляли двічі, проте не
влучили). При цьому врятуватися
позивачу вдалося через те, що він впав
та переслідувачі подумали, що він
помер.

Згідно протоколу від 14.08.2013 року
позивач не зміг вказати кількість
пострілів, проте точно встановив
відстань від злочинців - 25 метрів. При
цьому він не тільки не впав і очікував
поки злочинці зрозуміють, що він помер,
а встав та побіг від місця нападу та
зміг побачити, що пострілів більше не
відбувалося.

Натомість у своїй заяві ОСОБА_2
зазначила, що її чоловік у вечорі йшов
до пекарні та на вулиці побачив батька
ОСОБА_4, у зв'язку із чим почав бігти. В
нього почали стріляти, він впав, тому що
коли прийшов до дому - його одяг був
брудним. При цьому в протоколі від
27.01.2012 року позивачка вказала, що родина
ОСОБА_4 зранку напала на вулиці на її
чоловіка, проте через велику кількість
людей їм не вдалося вбивство. Вони
стежили за будинком і на другий день,
коли стемніло, почали стріляти, проте
не влучили.

Поряд із тим, згідно протоколу від
14.08.2013 року позивач не бачив, хто
намагався його вбити з вогнепальної
зброї, що суперечить показам його
дружини. При цьому, як вбачається з
матеріалів справи, співробітник
міграційної служби відзначив, що під
час опитування щодо обставин замаху на
життя позивача, останній почав
посміхатися вголос, що не відповідає
психологічній атмосфері розповіді.

При цьому суд враховує, що факт
переживання індивідом події, що
виходить за межі звичайного людського
досвіду, здатного травмувати психіку
практично будь-якої здорової людини,
наприклад, серйозна загроза життю і
здоров'ю, як своєї, так і близьких або
друзів тощо, має наслідком
посттравматичний/постстресовий
психоемоційний стан. Зовні стани
виявляються у зміні дихання і
кровообігу, у міміці, пантоміміці,
рухах, жестах, інтонаційних
особливостях мови тощо.

В суді першої інстанції позивач,
надаючи пояснення щодо обставин
вбивства його рідних братів, замаху на
його життя, - будь-якого пригніченого
стану не продемонстрував. Натомість
під час судового процесу поведінка
позивача характеризувалася легким
відношенням до судової процедури,
відсутністю переживань щодо жахливих
подій, про які він розповідав. Позивач
жодного разу не виявив переживань
інтенсивного страху (жаху), який мав би
бути зумовленим обставинами, які
порушили звичний життєвий стереотип,
містять реальну загрозу життю його
родини. Позивач не відчував
безпорадності перед обличчям
зовнішніх обставин, а навпаки
демонстрував протилежні психологічні
реакції.

З огляду на матеріали справи, у
співбесіді 03.02.2013 року позивач
розповів, що суб'єктами переслідування
виявляються брати нареченої дівчини, а
у протоколі від 14.08.2013 року ними вже є
батьки цієї нареченої, які попереджали
про неприємності у разі відмови від
весілля.

За протоколом від 14.08.2013 року за місцем
останнього проживання позивач та його
родина мешкали протягом 4-5 місяців, а в
інших співбесідах строк складає 1-2
місяці.

Суперечливими є обставини вбивства
другого брата позивача, якого знайшли в
садку «Чілсутун». Так, фактаж інциденту
полягає у наступному: 1) середньому
брату подзвонили його друзі; 2) він
просто пішов; 3) виявив труп; 4)
самостійно його транспортував додому;
5) та того ж дня відбулося поховання. При
цьому за розповіддю позивача факт
смерті його рідного брата не
зафіксований жодним державним органом.
Подальші дії іншого брата щодо
звернення до поліції за фактом
вбивства, в умовах поховання вбитого
брата (тобто позбавлення поліції
доступу до тіла для проведення
відповідних слідчих заходів; та й
взагалі доказ вбивства), є нелогічними
та взаємоспростовуючими.

Крім того, в разі наявності «кровавої
ворожнечі» за повідомлених позивачами
обставин, родина ОСОБА_4 не намагалася
уникнути проблем конфіденційно, хоча
це стосувалося честі жінки. При цьому,
за умов фактичної невинуватості брата
позивача, родина позивача не
зверталися до місцевого або плем'яного
jirga (рада старійшин) для вирішення
конфлікту в порядку кодексу
Паштунвали, як це прийнято в місцевості
(за відомостями офісу УВКБ ООН в
Кабулі).

Ні до органу міграційної служби, ні до
суду жодних переконливих доказів, що
свідчили б про переслідування позивача
на своїй батьківщині надано не було.
Разом із тим, як під час співбесід в
міграційній службі, так і в ході
судового розгляду справи, позивачі
підтвердили, що особисто їм ніхто не
погрожував.

Твердження позивачів про наявність
підстав для надання додаткового
захисту, з огляду на матеріальний
елемент клопотання, є непідтвердженими
та взаємоспростовуючими. Позивачі не
виявили достатності деталей і
специфіки щодо обставин проживання в
Афганістні. Надана ними інформація при
викладені причин виїзду з країни є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення позивачі не надали, не довели
жодного суттєвого факту заяв.
Твердження позивачів в заявах щодо
небезпеки, яка їм загрожує в
Афганістані особисто є безпідставними
і не має реального підґрунтя. Позивачі
не надали переконливих доказів щодо їх
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Вирішуючи справу, суд враховує, що
позивачі не володіють інформацією про
повідомлені ними випадки
переслідування, у зв'язку із чим суд
погоджується із висновками
міграційної служби щодо
неправдоподібності покладених в
основу заяв фактів. Суд не знаходить
обґрунтованими твердження позивачів
про наявність родинної ворожнечі та
«кровної помсти», оскільки
загальновідомо, що в мусульманських
країнах, зокрема в Афганістані, є
соромом для родини брати дружиною
займану, тим більше вагітну від іншого
чоловіка дівчину. Отже, саме родина
позивача мала підстави для помсти
родині нареченої. Крім того, винним у
створенні описаної позивачем ситуації
був невідомий чоловік від якого
завагітніла дівчина, а не його брат. Сам
же факт заручин між братом позивача -
таджиком по національності з пуштункою
вказує на відсутність ворожнечі,
протистоянь між цими двома
національностями. При цьому суд
враховує, що покладена в основу заяви
та позовів історія є достатньо
поширеною, що з огляду на
суперечливість повідомлених фактів,
неузгодженість пояснень позивачів,
свідчить про неправдивий характер
свідчень, які використані для
отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особових справ з
точки зору оцінки тверджень позивачів
в контексті ситуації в країні їх
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивачі не
обґрунтували неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями,
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
З оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особових справ позивачів
випливає, що реальними обставинами
звернення позивачів до міграційної
служби є мета легалізувати своє
перебування на території України та
влаштований побут, оскільки ОСОБА_1
працевлаштований на ринку «Авангард».

Отже, доводи позивачів є надуманими,
останні не навели фактів та обставин,
які можна розцінювати як переконливі
докази обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань та які впливають
на наслідки прийнятих відповідачем
рішень при розгляді їх заяв про надання
статусів біженців або осіб, які
потребують додаткового захисту. В свою
чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС
України, довів правомірність прийнятих
ним рішень та необґрунтованість
позовних вимог.

Таким чином, спірні рішенні від 28.02.2014
року № 60-14 та № 75-14 прийняті Державною
міграційною службою України в межах
компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини, та
обґрунтовано, у зв'язку із чим в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, -
залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 05 червня 2014
року по справі № 815/2376/14, - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 30
липня 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль