Справа № 826/7421/14
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7421/14
Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда
Суддя-доповідач: Оксененко
У Х В А Л А

Іменем України

07 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - Дудник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19 червня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Київській області про скасування
наказу, поновлення на посаді, стягнення
коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Київській області про скасування
наказу від 15.04.2014 №113/3, поновлення на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу за період з
15.04.2014 до дня поновлення на посаді.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 19
червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним
судовим рішенням, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення учасників процесу, які
прибули в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2 працював на посаді головного
спеціаліста відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ірпінського міського управління
юстиції.

Наказом від 15.04.2014 №388/3 начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Київській області
ОСОБА_2 звільнено з займаної посади
відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із вказаним наказом
позивач звернувся до суду з позовом про
його скасування та поновлення на
роботі.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що позивача
було звільнено з роботи на законних
підставах та з дотриманням
встановленої процедури.

Відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України орган державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про державну службу» державна служба
в Україні - це професійна діяльність
осіб, які займають посади в державних
органах та їх апараті щодо практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують заробітну плату за рахунок
державних коштів.

Згідно статті 5 вищевказаного Закону
державний службовець повинен: сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитися до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватися високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Статтею 10 Закону України «Про державну
службу» передбачені основні обов'язки
державних службовців, серед яких:
забезпечення ефективної роботи та
виконання завдань державних органів
відповідно до їх компетенції;
безпосереднє виконання покладених на
них службових обов'язків, своєчасне і
точне виконання рішень державних
органів чи посадових осіб,
розпоряджень і вказівок своїх
керівників; а також сумлінне виконання
своїх службових обов'язків, ініціатива
і творчість в роботі.

Згідно статті 14 Закону за невиконання
чи неналежне виконання службових
обов'язків державним службовцем,
перевищення своїх повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних з
проходженням державної служби, а також
за вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює, до
державного службовця застосовуються
дисциплінарні стягнення. До
службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу: попередження
про неповну службову відповідність;
затримка до одного року у присвоєнні
чергового рангу або у призначенні на
вищу посаду.

Статтею 147 Кодексу законів про працю
України, в свою чергу, передбачено, що
за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

При цьому підставами припинення
трудового договору згідно статті 36
Кодексу законів про працю України є,
зокрема розірвання трудового договору
з ініціативи працівника (статті 38, 39), з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41)
або на вимогу профспілкового, чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ч. 3 статті 40 Кодексу
законів про працю України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

У той же час, згідно статті 149 Кодексу
законів про працю України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення
оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Так, як вбачається з матеріалів
справи, підставою для прийняття
оскаржуваного наказу слугувало
подання заступника начальника
реєстраційної служби головного
управління юстиції у Київській області
від 15.04.2014, з якого вбачається, що
перевіркою дотримання вимог чинного
законодавства встановлено, що
позивачем допущено порушення вимог ст.
17, 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно ат їх обтяжень», що потягло за
собою грубе порушення майнових прав
ТОВ «Тренд Компані» внаслідок
незаконного припинення права
власності останнього на об'єкт
нерухомого майна.

Крім того, проведеною перевіркою
інформації викладеної в доручення
Державної реєстраційної служби
України від 01.04.2014 №8855/05-15-14 встановлено
порушення позивачем вимог Порядку
взаємодії органів державної
реєстрації прав та їх посадових осіб,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2013 №607/5,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України за №534/23066 02.04.2013.

Колегія суддів зауважує, що диспозиція
п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачає
розірвання трудового договору з
ініціативи власника у випадку
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Під терміном «невиконання працівником
обов'язків» зазвичай розуміють
вчинення працівником певних діянь, які
мають протиправний характер. Тобто
йдеться про вчинення дій, які працівник
відповідно до законодавства,
колективного договору, правил
внутрішнього трудового розпорядку,
трудового договору не мав права
вчиняти, або, навпаки, про невчинення
певних дій, які працівник на підставі
зазначених актів зобов'язаний був
учинити. У пункті третьому статті 40
КЗпП під терміном «невиконання
працівником обов'язків» треба розуміти
вчинення працівником винної
протиправної дії, тобто
дисциплінарного проступку, за що до
нього можуть застосувати передбачені
законодавством заходи дисциплінарного
чи громадського стягнення.

Під «систематичним невиконанням»
зазвичай мається на увазі неодноразове
(тобто два і більше разів) здійснення
цих вчинків. Проте умовою звільнення за
пунктом 3 статті 40 КЗпП є факт
повторного здійснення працівником
протиправної винної дії після того, як
до нього уже застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення за вчинення таких дій раніше.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в
пункті 23 постанови «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року № 9, у таких випадках
беруть до уваги ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
установлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), а
також громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни відповідно до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минуло не більше одного
року.

Так, до застосування до позивача
такого дисциплінарного стягнення як
звільнення останньому наказом
Головного управління юстиції у
Київській області від 27.06.2013 №74/6
оголошено догану за неналежне
виконання своїх посадових обов'язків,
відповідно до ст. 139, 147, 149 КЗпП України,
ст. 5 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Таким чином, з дня накладення на
позивача дисциплінарного стягнення за
неналежне виконання своїх посадових
обов'язків до видання наказу про
звільнення за систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків покладених на нього
трудовим договором минуло менше року.

При цьому, колегія суддів
зазначає, що громадян (суб'єктів
трудових відносин) законодавством
наділено правом оскаржувати
протиправні, на їх думку, заходи
дисциплінарного примусу у вигляді не
лише звільнень, а й доган, проте
позивачем вказана догана оскаржена не
була, а отже останній погоджується із
правомірністю винесення останньої.

Колегія суддів вважає
безпідставними посилання апелянта на
те, що на час прийняття наказу про
звільнення він перебував на
лікарняному з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП
України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
тимчасової непрацездатності.

Так, в матеріалах справи наявний листок
непрацездатності серії НОМЕР_1 виданий
Філією №2 ЛНП
«Консультативно-діагностичним цент
Подільського району м. Києва», який
виданий ОСОБА_215.04.2014 року.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, 15.04.2014 позивач перебував на
робочому місці, виконував посадові
обов'язки та близько 17-45 годин його під
підпис було ознайомлено з оскарженим
наказом.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що зазначений вище листок
непрацездатності відкритий після
звільнення позивача з займаної посади
та такий листок непрацездатності не є
належним доказом перебування позивача
у день прийняття наказу про його
звільнення на лікуванні, оскільки
відсутні докази того, що відповідач
повідомлений про перебування позивача
на лікуванні та наявні докази
перебування позивача 15.04.2014 на роботі.

Отже, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 не спростовують висновків суду
першої інстанції, викладених в
постанові 19 червня 2014 року, та не можуть
бути підставами для її скасування.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 19
червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В.
Карпушова

Ухвалу в повному тексті
виготовлено 12.08.2014 року.

.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.