Справа № 817/1510/14
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1510/14

16 липня 2014 року 10год. 30хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Комшелюк Т.О. за участю секретаря
судового засідання Лукащик Ю.Ю. та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представники ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача: представник Ситай М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

приватного підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Рівненського
окружного адміністративного суду з
позовом до відповідача про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 16.05.2014 року, визнання
протиправним та скасування рішення про
застосування штрафних санкцій №
від 16.05.2014р. На обґрунтування позовних
вимог зазначив, що дані податкового
обліку в частині доходів і витрат, які
враховуються при визначенні об'єкту
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб за 2011-2013 роки були
сформовані платником податків на
підставі господарських операцій, що
фактично мали місце та пов'язані з
господарською діяльністю, здійснення
яких підтверджене усіма необхідними
первинними документами та
підтвердженні податковим органом. В
той же час відповідачем в акті
перевірки не зазначено конкретних сум
по видах діяльності, які на його думку
неправомірно віднесені позивачем до
валових витрат. Так, не вказано які саме
витрати на оплату праці конкретних
працівників СТО включені до складу
витрат за видом діяльності надання в
оренду й експлуатацію власного
нерухомого майна. Це ж стосується і
витрат на придбання автозапчастин на
технічне обслуговування і ремонт
автомобілів. Також позивач вказує на
неправомірність відповідача щодо
встановлення витрат на оплату праці
працівників СТО та на придбання
автозапчастин на технічне
обслуговування і ремонт автомобілів,
які, на його думку, включені до складу
витрат саме по виду діяльності -
надання в оренду й експлуатацію
власного нерухомого майна. У зв'язку з
цим, позивач вважає, що підстави для
збільшення платнику податків
грошового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб, а також
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску відсутні. Просить позов
задовольнити повністю.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги зменшили в
частині визнання протиправним та
скасування рішення про застосування
штрафних санкцій № від 16.05.2014р., в
решті позов підтримали в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив. На обґрунтування своїх
заперечень пояснив, що під час
перевірки ФОП ОСОБА_4 за період з 01.01.2011
року по 31.12.2013 року було виявлено
завищення сум витрат по видам
діяльності, які враховуються при
визначенні об'єкту оподаткування
податком на доходи фізичних осіб за 2012
на суму 80325,2грн., за 2013 на суму 95975,03грн.
на оплату праці працівників станції
СТО та витрати на придбання
автозапчастин на технічне
обслуговування і ремонт автомобілів.
Дані витрати не пов'язані з отриманням
доходу від надання в оренду й
експлуатацію власного нерухомого
майна, такі витрати є витратами іншого
виду господарської діяльності і вони
не можуть перевищувати суму доходів,
отриманих від надання послуг по
технічному обслуговуванню і ремонту
автомобілів. А згідно даних перевірки
витрати на технічне обслуговування і
ремонт автомобілів значно більші за
доходи, отримані від послуг СТО, тобто
витрати списані понаднормово, не
пропорційно до отриманого доходу, що є
порушенням вимог п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, ст.
177 Податкового кодексу України. Отже
податкове повідомлення-рішення є
правомірним, просив в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення сторін, дослідивши
подані суду письмові докази, суд
вважає, що позов належить до
задоволення, при цьому виходить з
такого.

Судом встановлено, що в період з 10.04.2014
року по 24.04.2014 року ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області
проведено документальну планову
виїзну перевірку ФОП ОСОБА_4 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012р. по 31.12.2013р.,
дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2011 року по 31.12.2013року, результати
якої оформлено актом від 05.05.2014 року
№51//17-16-17-01-19.

За наслідками перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення №
від 16.05.2014 року про збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем
податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності на суму
31091,10грн. в тому числі за основним
платежем 20727,40грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) у
сумі 10363,70грн.

В основу прийняття податкового
повідомлення-рішення покладено
висновки про порушення позивачем
вимог п. 138.2, 138.4 ст.138, п. 164.3 ст. 164, п. 167.1
ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, ст. 177
Податкового кодексу України, що стало
підставою для донарахування за
результатами перевірки суми податку на
доходи фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю у
зазначеному вище розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року
фізична особа-підприємець ФОП ОСОБА_4
перебував на загальній системі
оподаткування, обліку та звітності.

Порядок формування фізичною
особою-підприємцем, яка перебуває на
загальній системі оподаткування,
витрат для визначення об'єкту
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності в 2012-2013 роках регулюється
Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи
-підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України (в редакції, що є
чинною, починаючи з 06.08.2011 року)
передбачено, що до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 розділу III
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із
витрат операційної діяльності, інших
витрат, крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 розділу III
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку та витрати
банківських установ.

Пунктом 138.2 статті 138 розділу III
Податкового кодексу України
встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

В силу вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 розділу
III Податкового кодексу України до
складу витрат не включаються витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, на даний час, законодавством, яке
регулює порядок формування фізичною
особою витрат, пов'язаних з
господарською діяльністю та
визначення чистого оподатковуваного
доходу від здійснення підприємницької
діяльності є стаття 177 Податкового
кодексу України, з урахуванням
положень розділу III цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до абз. 1-2 п. 44.1
ст. 44 розділу ІІ Податкового кодексу
України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-ХІV, первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на доходи фізичних осіб, мають
бути фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування даних
податкового обліку платника податків.

У декларації про майновий стан і
доходи, одержані з 01.01.2012 року по 31.12.2012
року, позивачем відображено доходи від
здійснення господарської діяльності
на рівні 530599грн., витрати - на рівні
517156грн.; з 01.01.2013 по 31.12.2013 року позивачем
відображено доходи від здійснення
господарської діяльності на рівні
473784,9грн., витрати - на рівні 453951,6грн.

В акті перевірки від 05.05.2014 року
відповідачем зазначено, що на підставі
первинних документів, які
досліджувались у ході її проведення,
підтверджено доходи в 2012 році на суму
530599грн., витрати - на рівні 517156грн.; в 2013
році доходи в сумі 473784,9грн., витрати - в
сумі 453951,6грн.

Відповідачем встановлено заниження
загального оподатковуваного доходу на
суму 8864,2грн. та не прийнято до складу
валових витрат позивача за 2012 рік
витрат у сумі 80325,2грн., заниження
загального оподатковуваного доходу на
суму 11863,20грн. та не прийнято до складу
валових витрат позивача за 2013 рік
витрат у сумі 95975,03грн. як такі, що не
пов'язані з отриманням доходу від
надання в оренду й експлуатацію
власного нерухомого майна, оскільки
такі витрати є витратами іншого виду
господарської діяльності і вони не
можуть перевищувати суму доходів,
отриманих від надання послуг по
технічному обслуговуванню і ремонту
автомобілів.

Представником позивача в судове
засідання надано розшифровку валових
доходів та витрат за період, який
перевірявся та книгу обліку доходів та
витрат за 2012-2013 роки. Вказані доходи та
витрати повністю збігаються з даними
платника податків, зазначеними в
деклараціях про доходи та з даними,
встановленими відповідачем під час
здійснення перевірки.

В той же час, із акту перевірки не
вбачається які саме витрати та в яких
сумах на оплату праці конкретних
працівників СТО включені до складу
витрат за видом діяльності - надання в
оренду й експлуатацію власного
нерухомого майна. Це ж стосується і
витрат на придбання автозапчастин на
технічне обслуговування і ремонт
автомобілів. Так, відповідачем не
визначено, що із суми завищення витрат
в 2012 році (80325,2грн.), в 2013 році (95975,03грн) є
витратами на оплату праці працівників
СТО, а що є витратами на придбання
запчастин. При цьому судом встановлено,
що в 2012 році сума витрат на оплату праці
і єдиний соціальний внесок із з/плати
складає 374248,61грн., в 2013р. відповідно -
320563,74грн. (а. с. 65).

Представник відповідача в судовому
засіданні не зміг пояснити яким чином
перевіряючий вирахував суму завищення
витрат позивачем та на підставі яких
документів, також не надав чітких
пояснень щодо розмежування загальної
суми завищених витрат на суми по оплаті
праці працівників СТО та ремонт
автомобілів.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
висновку про порушення відповідачем
вимог щодо оформлення результатів
перевірок, які встановлені Порядком
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства (далі - Порядок).

Так, Порядком встановлено, що акт -
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби.

Пункт 4 розділу 1 Порядку вказує, що акт
документальної перевірки повинен
містити систематизований виклад
виявлених під час перевірки фактів
порушень норм податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.

При цьому, факти виявлених порушень
викладаються в акті перевірки чітко.
Об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів (п.6 розд.1 Порядку).

Крім того, ч.3 п.5.2 розд. 2 Порядку
встановлює, що в разі виявлення
порушень податкового законодавства за
кожним відображеним фактом порушення
необхідно в акті перевірки зазначити
первинні документи, на підставі яких
вчинено записи у податковому та
бухгалтерському обліку та інші
документи, пов'язані з обчисленням та
сплатою податків і зборів, та докази, що
підтверджують наявність факту
порушення. Також зазначений розділ
Порядку зобов'язує контролюючий орган
в акті перевірки чітко викладати зміст
порушення з посиланням на конкретні
пункти і статті законодавчих актів, що
порушені платником податків.

Також твердження відповідача про те, що
сума витрат не може перевищувати суму
доходів в даному випадку не
підтверджена жодним нормативним актом,
який-би закріпив таку думку
контролюючого органу на законодавчому
рівні.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати, що
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Пунктом 138.8 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України встановлено, що
витрати, які формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім не розподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг

З системного аналізу норм,
закріплених у статтях 138, 177 Податкового
кодексу України за обставин визначених
перевіркою, слідує, що підставою для
віднесення витрат, здійснених
платником податку, до складу витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб, є одночасне виконання
умов, а саме : 1. отримання
оподатковуваного доходу (виручки у
грошовій та не грошовій формі) за
витратами, які сформували собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг;

2. наявність документального
підтвердження витрат, які сформували
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг згідно
з приписами абз. 1-2 п. 44.1 ст. 44 розділу ІІ
Податкового кодексу України.

Таким чином, висновки відповідача щодо
неправомірності включення до валових
витрат позивачем в 2012-1013 році витрат як
такі, що не пов'язані з отриманням
доходу від надання в оренду й
експлуатацію власного нерухомого
майна, оскільки такі витрати є
витратами іншого виду господарської
діяльності і вони не можуть
перевищувати суму доходів, отриманих
від надання послуг по технічному
обслуговуванню і ремонту автомобілів
не відповідають вимогам законодавства.

Відтак, податкове повідомлення-рішення
№ від 16.05.2014 року про збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності на
суму 31091,10грн. в тому числі за основним
платежем 20727,40грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) у
сумі 10363,70грн. є протиправним та
належить до скасування.

Судові витрати присуджуються на
користь позивача відповідно до ч.1 ст.94
КАС України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ від 16 травня 2014 року.

Присудити на користь позивача -
приватного підприємця ОСОБА_4 із
Державного бюджету судовий збір у
розмірі 182,70 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Комшелюк
Т.О.