Справа № 817/1133/14
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1133/14

07 серпня 2014 року 12год. 00хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Нор У.М. за участю секретаря судового
засідання Демчук І.М. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представники Тарасюк Р.В.,
Томашевська Н.В.

відповідача: представник Якимчук Д.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос -
Плюс"доДержавної податкової інспекції
у Рівненському районі Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УкрТехноФос-Плюс»
(далі по тексту - ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс») звернулося до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області (далі по тексту - ДПІ у
Рівненському районі) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.09.2013:

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 808 450
грн. основного платежу та 356 028 грн.
штрафних (фінансових) санкцій;

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 1 478 737 грн. основного
платежу та 369 684 грн. штрафних
(фінансових) санкцій;

№ про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в розмірі 88 781 грн.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач вказує, що у період з
19.07.2013 року по 15.08.2013 року відповідачем
була проведена планова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 по
31.12.2012 року.

Перевіркою встановлено наступні
порушення:

пп.135.5.5 п.135.5 ст.135, п.138.1, пп.138.8.1, п.138.8.5
абз. и) п.138.8, пп.138.10.3 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9
п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України
від 02.12.2010 №2755-УІ (далі - Податковий
кодекс України), в результаті чого
занижено податок на прибуток в періоді,
що перевірявся на загальну суму 808 450
грн., у т.ч. за ІV квартал 2011 року в сумі 96
395 грн., за 2012 рік в сумі 712 055 грн., в т.ч.: І
квартал 2012 року в сумі 105 643 грн., ІІ
квартал 2012 року в сумі 180 606 грн., ІІІ
квартал 2012 року в сумі 182 459 грн., ІУ
квартал 2012 року в сумі 243 347 грн.;

п.198.1, п.198.3, п.198.5, абз. 1 п.198.6 ст.198, п.199.1,
п.199.3 ст.199, п.201.14 ст.201, п.15 підрозділу 2
розділу ХХ Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість в сумі 1 478 737
грн., у т.ч. за лютий 2012 року - 71 513 грн., за
лютий 2012 року (по уточнюючій декларації
№ від 13.04.2012) - 44 534 грн., за травень
2012 - 196 291 грн., за липень 2012 - 315 503 грн., за
серпень 2012 - 192 236 грн., за листопад 2012 - 658
660 грн.; та внаслідок чого від'ємне
значення рядка 19 декларації за грудень
2012 року зменшується в сумі 74 247 грн. та
залишок від'ємного значення податку на
додану вартість, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду в рядку 24
декларації за грудень 2012 року
зменшується в сумі 14 534,00 грн.

На підставі вищеописаних порушень
податкового законодавства ДПІ у
Рівненському районі винесено
податкові повідомлення-рішення від
27.09.2013 року №, №, №.

Позивач вважає зазначені податкові
повідомлення-рішення протиправними,
оскільки висновки акта перевірки є
необґрунтованими та безпідставними.
Зазначає, що твердження відповідача
про завищення валових витрат на
відрядження працівників, зайнятих
збутом в сумі 14 168 грн. ґрунтується лише
на суб'єктивних припущеннях ревізорів
ДПІ у Рівненському районі, оскільки
відповідач лише обмежився
дослідженням рядка 06.3.8 Декларації з
податку на прибуток за ІV квартал 2011
року. Вказує, що в бухгалтерському
обліку дана операція відображена по
рахунку Дт 93 Кт 3721 та витрати
становлять 22 520 грн. В податковому
обліку витрати на відрядження
працівників за ІУ квартал 2011 року також
відображені в сумі 22 520 грн. в цілому за
2011 рік такі витрати склали 81 804 грн.

Щодо виключення валових витрат та
податкового кредиту позивача по
взаємовідносинах з МПП «Футура» та ТОВ
«Ілліс», то позивач зазначає, що
господарські операції між позивачем та
вказаними контрагентами мали товарний
характер, що підтверджується належними
первинними документами, які
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні». Відсутність
печатки МПП «Футура» на
товарно-транспортних накладних не може
слугувати доказом відсутності
здійснення господарської операції,
якщо з інших документів вбачається
фактичний рух товарів та зміни у
власному капіталі. Окрім того, вказує,
що акти зустрічних звірок контрагентів
не можуть слугувати підставою для
висновків про безтоварність
господарських операцій.

З приводу висновків податкового органу
про те, що послуги по переробці
давальницької сировини (виробництво
тукосуміші), отримані від ТОВ
«УкрТехноФос» та оприбутковані
позивачем на витрати на збут не є
такими, а включаються до складу
собівартості виготовленої тукосуміші
та мають обліковуватися на рах. 281 та є
запасами суб'єкта господарювання, то
позивач зазначає, що оскільки ним
тукосуміш, вироблена з давальницької
сировини була реалізована в тому ж
звітному періоді та послуги не
відносяться до нерозподільних
постійних загально виробничих витрат,
то позивач правомірно включив до
складу валових витрат витрати збуту
(послуги по переробці давальницької
сировини) на суму 10 933 грн.

Стосовно безпідставного віднесення до
валових витрат, витрати по операціях
оренди в розмірі 49 308 грн., то позивач
вказує, що у перевіряємому періоді
орендував обладнання, яке належить ТОВ
«УкрТехноФос», що підтверджується
договором оренди та актами
прийому-передачі обладнання, а тому ним
правомірно було включено до складу
валових витрат суму в розмірі 49 308 грн.

Також зазначає про безпідставне
твердження відповідача про завищення
витрат за період з 01.10.2011 по 31.12.2012 на
суму 77 482 грн. за рахунок віднесення до
складу амортизації неіснуючої
податкової різниці, оскільки згідно
акта планової виїзної перевірки
позивача за період з 01.07.2010 по 30.09.2011
№32/9/23-141/32617917 «амортизація тимчасової
податкової різниці, яка виникла за
результатами інвентаризації основних
засобів станом на 01.04.2011 року (тимчасова
податкова різниця, яка виникла в
результаті порівняння залишкової
(балансової) вартості усіх груп
основних засобів, що використовується
в господарській діяльності, за даними
бухгалтерському обліку та за даними
податкового обліку, амортизується як
окремий об'єкт, із застосуванням
прямолінійного методу протягом трьох
років) в сумі 77 482 грн. (рядок 06.5.27 АМ) -
порушень не встановлено».

З приводу безпідставного віднесення до
валових витрат - витрат, понесених на
зберігання майна, то зазначає, що до
перевірки було представлено договори
та інші документи, які підтверджують
передання на відповідальне зберігання
майна для ТОВ «УкрТехноФос» та АФ
«Трипілля» на їхні склади. Зазначає, що
інші витребовувані відповідачем
документи на підставі ст.44 Податкового
кодексу України були надані позивачем
протягом п'яти днів з дня отримання
копії акта перевірки, проте
вищезазначені документи відповідачем
були проігноровані.

По висновках податкового органу про
неправомірне формування позивачем
валових витрат та податкового кредиту
по господарських операціях з
перевезення небезпечних вантажів, то
позивач зазначає, що сама по собі
відсутність окремих документів
(зокрема товарно-транспортних
накладних) так само як і помилки в їх
оформлені не можуть слугувати
підставою для висновків контролюючого
органу про відсутність господарських
операцій. А тому в цій частині висновки
податкового органу є безпідставними,
оскільки до перевірки були
представлені інші підтверджуючі
первинні документи.

Стосовно висновків відповідача про
безпідставне включення до складу
податкового кредиту сум ПДВ, сплачених
по операціях, що не пов'язані з власною
господарською діяльністю позивача, то
позивач зазначив, що ДП «УкрТехнобуд»
ТОВ «УкрТехноФос» (Підрядник»)
відповідно до укладеного договору
підряду виконував будівельно-монтажні
роботи по об'єкту «Ремонт цеху по
випуску тукосуміші в с. Жадани
Іллінецького району Вінницької
області. Виконані роботи оформлені
всіма належними документами, об'єкт на
якому велися відповідні роботи
належить позивачу, на якому
здійснюється господарська діяльність
позивача, а тому позивачем правомірно
сформовано податковий кредит по
зазначених операціях.

Зважаючи на вищевикладене, позивач
вважає, що ним правомірно та відповідно
до вимог податкового законодавства
сформовано валові витрати та
податковий кредит, а тому податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Рівненському районі від 27.09.2013 року
№, №, № є протиправним
та підлягають до скасування.

У судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з підстав викладених у
позовній заяві, надали суду додаткові
пояснення, просили адміністративний
позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач адміністративний позов не
визнав про що подав письмові
заперечення які містяться в матеріалах
справи (Т-1, а.с.129-32,177). Заперечення
мотивує тим, що проведеною плановою
перевіркою податкового законодавства
встановлено порушення ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» пп.135.5.5 п.135.5 ст.135,
п.138.1, пп.138.8.1, п.138.8.5) п.138.8, пп.138.10.3 п.138.10
ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ, в
результаті чого занижено податок на
прибуток в періоді, що перевірявся на
загальну суму 808 450 грн., у т.ч. за ІV
квартал 2011 року в сумі 96 395 грн., за 2012
рік в сумі 712 055 грн., в т.ч.: І квартал 2012
року в сумі 105 643 грн., ІІ квартал 2012 року
в сумі 180 606 грн., ІІІ квартал 2012 року в
сумі 182 459 грн., ІV квартал 2012 року в сумі
243 347 грн.; п.198.1, п.198.3, п.198.5, абз. 1 п.198.6
ст.198, п.199.1, п.199.3 ст.199, п.201.14 ст.201, п.15
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
сумі 1 478 737 грн., у т.ч. за лютий 2012 року - 71
513 грн., за лютий 2012 року (по уточнюючій
декларації № від 13.04.2012) - 44 534 грн.,
за травень 2012 - 196 291 грн., за липень 2012 - 315
503 грн., за серпень 2012 - 192 236 грн., за
листопад 2012 - 658 660 грн.; та внаслідок
чого від'ємне значення рядка 19
декларації за грудень 2012 року
зменшується в сумі 74 247 грн. та залишок
від'ємного значення податку на додану
вартість, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду в рядку 24
декларації за грудень 2012 року
зменшується в сумі 14 534 грн.

Зважаючи на результати перевірки
податковим органом 27.09.2013 року прийнято
податкові повідомлення-рішення №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 808 450
грн. основного платежу та 356 028 грн.
штрафних (фінансових) санкцій; №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 1 478 737 грн. основного
платежу та 369 684 грн. штрафних
(фінансових) санкцій; № про
зменшення розміру від'ємного значення
суми податку на додану вартість в
розмірі 88 781 грн.

Відповідач вважає зазначені податкові
повідомлення-рішення правомірними та
прийнятими у відповідності та на
підставі вимог Податкового кодексу
України.

У судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги заперечив з
підстав, викладених у письмових
запереченнях. Додатково зазначив суду,
що перевезення небезпечних вантажів
проводиться у відповідності до Правил
дорожнього перевезення небезпечних
вантажів, затверджених наказом
міністерства внутрішніх справ України
від 26.07.2004 №822. Зазначає, що перевезення
небезпечних вантажів повинно
здійснюватися у відповідності до
вищезазначених Правил, і відповідно
товарно-транспортні накладні також
повинні містити всі необхідні
реквізити та вимоги зазначених Правил.
Проте в ході перевірки не було
представлено жодного
товарно-транспортного документа
складеного відповідно до п.9.2 Правил
дорожнього перевезення небезпечних
вантажів.

Також, в порушення пп.138.8.5 п.138.8 ст.138
Податкового кодексу України позивачем
включено до складу витрат витрати по
списанню товарів на суму 102 212 грн. по
податковій декларації з податку на
прибуток підприємства за ІІІ квартал
2012 року, оскільки якщо
товарно-матеріальні цінності втратили
свою матеріальну цінність у результаті
їх транспортування чи зберігання і
підприємство вже не зможе їх
реалізувати, то такі
товарно-матеріальні цінності більше не
є активом і підлягають списанню з
балансу за бухгалтерським обліком.

Окрім того, відповідач додатково
зазначив, що позивач проводить
операції з реалізації пільгової
продукції: кукурудза (код ТН ЗЕД 1005),
просо (код ТН ЗЕД 1008), насіння соняшнику
(код ТН ЗЕД 1206).

Підприємством в порушення Порядку
заповнення і подання податкової
звітності з податку на додану вартість,
затвердженого наказом Міністерства
фінансові України від 25.11.2011 року №1492,
підприємством не було подано до ДПІ до
Декларацій за період, що перевірявся
додатку №7 «Розрахунок (перерахунок)
частки використання сплаченого
(нарахованого) податку за придбаними
(ввезеними) товарами/послугами,
необоротними активами між
оподатковуваними та
неоподатковуваними операціями та в
порушення п.199.3 ст.199, п.201.14 ст.201
Податкового кодексу України не було
визначено розрахунок частки
використання товарів/послуг,
необоротних активів в оподатковуваних
операціях, у зв'язку з чим завищено
податковий кредит на суму 574 454,00 грн. за
перевіряємий період.

З огляду на зазначені обставини та
встановлені порушення норм
податкового законодавства представник
відповідача вважає податкові
повідомлення-рішення правомірними та
просить у задоволенні позову відмовити
повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, повно та всебічно
з'ясувавши всі обставини справи з
урахуванням вимог матеріального та
процесуального права, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
письмовими доказами, суд приходить до
переконання, що адміністративний позов
підлягає до часткового задоволення
зважаючи на таке.

Судом встановлено, що у період з 19.07.2013
року по 15.08.2013 року відповідачем була
проведена планова виїзна перевірка
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 по 31.12.2012 року за
результатами якої складено акт від
06.09.2013 року №92/22-141/32617917 (Т-1, а.с.17-99).

На підставі висновків акта перевірки
ДПІ у Рівненському районі винесено
податкові повідомлення-рішення від
27.09.2013:

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 808 450
грн. основного платежу та 356 028 грн.
штрафних (фінансових) санкцій;

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 1 478 737 грн. основного
платежу та 369 684 грн. штрафних
(фінансових) санкцій;

№ про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в розмірі 88 781 грн.

Позивач скористався правом
адміністративного оскарження
зазначених податкових
повідомлень-рішень шляхом подання
відповідної скарги до Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
06.12.2013 року №312/10с/10-210/289 оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
залишені без змін (Т-1, а.с.219-231).

Позивач не погодився з ними та оскаржив
їх до суду.

Судом встановлено, що перевіркою
повноти визначення витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування за період з 01.10.2011 по
31.12.2012 встановлено завищення витрат на
загальну суму 3 480 388 грн., в т.ч.: за ІV
квартал 2011 року в сумі 419 110 грн.. за 2012
рік в сумі 3 061 278 грн., у т.ч. за І квартал
2012 року в сумі 503 062 грн., ІІ квартал 2012
року в сумі 860 026 грн., ІІІ квартал 2012
року в сумі 868 854 грн., ІУ квартал 2012 року
в сумі 829 336 грн.

Згідно висновків податкового органу
позивачем завищено витрати за ІV
квартал 2011 року в сумі 14168 внаслідок
задекларування суб'єктом
господарювання витрат на відрядження
працівників, зайнятих збутом в сумі 36688
грн., а за даними перевірки дані витрати
складають 22520 грн. (Д93 К3721), чим порушено
пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу
України.

Суд із вказаними висновками не
погоджується зважаючи на таке.

Згідно аналізу рахунку №3721 за ІІ
квартал 2011 року рядок Д93 - витрати на
відрядження працівників, зайнятих
збутом становить 12152,85 грн.

Відповідно до аналізу рахунку №3721 за
ІІІ квартал 2011 року рядок Д93 - витрати
на відрядження працівників, зайнятих
збутом становить 16 750,98 грн.

Згідно аналізу рахунку №3721 за ІV
квартал 2011 року рядок Д93 витрати на
відрядження працівників, зайнятих
збутом становить 22 519,63 грн.

Так судом встановлено, згідно рядка 06.3.8
Додатку В3 Декларації з податку на
прибуток за ІІ-ІV квартал 2011 року
витрати на відрядження працівників,
зайнятих збутом становить 81 804 грн. (Т-2,
а.с.8), про що вказувалося позивачем у
позовній заяві та неодноразово
наголошувалося у судовому засіданні.

Таким чином, доводи податкового органу
про завищення валових витрат в сумі 14 168
грн. на відрядження працівників,
зайнятих збутом є надуманими та не
підтверджуються матеріалами та справи
та фактичними обставинами,
встановленими в ході розгляду справи
та спростовуються позивачем.

Відповідно до п.п. «г» пп.138.10.3 п.138.10 ст.138
Податкового кодексу України до складу
інших витрат включаються витрати на
відрядження працівників, зайнятих
збутом.

З урахуванням зазначеного, суд
встановив, що позивачем не було
порушено пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим в цій
частині податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
про збільшення грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств в
сумі 3259 грн. основного платежу є
протиправним та підлягає до
скасування.

З приводу висновків відповідача про
зайве включення до витрат на
собівартість сільськогосподарської
продукції ПДВ при придбанні пільгового
товару від постачальників, які є
виробниками сільськогосподарської
продукції, є платниками фіксованого
сільськогосподарського податку і в
порушення п.15 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України не
задекларували суми ПДВ по податкових
зобов'язаннях, а тому позивачем
завищено витрати на загальну суму 40 235
грн. і ІУ кварталі 2012 році при
оприбуткуванню від постачальників: ПП
«Подолянське», ФГ «Червоний степок», ПП
«Глибочанськ - ОСМВ», ПП «Крупний», ТОВ
«Торгівельно-промислова компанія
«Регіон», то судом встановлено та
враховано наступне.

З матеріалів перевірки вбачається, що
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» було включено
до складу валових витрат на
собівартість сільськогосподарської
продукції ПДВ від ПП «Подолянське» по
накладній №6 від 05.10.2012 на суму 16 172 грн.
із них зайво включена сума 2695,33 грн.; від
ФГ «Червоний степок» по накладній №1
від 01.10.2012 на суму 40 690 грн. із них зайво
включена сума 6781,67 грн.; від ПП
«Глибочанськ - ОСМВ» по накладній №1
від 14.11.2012 на суму 25 875 грн. із них зайво
включена сума в розмірі 4312,50 грн.; від ПП
«Крупний» по накладних №666 від 12.11.2012 на
суму 41 161,50 грн., №667 від 12.11.2012 на суму 47
115 грн., із них зайво включена сума 14 712,75
грн.; від ТОВ «Торгівельно-промислова
компанія «Регіон» по накладних №РН-0027
від 18.12.2012 на суму 36 126 грн., №РН-0026 від
12.12.2012 на суму 34 272 грн., із них зайво
включена сума 11 733 грн.

Відповідно до п.15 підрозділу 2 розділу
ХХ Податкового кодексу України -
тимчасово до 1 січня 2014 року від
оподаткування податком на додану
вартість звільняються операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій
1001-1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД, крім першого постачання
таких зернових та технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників, а також крім
постачання таких зернових та технічних
культур Аграрним фондом у разі їх
придбання з податком на додану
вартість.

Таким чином, у контексті зазначеної
норми права від оподаткування податком
на додану вартість звільняються
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій
1001-1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД, за винятком першого
постачання таких зернових та технічних
культур сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників.

Тобто, позивач придбаваючи пільговий
товар у сільськогосподарських
виробників - постачальників купував
його з ПДВ і не мав права відносити ПДВ
до витрат на собівартість
сільськогосподарської продукції,
оскільки було перше постачання таких
зернових та технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників, а вже в
подальшому позивач повинен був
реалізовувати його без ПДВ, оскільки
тимчасово до 1 січня 2014 року від
оподаткування податком на додану
вартість звільняються операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій
1001-1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД.

Суд зазначає, що позивачем не було
долучено будь-яких належних та
допустимих доказів на спростування
вказаних порушень, а тому ним в
порушення пп.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового
кодексу України завищені витрати на
загальну суму 40 235 грн. в ІV кварталі 2012
року, а тому податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 8449 грн. основного платежу та 4224
грн. штрафних (фінансових) санкцій є
правомірним.

З приводу висновків податкового органу
щодо завищення валових витрат за І
квартал 2012 року в сумі 4583,33 грн. та
податкового кредиту в розмірі 916,67 грн.
по взаємовідносинах з МПП «Футура»
судом встановлено наступне.

Так з матеріалів справи вбачається, що
МПП «Футура» надавало
транспортно-експедиційні послуги для
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» на суму 5500 грн.,
в т.ч. ПДВ 916,67 грн. Вказану суму
позивачем було включено до витрат в
рядок 05.1 СВ податкової декларації з
податку на прибуток.

В підтвердження надання вказаних
послуг позивачу, ним було надано суду
акт здачі-прийняття робіт №40103 від
04.01.2012 року, рахунок-фактуру №281205 від
28.12.2011 року, картку рахунку 6851 за
жовтень 2011-грудень 2012 та
товарно-транспортну накладну від 28.12.2011
року (Т-2, а.с.17-20).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за № 168/704, відповідно до яких
первинні документи це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Згідно ст. 1 Закону України від 16.07.99
№996-ХІУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 року № 363 (далі - Правила № 363)
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Суд не погоджується з доводами
відповідача про безпідставне
включення до складу валових витрат
суми в розмірі 4583,33 грн. та 916,67 грн. ПДВ
до податкового кредиту по
транспортно-експедиційних послугах з
МПП «Футура», оскільки досліджуючи в
судовому засіданні подану позивачем
товарно-транспортну накладну, суд
встановив, що вона складена з
дотриманням вимог законодавства.

Так досліджуючи подану позивачем ТТН,
суд встановив, що у вищевказаній
товарно-транспортній накладній
зазначено наступні реквізити:
автопідприємство - МПП «Футура»,
автомобіль ДАФ НОМЕР_3, НОМЕР_2, водій
ОСОБА_5, замовник (платник) ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс», вантажовідправник
- ТОВ «Агро-С», пункт навантаження -
Бориспільскій район, с. Артемівка,
вантажоодержувач - ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» пункт
розвантаження - Радивилівський район,
с. Зарічне А/Ф «Трипілля». Вказана ТТН
скріплена підписами уповноважених
осіб, в т.ч. і МПП «Футура»

Відповідно до абз. 9, 10, 11 ст.9 Закону
України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» від 01.07.2004 №1955-ІV -
підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

Перевезення вантажів супроводжується
товарно-транспортними документами,
складеними мовою міжнародного
спілкування залежно від обраного виду
транспорту або державною мовою, якщо
вантажі перевозяться в Україні.

Факт надання послуги експедитора
при перевезенні підтверджується
єдиним транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, що затверджені Наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 року №363, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 20.02.1998
року за №128/2568, товарно-транспортна
накладна - це єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу.

Згідно з п.п. 11.1, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил, товарно-транспортна накладна є
одним із основних документів на
перевезення вантажів. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Таким чином, вказані норми правил
перевезень вантажів автомобільних
транспортом не вимагають обов'язково
проставляти на товарно-транспортній
накладній печатку підприємства.
Вказана товарно-транспортна накладна
містить підпис уповноваженої особи МПП
«Футура».

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та ТОА
«Агро-С» було укладено договір
поставки «1 від 16.11.2011 року, предметом
поставки якого є насіння соняшнику,
про що зазначено у ТТН (Т-2, а.с. 24-25).
Реальність взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Агро-С»
підтверджується податковими
накладними (Т-2, а.с.26-29).

Так суд зазначає, що помилки у
оформленні окремих первинних
документів не можуть слугувати
самостійною підставою для висновків
про відсутність здійснення
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
товарів (послуг) та зміни у власному
капіталі, зобов'язаннях платника
податків у зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Разом з тим, суд
встановив, що законодавство не
передбачає чіткого обов'язку
скріплювати ТТН печаткою, якщо в ній
міститься підписи уповноважених осіб.

Стосовно висновків податкового органу
з приводу того, що актом від 19.07.2012 року
№640/15-300/13382764 ДПІ у Ленінському районі у
м. Луганську «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання МПП «Футура» щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками податків за січень 2012
року встановлено, що згідно наданої
відповіді ВРЕВ м. Луганська УМВС
України у Луганській області №5375/16 від
15.02.2012 року у МПП «Футура» відсутні
будь-які транспортні засоби, то суд
зазначає, що це не позбавляє можливості
залучати експедитором інші
транспортні засоби на основі договорів
оренди тощо.

Таким чином, позивачем було надано суду
належні та допустимі докази на
підтвердження свої доводів, суд з
урахуванням всіх обставин справи та
долучених документів, дійшов до
висновку, що позивачем правомірно
сформовано валові витрати в розмірі
4583,33 грн. та податкового кредиту в сумі
916,67 грн. у лютому 2012 року по
господарських операціях з МПП
«Футура», а тому в цій частині
податкове повідомлення-рішення від
27.09.2013 року № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 1155 грн. основного
платежу та 577 грн. нарахованих штрафних
санкцій та податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
по збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі 917
грн. основного платежу та 229,25 грн.
нарахованих штрафних санкцій є
протиправними та підлягають до
скасування.

Стосовно висновків податкового органу
щодо завищення валових витрат та
податкового кредиту за 2012 рік по
взаємовідносинах з ТОВ «Ілліс» то
судом встановлено та враховано
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач мав господарські операції з
ТОВ «Ілліс», зокрема позивачем було
включено до складу витрат та
податкового кредиту послуги по
проживанню в готельно-ресторанному
комплексі «Верховина», що належить ТОВ
«Ілліс».

Так в матеріалах справи (Т-2) на аркушах
справи 31-41 містяться акти надання
послуг, скріплені підписами та
печатками ТОВ «Ілліс» та ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» на загальну суму
4499,25 грн. без ПДВ та 895 грн. ПДВ; лиси ТОВ
«Ілліс», які підтверджують проживання
працівників позивача у вказаному
готельно-ресторанному комплексі, а
також виписані ТОВ «Ілліс» податкові
накладні на загальну суму 4499, 25 грн. без
ПДВ та 895 грн. ПДВ (Т-2, а.с.60-65).

Окрім того, позивачем було долучено до
матеріалів справи накази ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» на відрядження
працівників та звіти про використання
коштів, виданих на відрядження (Т-2,
а.с.66-86).

Зазначена сума податку на додану
вартість в розмірі 895 грн. включена
позивачем до податкових декларацій з
ПДВ за відповідні звітні періоди.
Оплата проведена в безготівковій
формі, розрахунки завершені, що не
заперечується сторонами.

Згідно до 14.1.27 п.14.1 ст. 14 ПК України
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Підпунктом 139.1.9. п. 139.1 ст.139 ПК України
встановлено, що не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно до п. п. 198. 2, 198. 3 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг, дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Таким чином, підтверджується
документально господарські операції
позивача з ТОВ «Ілліс», валові витрати
та податковий кредит сформовані
позивачем у відповідності до норм
чинного податкового законодавства на
підставі господарської операції, яка
відбувалася фактично. Тому висновки
позивача про безпідставне формування
валових витрат в сумі 4499 грн. та
податкового кредиту в розмірі 895 грн. не
знайшли своє підтвердження в ході
розгляду справи та повністю
спростовані позивачем та долученими
документами.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що сам по собі акт ДПІ у
Святошинському районі м. Києва від
13.06.2013 року №1018/22.2.09/19482310 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Ілліс» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за період з 01.01.2012 по 31.12.2012» не
може свідчити про відсутність
господарських операцій, оскільки
безпосередньо господарські відносини
між позивачем та ТОВ «Ілліс» в межах
даної зустрічної звірки не
досліджувалися. Окрім того, суд
зазначає, що приписи ст. 20 Податкового
кодексу України не наділяють
податковий орган правом констатувати
відсутність реальності здійснення
господарських відносин у акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки, оскільки сам по собі акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки свідчить про те, що зустрічну
звірку неможливо провести з тих чи
інших причин.

Зважаючи на вказане, суд приходить до
висновку, що позивачем правомірно
віднесено до валових витрат суму в
розмірі 4499 грн. та до податкового
кредиту суму ПДВ в розмірі 895 грн. по
господарських операціях з ТОВ «Ілліс»,
а тому податкове повідомлення-рішення
від 27.09.2013 року № в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 210 грн.
основного платежу та 105 грн.
нарахованих штрафних санкцій та
податкове повідомлення-рішення від
27.09.2013 № по збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 895 грн. основного
платежу та 223,75 грн. штрафних
(фінансових санкцій) є протиправними та
підлягають до скасування.

Також у ІІІ кварталі 2012 року позивач
відніс до складу валових витрат 10 933
грн. вартості послуг по переробці
давальницької сировини (виробництво
тукосуміші), отриманих від ТОВ
«УкрТехноФос» та оприбуткованих на
витрати збуту, які не є витратами на
передпродажну підготовку товарів -
витратами на збут, а мають формувати
собівартість придбаних та
реалізованих товарів відповідно до
ціни їх придбання з урахуванням витрат
на приведення їх до стану, придатного
до продажу відповідно до підпункту 138.6.
статті 138 Податкового кодексу України,
та мають бути включені до собівартості
виготовленої тукосуміші, що
обліковуються на рахунку 26 та є
запасами суб'єкта господарювання.

Таким чином позивач порушив вимоги
пункту 138.4. статті 138 Податкового
кодексу України, який визначає, що
витрати, які формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Отже, з урахуванням зазначеного, суд
прийшов до висновку, що тому податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 2296 грн. основного платежу та 1148
грн. нарахованих штрафних санкцій,
прийняте відповідачем відповідно до
вимог Податкового кодексу України.

З приводу висновків податкового органу
щодо завищення валових витрат за ІУ
квартал 2012 року в розмірі 49 308 грн., то
суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 04.01.2012 року між
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» (Орендодавець)
та ТОВ «УкрТехноФос» (Орендар) було
укладено договір оренди обладнання (Т-3,
а.с.111-112).

Відповідно до п.1.1 Договору
орендодавець надає, а Орендар приймає у
строкове платне користування з правом
монтажу та демонтажу наступне майно:
Конвеєр стрічковий з
розвантажувальним візком довжиною 70м,
шириною стрічки 650 мм.

Об'єкт оренди передається в оренду для
виробництва мінеральних добрив,
переробки давальницької сировини (п.2.1
Договору).

Вказаний договір скріплений печатками
та підписами уповноважених осіб
орендаря - ТОВ «УкрТехноФос» та
орендодавця - ТОВ «УкрТехноФос-Плюс».

Актом прийому-передачі від 04.01.2012 року
підтверджується факт передачі
вказаного обладнання орендодавцем -
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» орендарю - ТОВ
«УкрТехноФос» (Т-3, а.с.113).

Таким чином, з дослідженого у судовому
засіданні договору оренди судом
встановлено, що орендарем вказаного
обладнання був не позивач - ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс», а ТОВ
«УкрТехноФос», що спростовує доводи
позивача, викладені у позовній заяві на
арк. 9 тому 1.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України - витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У відповідності до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України - не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно з п.135.1 ст.135 Податкового кодексу
України - доходи, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

Відповідно до п.п.135.5.2 п.135.5 ст.135
Податкового кодексу України - інші
доходи включають доходи від операцій
оренди/лізингу, визначені відповідно
до пункту 153.7 статті 153 цього Кодексу.

У відповідності до п.153.7 ст.153
Податкового кодексу України - передача
майна в оперативний лізинг (оренду) не
змінює податкових зобов'язань
орендодавця та орендаря. При цьому
орендодавець збільшує суму доходів, а
орендар збільшує суму витрат на суму
нарахованого лізингового платежу за
наслідками податкового періоду, в
якому здійснюється таке нарахування. У
такому ж порядку здійснюється
оподаткування операцій із оренди землі
та жилих приміщень.

Зважаючи на зазначені приписи
податкового законодавства та з
урахуванням обставин справи,
встановлених у судовому засіданні, суд
дійшов висновку, що позивач
безпідставно відніс до валових витрат
суму в розмірі 49 308 грн. по операціях
оренди обладнання, оскільки позивач
зобов'язаний був включити вказану суму
до валових доходів у відповідності до
п.153.7 ст.157, п.135.1, п.п.135.5.2 п.135 ст.135
Податкового кодексу України, а тому в
цій частині податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 10 355 грн. основного платежу та 5177
грн. штрафних санкцій є правомірним.

Судом також встановлено, що згідно
висновків ДПІ у Рівненському районі,
позивачем безпідставно віднесено до
складу витрат суму 77 482 грн. внаслідок
віднесення до складу інших витрат
амортизацію тимчасової податкової
різниці, яка виникла за результатами
інвентаризації основних засобів
станом на 01.04.2011 року.

Суд не погоджується з даними
висновками зважаючи на таке.

Позивачем до матеріалів справи
долучено акт перевірки ДПІ у
Рівненському районі ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» від 20.01.2012
№32/9/23-14/32617917 «Про результати планової
виїзної перевірки ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс», , з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 30.09.2011 року.

Так, судом встановлено, що амортизація
тимчасової податкової різниці в сумі 77
482 грн., була предметом вказаної
перевірки. Згідно висновків ДПІ у
Рівненському районі, викладених на ст.
27 зазначеного акта «амортизація
тимчасової податкової різниці, яка
виникла за результатами
інвентаризації основних засобів
станом на 01.04.2011 року (тимчасова
податкова різниця, яка виникла в
результаті порівняння залишкової
(балансової) вартості усіх груп
основних засобів, що використовуються
в господарській діяльності, за даними
бухгалтерського обліку та за даними
податкового обліку, амортизується як
окремий об'єкт, із застосуванням
прямолінійного методу протягом трьох
років) у сумі 77 482 грн. (рядок 06.5.27 АМ) -
порушень не встановлено».

Відповідно до п.6 підрозділу 4 розділу
ХХ «Перехідні положення» Податкового
кодексу України - для визначення
переліку об'єктів основних засобів,
інших необоротних та нематеріальних
активів за групами відповідно до п.145.1
ст.145 цього Кодексу з метою нарахування
амортизації з дати набрання чинності
розділом ІІІ цього Кодексу
застосовуються дані інвентаризації,
проведеної станом на 1 квітня 2011 року.

Вартість яка амортизується по кожному
об'єкту основних засобів, інших
необоротних та нематеріальних активів
визначається як первісна (переоцінена)
з урахуванням капіталізованих витрат
на модернізацію, модифікацію, добудову,
дообладнання, реконструкції тощо, а
також суми накопиченої амортизації за
даними бухгалтерського обліку на дату
набрання чинності розділом ІІІ цього
Кодексу.

Якщо загальна вартість усіх груп
основних засобів за даними
бухгалтерського обліку менша, ніж
загальна вартість усіх груп основних
фондів за даними податкового обліку на
дату набрання чинності розділом ІІІ
цього Кодексу, то тимчасова податкова
різниця, яка виникає в результаті
такого порівняння, амортизується як
окремий об'єкт із застосуванням
прямолінійного методу протягом трьох
років.

Строк корисного використання об'єктів
основних засобів, інших необоротних та
нематеріальних активів для
нарахування амортизації з дати
набрання чинності розділом ІІІ цього
Кодексу визначається платником
самостійно з урахуванням дати введення
їх в експлуатацію, але не менше
мінімально допустимих строків
корисного використання, визначених
п.145.1 ст.145 Податкового кодексу України.

Первісна вартість основних засобів не
збільшується на вартість придбання або
поліпшення після дати набрання
чинності розділом III цього Кодексу в
частині витрат, віднесених на
збільшення балансової вартості
об'єктів до такої дати.

На вимогу суду, будь-яких інших доказів,
які б спростовували дані висновки та
твердження податкового органу,
викладені в акті перевірки від 20.01.2012
№32/9/23-14/32617917 «Про результати планової
виїзної перевірки ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс», , з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 30.09.2011 року суду не
надано.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України -
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з ч.1 та 2 ст.71 КАС України - кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, на думку суду,
відповідачем не доведено
безпідставності віднесення позивачем
до складу інших операційних витрат
амортизацію тимчасової податкової
різниці, яка виникла за результатами
інвентаризації основних засобів
станом на 01.04.2011 року в сумі 77 482 грн., а
тому в цій частині податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 17 046 грн. основного платежу та 4068
грн. нарахованих штрафних санкцій є
протиправним та підлягає до
скасування.

Як вбачається з акта перевірки, ДПІ у
Рівненському районі прийшли до
висновку про порушення позивачем
п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.138.1 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1
ст.139 Податкового кодексу України, в
результаті чого підприємством
завищено витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування за
рахунок віднесення до складу витрат, не
підтверджених відповідними
документами та не пов'язаних з
господарською діяльністю підприємства
на загальну суму 1 944 786 грн., в т.ч. за ІV
квартал 2011 року на суму 334 839 грн., за І
квартал 2012 року на суму 318 299 грн., за ІІ
квартал 2012 року на суму 423 075 грн., за ІІІ
квартал 2012 року на суму 431 525 грн., за ІV
квартал 2012 року на суму 437 048 грн.
Вказані порушення вплинули на
обчислення ПДВ.

З приводу зазначених висновків
ревізорів податкового органу суд
зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
30.08.2010 року між позивачем - ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» було укладено
договір зберігання №30/08-10.

29.09.2010 року сторонами було укладено
новий договір №29/09-10.

Згідно п.1.1 Договору - Зберігач
зобов'язується на умовах, встановлених
даним Договором зберігати майно
передане йому Поклажодавцем, і
повернути у цілому на першу вимогу
Поклажодавця з урахуванням змін його
природних властивостей.

Перелік майна (назва товару, вартість
за мт та кількість) вказується в актах
приймання-передачі майна, яке є
невід'ємною частиною цього Договору
(п.1.2 Договору).

У відповідності до п.1.4 Договору - місце
зберігання майна: склади ТОВ
«УкрТехноФос».

Пунктом 4.1 даного Договору передбачено,
що приймання майна Зберігачем
здійснюється згідно умов Інструкції П-6
від 15.05.1965 року та П-7 від 24.05.1996 року.
Затверджених Постановами
Держарбітражу при РМ СРСР.

Приймання майна на зберігання та
повернення майна здійснюється в
присутності представників обох сторін.
При передачі майна представниками
сторін складається та підписується акт
приймання-передачі майна (п.4.2
Договору).

Пунктом п.5.2 Договору встановлено, що
вартість послуг по збереженню майна на
складах ТОВ «УкрТехноФос» складає 30 000
грн. на місяць з ПДВ.

В підтвердження виконання умов
договорів позивачем надано акти
приймання-передачі майна на
відповідальне зберігання №01/12 від 01-31
січня 2012 року, №01/12 від 01-29 лютого 2012
року, №03/12 від 01-31 березня 2012 року, №04/12
від 01-30 квітня 2012 року, №05/12 від 01-31
травня 2012 року, №06/12 від 01-30 червня 2012
року. №07/12 від 01-31 липня 2012 року, №08/12
від 01-31 серпня 2012 року, №09/12 від 01-30
вересня 2012 року, №10/12 від 01-31 жовтня 2012
року, №11/12 від 01-30 листопада 2012 року,
№12/12 від 01-31 грудня 2012 року, №10/11 від 01/31
жовтня 2011 року, №11/11 від 01-30 листопада
2011 року, №12/11 від 01-31 грудня 2011 року,
також вказані акти містяться на арк. с.
47-88 тому 12.

31.05.2010 року між позивачем
(поклажодавець) та ТОВ «Агрофірма
«Трипілля» (зберігач) було укладено
договір зберігання №31-05/10 відповідно
до якого поклажодавець передає. А
зберігач приймає на відповідальне
зберігання (розвантаження, зберігання
та навантаження) сільськогосподарську
продукцію в кількості, асортименті та
за ціною, що визначається згідно
накладних (п.1.1 Договору) (Т-3, а.с.114-116).

Пунктом 1.4 Договору місцем зберігання
майна є с. Зарічне, Радивилівського
району, Рівненської області (склади
зберігача).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що
приймання майна зберігачем
здійснюється відповідно до умов
Інструкції П-6 від 15.06.1965 року та П-7 від
25.04.1996 року, затверджених Постановами
Держарбітражу при РМ СРСР.

Приймання майна на зберігання
здійснюється в присутності
представників обох сторін,
повноваження яких підтверджується
дорученням. При передачі майна
представниками сторін складається та
підписується накладна на передачу на
зберігання майна, що видається
поклажодавцем.

При поверненні майна сторонами
оформляється накладна на повернення
майна, що видається зберігачем.

В підтвердження передачі майна на
зберігання ТОВ «Агрофірма «Трипілля»
позивачем долучено до матеріалів
справи акти приймання майна, робіт
(надання послуг): від 31.10.2011 №ОУ-0000008, від
31.01.2012 №ОУ-0000003, від 28.02.2012 №ОУ-0000004, від
31.05.2012 №ОУ-0000006, від 31.10.2011 №ОУ-0000010, від
31.07.2012 №ОУ-000009, від 31.05.2012 №ОУ-0000005, від
31.07.2012 №ОУ-0000007, №ОУ-000008, від 30.09.2012 №000039,
від 30.09.2012 №ОУ-000038, від 31.12.2012 №ОУ-000041,
від 31.12.2012 №ОУ-000042, №ОУ-000043, №ОУ-000044,
№ОУ-000045, №ОУ-000046, від 31.10.2011 №ОУ-0000010,
від 31.05.2012 №ОУ-0000005, від 31.07.2012 №ОУ-000009,
№ОУ-000007, №ОУ-000008, від 30.09.2012 №ОУ-0000039,
№ОУ-0000038, від 31.12.2012 №ОУ-0000041, №ОУ-0000043,
№ОУ-0000044, №ОУ-0000045, №ОУ-0000046 (Т-3, а.с.117-146),
також на арк. с. 138-162 тому 12.

Відповідно до статті 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Господарський кодекс України в статті 3
визначає господарську діяльність як
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямовану на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

З викладеного слідує, що неодмінною
характерною ознакою господарської
діяльності в податкових
правовідносинах є її направленість на
одержання доходу в грошовій,
матеріальній чи нематеріальній формах,
оскільки згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З наведеного випливає, що правильність
формування платником податків валових
витрат та податкового кредиту вимагає
наявності зв'язку витрат платника
податків на придбання товарів (послуг)
з його господарською діяльністю, що
полягає у намірі платника податку
отримати користь від придбаних товарів
(послуг). За відсутності останнього
відсутні підстави для врахування
відповідних сум при визначенні об'єкта
оподаткування.

Згідно ч.1 ст.936 Цивільного кодексу
України - за договором зберігання одна
сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою
стороною (поклажодавцем), і повернути
її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст.937 Цивільного кодексу
України - договір зберігання
укладається у письмовій формі у
випадках, встановлених статтею 208 цього
Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач
зобов'язується прийняти річ на
зберігання в майбутньому, має бути
укладений у письмовій формі, незалежно
від вартості речі, яка буде передана на
зберігання.

Письмова форма договору вважається
дотриманою, якщо прийняття речі на
зберігання посвідчене розпискою,
квитанцією або іншим документом,
підписаним зберігачем.

Прийняття речі на зберігання при
пожежі, повені, раптовому захворюванні
або за інших надзвичайних обставин
може підтверджуватися свідченням
свідків.

Прийняття речі на зберігання може
підтверджуватися видачею
поклажодавцеві номерного жетона,
іншого знака, що посвідчує прийняття
речі на зберігання, якщо це встановлено
законом, іншими актами цивільного
законодавства або є звичним для цього
виду зберігання.

Відповідно до п.12 Інструкції про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по
кількості №П-6 від 15.06.1965 року -
приймання продукції за кількістю
проводиться по транспортним і
супровідним документам
(рахунку-фактурі, специфікації, опису,
пакувальним ярликами та ін.)
відправника (виготовлювача).
Відсутність зазначених документів або
деяких з них не призупиняє приймання
продукції. В цьому випадку складається
акт про фактичну наявність продукції і
в акті вказується, які документи
відсутні.

При одночасному отриманні продукції в
декількох вагонах, контейнерах або
автофургонах, вартість якої
оплачується по одним розрахунковим
документом, одержувач зобов'язаний
перевірити кількість надійшла
продукції у всіх вагонах, контейнерах
або автофургонах, якщо обов'язковими
для сторін правилами або договором не
передбачена можливість часткової
(вибіркової) перевірки.

Аналогічні норми містяться в
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання по якості №П-7 від 25.04.1966
року.

Пунктом 11 Постанови №П-6 передбачено,
що приймання продукції проводиться
особами, уповноваженими на то
керівником або заступником керівника
підприємства-одержувача. Ці особи
несуть відповідальність за суворе
дотримання правил приймання продукції.

Суд зазначає, що з долучених до
матеріалів справи письмових доказів,
не можливо підтвердити факт передачі
ТМЦ на відповідальне зберігання для
ТОВ «УкрТехноФос» та Агрофірми
«Трипілля», оскільки сам по собі
договір зберігання та акти
прийому-передачі майна не засвідчують
факту реальності виконання договорів
на зберігання.

Позивачем не було долучено інших
підтверджуючих документів, які б
засвідчували господарські операції по
відповідальному зберіганню. Так,
позивачем не надано суду платіжні
доручення, виписки з банківських
рахунків в підтвердження здійснення
розрахунків за договорами зберігання.
Самі по собі картки рахунків даних
бухгалтерського обліку не є належним
доказом в підтвердження проведення
розрахунків між контрагентами,
оскільки це є внутрішній
бухгалтерський документ, який ведеться
на підприємстві. Позивачем на підставі
п.12 Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання по кількості №П-6 від 15.06.1965
року не надано суду
товарно-транспортних накладних чи
інших документів, які б підтверджували
транспортування та перевезення ТМЦ від
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» до
підприємств-зберігачів, оскільки
Інструкціями П-6 та П-7 передбачено, що
приймання продукції проводиться також
на підставі транспортних документів.
Будь-яких доказів, які б підтверджували
передачу та яким чином
транспортувалися ТМЦ від
підприємств-зберігачів до позивача
представлено не було.

Разом з тим, суд зазначає, що договорами
на відповідальне зберігання
передбачено виконання зберігачами
навантажувально-розвантажувальних
робіт, проте будь-яких доказів, які б
підтверджували б виконання таких робіт
позивачем не представлено, не вказано
суду осіб, які були відповідальні за
виконання вказаних робіт.

Договорами на відповідальне
зберігання передбачено також, що
приймання майна на зберігання
здійснюється в присутності
представників обох сторін,
повноваження яких підтверджується
дорученням. При передачі майна
представниками сторін складається та
підписується накладна на передачу на
зберігання майна, що видається
поклажодавцем.

Проте, як під час проведення перевірки
та і під час судового розгляду справи
довіреностей на відповідальних осіб,
які мають право передавати та приймати
ТМЦ на зберігання позивачем не надано.
Окрім того, податковим органом
встановлено, що в інструкції про облік
довіреностей відсутні факти
реєстрації довіреностей на
приймання-передачу майна на
відповідальне зберігання.

З матеріалів справи також вбачається,
що 30.09.2010 року між ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» та ТОВ
«УкрТехноФос» було укладено договір на
переробку давальницької сировини
№30/09-10 (Т-3, а.с.149-154).

Предметом даного договору є виконання
відповідно до умов договору робіт
(надання послуг) з переробки
давальницької сировини у готову
продукцію, відповідно до положень
«Постійного технологічного регламенту
виробництва тукосуміші «УкрТехноФос -
NPK» в асортименті, кількості та у
терміни, зазначені у розпорядженнях на
виробництво, які є невід'ємною частиною
даного договору. Замовник
зобов'язується прийняти готову
продукцію та оплатити її відповідно до
умов договору.

Відповідно п.3.1 договору давальницькою
сировиною є майно, яке знаходиться на
відповідальному зберіганні на складах
ТОВ «УкрТехноФос» відповідно до
договору зберігання і передається
замовником виконавцю за заставними
цінами у асортименті та кількості
відповідно до Розпорядження на
виробництво. При передачі майна якість
давальницької сировини повинна
відповідати вимогам ГОСТ та ТУ.

До матеріалів справи, в підтвердження
виконання ТОВ «УкрТехноФос» робіт з
переробки давальницької сировини,
позивачем долучено додатки до договору
№30/09-10 від 30.09.2010 року в яких зазначено
майно передане на зберігання та роботи,
виконані виконавцем по переробці
давальницької сировини, акти приймання
майна, робіт (надання послуг) до
договору №30/09-10 від 30.09.2010,
розпорядження на виробництво до
договору від 30.09.2010 №30/09-10, що містяться
на арк. справи 155-250 тому 3, 1-250-в тому 4, 1-250
тому 5, 1-251 тому 6, 1-250 тому 7, 1-250 тому 8, 1-250
тому 9, 1-40, 96-134 тому 12.

Відповідно до пп.14.1.41 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України -
давальницька сировина - це сировина,
матеріали, напівфабрикати,
комплектуючі вироби, енергоносії, що є
власністю одного суб'єкта
господарювання (замовника) і
передаються іншому суб'єкту
господарювання (виробнику) для
виробництва готової продукції, з
подальшим переданням або поверненням
такої продукції або її частини їх
власникові або за його дорученням
іншій особі.

Проте, суд зазначає, що із долучених до
матеріалів справи письмових доказів
неможливо підтвердити факт надання
послуг з переробки давальницької
сировини ТОВ «УкрТехноФос». Позивачем
не надано суду інших товаросупровідних
документів, таких як видаткова
накладна, податкова накладна, акт
приймання-передачі готової продукції,
документів, які підтверджують
транспортування товару від ТОВ
«УкрТехноФос» до позивача, платіжних
доручень чи виписок з банківських
рахунків про перерахування коштів
позивачем для ТОВ «УкрТехноФос».

Так позивачем частково надано суду
докази використання тукосуміші в
господарській діяльності, а саме
надано акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг) укладені позивачем з
перевізниками про надання
транспортно-експедиційних послуг,
товарно - транспортні накладні,
платіжні доручення, картки рахунків
про розрахунки з контрагентами, які
містяться на арк. с. 164-250 тому 12, 1-250 тому
13 та 1-125 тому 14.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України -
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України -
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст.86 КАС України - суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед
встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд не може взяти до уваги вказані
докази з огляду на наступні норми
закону.

Виходячи з вимог п.2 ст.3 цього Закону
України бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за № 168/704, де зазначено, що
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99р. №996- ХIV
(із змінами та доповненнями),
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Такі первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Пунктом 44.6 ст.44 ПКУ визначено, що у разі
якщо до закінчення перевірки або у
терміни, визначені в абзаці другому
пункту 44.7 цієї статті платник податків
не надає посадовим особам
контролюючого органу, які проводять
перевірку, документи (незалежно від
причин такого ненадання, крім випадків
виїмки документів або іншого вилучення
правоохоронними органами), що
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, вважається, що такі
документи були відсутні у такого
платника податків на час складення
такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення
перевірки та до прийняття рішення
контролюючим органом за результатами
такої перевірки надає документи, що
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, не надані під час перевірки
(у випадках, передбачених абзацами
другим і четвертим пункту 44.7 цієї
статті), такі документи повинні бути
враховані контролюючим органом під час
розгляду ним питання про прийняття
рішення.

Згідно з п.44.7 ст.44 ПК України у разі якщо
посадова особа контролюючого органу,
яка здійснює перевірку, відмовляється
з будь-яких причин від врахування
документів, наданих платником податків
під час проведення перевірки, платник
податків має право до закінчення
перевірки надіслати листом з
повідомленням про вручення та з описом
вкладеного або надати безпосередньо до
контролюючого органу, який призначив
проведення перевірки, копії таких
документів (засвідчені печаткою
платника податків (за наявності
печатки) та підписом платника податків
- фізичної особи або посадової особи
платника податків - юридичної особи).

Протягом п'яти робочих днів з дня
отримання акта перевірки платник
податків має право надати до
контролюючого органу, що призначив
перевірку, документи, визначені в акті
перевірки як відсутні.

Судом встановлено, що вищеописані
первинні документи, що підтверджують
використання у власній господарській
діяльності та подальшу реалізацію
готової продукції позивачем до
перевірки надано не було. На вказане
неодноразово звертав свою увагу
представник відповідача у судовому
засіданні та зазначено в акті
перевірки.

Дані документи не були надані
позивачем також під час розгляду скарг
органами доходів і зборів України.

Таким чином, оскільки до перевірки не
були представлені дані документи, в
силу положень п.44.6 ст.44 ПКУ вважається,
що ці документи були відсутні у
позивача на складення податкової
звітності. Суд не вправі перебирати на
себе повноваження та давати оцінку тим
документам та обставинам, які не були
предметом перевірки.

Доводи позивача стосовно того, що ним
супровідним листом надавався перелік
документів по господарським операціях
з ТОВ «УкрТехноФос», оскільки із даного
переліку документів вбачається, що
вказані первинні документи в цьому
переліку відсутні.

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин справи та
досліджених доказів, суд дійшов
висновку, що позивачем документально
не підтверджено належними, допустимими
та достатніми в своїй сукупності
доказами формування валових витрат та
податкового кредиту по операціях з
відповідального зберігання,
навантажувально-розвантажувальних
послугам та послугам по переробці
давальницької сировини, отриманих від
ТОВ «УкрТехноФос» та послугам
навантажувача, перевезення, приймання,
зважування, очистки, погрузки,
отриманих від Агрофірми «Трипілля».

Зважаючи на вищевикладені обставини
справи та перелічені норми
матеріального права, суд зазначає, що
висновки податкового органу про
завищення витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування за
рахунок віднесення до складу витрат, не
підтверджених відповідними
документами та не пов'язаних з
господарською діяльністю підприємства
на загальну суму 1 944 786 грн., в т.ч. за ІV
квартал 2011 року на суму 334 839 грн., за І
квартал 2012 року на суму 318 299 грн., за ІІ
квартал 2012 року на суму 423 075 грн., за ІІІ
квартал 2012 року на суму 431 525 грн., за ІV
квартал 2012 року на суму 437 048 грн. є
правомірними, а тому податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 417 39 грн. основного платежу та 170 193
грн. нарахованих штрафних санкцій та
податкове повідомлення-рішення від
27.09.2013 № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 383 940 грн.
основного платежу та 95 985 грн.
нарахованих штрафних санкцій є
правомірними.

З приводу безпідставного включення до
валових витрат та податкового кредиту
вартість послуг по перевезенню
небезпечних вантажів, то судом
встановлено та враховано наступне.

Проведеною перевіркою встановлено, що
до складу витрат віднесено витрати на
оплату послуг перевезення
агрохімікатів, добрив
аміачно-нітратних, хлористого калію,
сірки гранульованої, амофосу,
нітроамофосу, селітри аміачної,
карбаміду, карбонатно-аміачної суміші,
сульфату амонію та інші на загальну
суму 590 312 грн.

Суд погоджується про безпідставність
формування позивачем валових витрат та
податкового кредиту по послугах з
перевезення небезпечних вантажів
зважаючи на такі обставини.

Перевезення небезпечних,
великовагових, великогабаритних
вантажів, пошти та перевезення
вантажів у міжнародному сполученні,
оскільки такі перевезення мають свої
особливості, що стосуються виконання
комплексу вимог при
вантажно-розвантажувальних роботах,
власне процесу перевезення та його
документального оформлення, а також
узгодження таких правил із
відповідними компетентними установами
регламентовані Правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 №363 (далі - Правила №363).

Відповідно до підпункту 24.1.1 пункту 24
Правил №363 перевезення продукції
хімічної промисловості, що належить до
небезпечних вантажів у частині, не
передбаченій цією главою, здійснюється
відповідно до Європейської угоди про
міжнародне дорожнє перевезення
небезпечних вантажів (ДОПНВ), Закону
України «Про перевезення небезпечних
вантажів» та Правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів,
затверджених наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 26.07.2004 №
822, зареєстрованих у Міністерстві
юстиції України 20.08.2004 за №1040/9639 (далі -
Правила дорожнього перевезення
небезпечних вантажів).

Відповідно до ст..11 Закону України «Про
пестициди та агрохімікати» -
транспортування пестицидів та
агрохімікатів здійснюються відповідно
до вимог, встановлених чинних
законодавством, санітарними правилами
транспортування пестицидів і
агрохімікатів та іншими нормативними
актами.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону
України «Про перевезення небезпечних
вантажів», перевізник небезпечних
вантажів зобов'язаний:

приймати небезпечні вантажі до
перевезення, якщо вантаж і документи на
нього відповідають встановленим
вимогам;

забезпечувати перевезення небезпечних
вантажів у встановленому порядку
визначеними транспортними засобами;

у разі дорожнього перевезення
розробити та погодити з відповідними
підрозділами Міністерства внутрішніх
справ України, що забезпечують безпеку
дорожнього руху, маршрути і режими
перевезення небезпечних вантажів;
забезпечити своєчасний огляд
транспортних засобів у підрозділах
відповідних підрозділів Міністерства
внутрішніх справ України, що
забезпечують безпеку дорожнього руху,
та отримання відповідного свідоцтва
про допуск до перевезення небезпечного
вантажу; під час перевезення не
відхилятися від узгодженого маршруту,
додержуватися безпечних умов руху та
постійно контролювати стан
транспортного засобу і вантажу;

перевозити у встановлений строк
небезпечний вантаж та передавати його
одержувачу;

забезпечувати належне зберігання
небезпечного вантажу;

у відповідних випадках здійснювати
заходи фізичного захисту і охороняти
небезпечний вантаж;

забезпечувати проведення спеціального
навчання, підвищення кваліфікації
осіб, які здійснюють перевезення
небезпечних вантажів, та їх медичного
огляду; в разі дорожнього перевезення
забезпечувати одержання водіями
свідоцтв про допуск до перевезення
небезпечних вантажів встановленого
зразка після навчання та складання
відповідних іспитів в відповідних
підрозділах Міністерства внутрішніх
справ України, що забезпечують безпеку
дорожнього руху;

надавати в установленому порядку
необхідну інформацію про перевезення
небезпечних вантажів іншим суб'єктам
перевезення та органам, зазначеним у
статтях 10, 15 і 16 цього Закону, в разі
дорожнього перевезення - відповідним
підрозділам Міністерства внутрішніх
справ України, що забезпечують безпеку
дорожнього руху;

здійснювати в установленому порядку
обов'язкове страхування
відповідальності суб'єктів
перевезення небезпечних вантажів на
випадок настання негативних наслідків
під час перевезення таких вантажів;

Статтею 19 Закону України «Про
перевезення небезпечних вантажів»
встановлено, що транспортні засоби,
якими перевозяться небезпечні вантажі,
повинні відповідати вимогам державних
стандартів, безпеки, охорони праці та
екології, а також у встановлених
законодавством випадках мати
відповідне маркування і свідоцтво про
допущення до перевезення небезпечних
вантажів. У разі дорожнього
перевезення небезпечних вантажів
відповідні свідоцтва, згідно з
законодавством, видаються
відповідними підрозділами
Міністерства внутрішніх справ України,
що забезпечують безпеку дорожнього
руху.

Пунктом 2.1 Правил дорожнього
перевезення небезпечних (в редакції,
чинній на момент вчинення спірних
правовідносин) встановлено, що
небезпечні вантажі перед початком
перевезення повинні бути
класифіковані та віднесені до одного з
класів (підкласів) небезпеки. При цьому
визначається додаткова небезпека, а
для речовин класів небезпеки 3, 4.1 (крім
самореактивних речовин), 4.2, 4.3, 5.1, 6.1, 8 та
9 ще й група упаковки. Для вибухових
речовин додатково визначається група
сумісності.

У відповідності до статті 6 Закону
України «Про перевезення небезпечних
вантажів» стандартизації підлягають
загально-технічні та
організаційно-методичні вимоги,
зокрема щодо термінології,
класифікації небезпечних вантажів і
методів класифікаційних випробувань,
пакування (тари, великогабаритної тари,
контейнерів середньої
вантажопідйомності для масових
вантажів), контейнерів, цистерн,
засобів пакування для перевезення
небезпечних вантажів і методів їх
випробувань та маркування. В разі
дорожнього перевезення відповідність
транспортних засобів, обладнання,
підготовки водіїв перевіряється
відповідними підрозділами
Міністерства внутрішніх справ України,
що забезпечують безпеку дорожнього
руху, з видачею відповідних свідоцтв
про допуск до перевезення.

Для перевезення небезпечних вантажів
потрібно обов'язкове визначення
способу перевезення. (пункт 4.1 Правил
дорожнього перевезення небезпечних
вантажів (в редакції, чинній на момент
вчинення спірних правовідносин)).

Пунктом 6 Правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів (в
редакції, чинній на момент вчинення
спірних правовідносин) встановлено
вимоги, яким мають відповідати базові
транспортні засоби EX/II, EX/III, FL, OX та AT,
допущені до перевезення небезпечних
вантажів.

У відповідності до підпункту 7.1.1 пункту
7 Правил дорожнього перевезення
небезпечних вантажів (в редакції,
чинній на момент вчинення спірних
правовідносин), водії транспортних
засобів, що здійснюють перевезення
небезпечних вантажів, проходять
базовий курс спеціальної підготовки.

Згідно з пунктом 8.1 Правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів (в
редакції, чинній на момент вчинення
спірних правовідносин) усі суб'єкти
дорожнього перевезення небезпечних
вантажів незалежно від форми власності
повинні письмово призначити одного чи
декількох уповноважених з питань
безпеки перевезень небезпечних
вантажів (далі - уповноважений). У разі
призначення кількох уповноважених їх
обов'язки зазначаються письмово. Якщо
власник підприємства або підприємець
самостійно виконує функції
уповноваженого, то в письмовому
призначенні немає необхідності.

Уповноважений зобов'язаний вести
записи про свою контрольну діяльність
із зазначенням часу проведення
контролю, прізвища, імені та по
батькові підконтрольної особи і
найменування підконтрольних
технологічних операцій. Записи
зберігаються протягом п'яти років.

Пунктом 9.1 Правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів (в
редакції, чинній на момент вчинення
спірних правовідносин) визначено ряд
документів, які окрім перелічених у
Правилах дорожнього руху, повинні бути
в наявності під час перевезення
небезпечних вантажів на транспортній
одиниці, зокрема:

- товаротранспортний документ на
небезпечні вантажі;

- свідоцтво про допущення транспортних
засобів до перевезення визначених
небезпечних вантажів;

- ДОПНВ - свідоцтво про підготовку
водіїв транспортних засобів, що
перевозять небезпечні вантажі;

- письмові інструкції на випадок аварії
або надзвичайних ситуацій.

- узгодження маршруту дорожнього
перевезення небезпечного вантажу,
видане Державтоінспекцією МВС України;

Крім того, пунктом 9.2 Правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів (в
редакції, чинній на момент вчинення
спірних правовідносин) встановлено, що
товаротранспортний (-ні) документ (-ти)
на небезпечні вантажі повинен (повинні)
містити таку інформацію щодо кожної
небезпечної речовини, матеріалу чи
виробу, що пред'являється до
перевезення:

- номер ООН, перед яким проставляються
літери UN;

- відповідне відвантажувальне
найменування, визначене відповідно до
розділу 3.1.2 додатка A до ДОПНВ і в разі
необхідності доповнене технічною,
хімічною або біологічною назвою;

- для речовин і виробів 1-го класу
небезпеки: номер підкласу і буква групи
сумісності та, якщо речовина чи виріб
має додаткові види небезпеки, - номери
зразків знаків небезпеки, вказаних для
небезпечного вантажу в переліку
небезпечних вантажів, наведеному в
таблиці А глави 3.2 додатка А ДОПНВ
(ECE/TRANS/175 (Vol. I), що вказують на ці види
небезпеки. Для речовин і виробів інших
класів небезпеки: номери зразків
знаків небезпеки, вказані для
небезпечного вантажу в переліку
небезпечних вантажів, наведеному в
таблиці А глави 3.2 додатка А ДОПНВ
(ECE/TRANS/175 (Vol. I).

- група упаковки речовини чи виробу,
якщо така визначена, перед якою можуть
бути літери ГУ;

- кількість та опис упаковок;

- загальна кількість небезпечних
вантажів (об'єм, маса брутто чи маса
нетто залежно від конкретного випадку).

- найменування та адреса відправника
вантажу;

- найменування та адреса
вантажоодержувача (-чів);

- декларація, яка є необхідною
відповідно до положень будь-якого
міжнародного договору України.

Суд зазначає, що вказаних документів
позивачем не було представлено ні до
перевірки, ні в судове засідання.

Договори, укладені з перевізниками на
перевезення без інших обов'язкових
первинних документів, не можуть
свідчити про реальність здійснення
господарських операцій. Так, позивачем
не було представлено у судове
засідання товарно-транспортних
накладних і зазначенням всіх
обов'язкових реквізитові, визначених
пунктом 9.2 Правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів.

Разом з тим, в матеріалах справи
міститься лист УМВС України в
Рівненській області від 11.10.2013 року
№35/3-5770 відповідно до якого, відділом
ДАІ УМВС України в Рівненській області
маршрути дорожнього перевезення
небезпечних вантажів для ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» та суб'єктам
підприємницької діяльності, що
надавали транспортні послуги не
узгоджувалися. Працівниками
автомобільно-технічної інспекції
територіальних підрозділів та апарату
ВДАІ УМВС України в Рівненській
області для ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» та
для суб'єктів підприємницької
діяльності, що надавали транспортні
послуги для ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»,
свідоцтва допущення транспортних
засобів до перевезення визначених
небезпечних вантажів не видавалися.

Суд зазначає, що позивачем не надало
суду доказів того, що ним було
узгоджено з органами МВС України
маршрут дорожнього перевезення
небезпечного вантажу та отримано
відповідний дозвіл, не надано свідоцтв
про допущення транспортних засобів для
перевезення небезпечного вантажу,
свідоцтв про підготовку водіїв
транспортного засобу, що перевозять
небезпечні вантажі, експедиторських
свідоцтв про отримання вантажу або
інших транспортно-експедиторських
документів, передбачених
законодавством, паспортів на ємності, у
яких перевозилась хімічна продукція,
документів про придатність ємностей до
завантаження та інших супровідних
документів, які визначені
законодавством обов'язковими при
перевезенні небезпечного вантажу.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1
статті 131 Податкового кодексу України,
об'єктом оподаткування податку на
прибуток підприємств є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

З огляду на вказане, позивачем було
безпідставно віднесено до валових
витрат та податкового кредиту суму
оплати послуг перевезення небезпечних
вантажів на загальну суму 590 312 грн., а
тому в цій частині податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
про збільшення грошового зобов'язання
з податку на прибуток в сумі 124 151 грн.
основного платежу та 61 007 грн.
нарахованих штрафних санкцій та
податкове повідомлення-рішення №
в частині нарахування податку на
додану вартість в сумі 81 818 грн.
основного платежу та 20 454,50 грн.
штрафних санкцій є правомірними.

Стосовно висновків податкового органу
про порушення ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»
п.198.3, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу
України, що призвело до заниження
податку на додану вартість в сумі 20 442
грн. внаслідок віднесення до складу
податкового кредиту липня 2012 року сум
ПДВ, сплачених внаслідок придбання
товарів, які не були використані в
господарській діяльності, то суд
зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
проведеною перевіркою встановлено, що
в липні 2012 року позивачем було списано
товари, що відображено по рахунках: Дт
946 Кт 281 та Дт 791 К 946 на загальну суму 102 212
грн., яка зайво включена до витрат в
рядок 06.4.39 Декларації за ІІІ квартал 2012
року - понаднормові витрати товарів,
чим порушено абз. и) п.п. 138.8.5 п.138.8 ст.138
Податкового кодексу України.

Так податковим органом встановлено, що
згідно акта на списання товарів №182 від
02.07.2012 року на загальну суму 95 085,87 грн.
позивачем було списано внаслідок
невідповідності стандартам якості
насіння соняшника в кількості 12,94 т по
ціні 3523,74 грн. на суму 45 597,16 грн. та
гірчицю білу в кількості 13,98 т. по ціні
3539,96 грн. на суму 49 488,71 грн.;
інвентаризаційним описом 02/07/2012 від
02.07.2012 року товарно-матеріальних
цінностей, що знаходились на складі
агрофірми «Трипілля» стверджено про
невідповідність стандартам якості
насіння соняшника в кількості 12,94 т та
гірчиці білої в кількості 13,98 т.

Згідно з п. 4 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 9 «Запаси»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 20.10.1999 року №246 -
запаси підприємства це активи, що
утримуються для наступного продажу в
умовах звичайної господарської
діяльності; знаходяться у процесі
виробництва; утримуються для
споживання під час виробництва
продукції, виконання робіт і надання
послуг, а також управління
підприємством.

Запаси визнаються активом, якщо існує
імовірність того, що
підприємство/установа отримає в
майбутньому економічні вигоди,
пов'язані з їх використанням, та їх
вартість може бути достовірно
визначена (п.5 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку).

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України - податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

У відповідності до п.198.5 ст.98
Податкового кодексу України - платник
податку зобов'язаний нарахувати
податкові зобов'язання виходячи з бази
оподаткування, визначеної відповідно
до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за
товарами/послугами, необоротними
активами, під час придбання або
виготовлення яких суми податку були
включені до складу податкового
кредиту, у разі якщо такі
товари/послуги, необоротні активи
починають використовуватися в
операціях, що не є господарською
діяльністю платника податку.

Таким чином, суд погоджується з
доводами податкового органу, що якщо
ТМЦ, придбані для використання у
господарській діяльності
підприємства, втратили свою
матеріальну цінність у результаті
природних процесів або в результаті їх
транспортування чи зберігання і
підприємство не може їх в подальшому
реалізувати, то такі ТМЦ більше не є
активом відповідно до п.5 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку і
підлягають списанню з балансу.

Зважаючи на вказане, враховуючи те, що
позивач включив до податкового кредиту
суми ПДВ по товарах, які не
використовуються у господарській
діяльності, то ним порушено п.198.3, п.198.5
ст.198 Податкового кодексу України, а
тому суд прийшов до висновку, що в цій
частині податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 21 464 грн. основного платежу та 10 732
грн. нарахованих штрафних санкцій та
податкове повідомлення-рішення від
27.09.2013 № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 20 442
основного платежу та 5110 грн.
нарахованих штрафних санкцій є
правомірними.

З приводу висновків відповідача про
порушення позивачем п.п.14.1.27, п.п. 14.1.36
п.14.1 ст.14, п.138.1 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України, внаслідок
чого ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» при
визначенні оподатковуваного прибутку
безпідставно було включено до витрат,
витрати по операціях з ТОВ «Метінвест
Холдинг», ТОВ «Юніверсал Карго Транс»,
ТОВ «Юніон Ком Транс», ПП «Мінераліз»,
ТОВ «ТД «Поліхім» на загальну суму 640 959
грн., у т.ч. за ІV квартал 2011 року на суму
22 060 грн., за 2012 рік в сумі 618 899 грн.;
завищення валових витрат на суму 640 959
грн. призвело до завищення податкового
кредиту в сумі 128 192 грн., то судом
встановлено та враховано наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
24.01.2012 року між позивачем (Клієнт) та
ТОВ «Юніверсал Карго Транс»
(Експедитор) було укладено договір на
організацію перевезення вантажів
№225/9313542 (Т-10, а.с.117-122).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що
Експедитор згідно даного Договору, що є
дорученням Клієнта, на підставі заявок
Клієнта, за його рахунок та за
винагороду (плату) організовує
перевезення вантажів в залізничному
рухомому складі й пов'язані з цим
послуги шляхом укладення договорів з
підприємствами, уповноваженими
здійснювати перевезення або
організацію перевезень вантажів,
підприємствами - власниками
(балансоутримувачами) залізничного
рухомого складу, іншими юридичними
особами, а Клієнт сплачує й приймає
надані Експедитором послуги на умовах
даного договору.

Відповідно до п.2.2.2 Договору Клієнт
зобов'язаний за 5 діб до дати подачі
вагонів відправляти Експедитору
заявку на подачу вантажних вагонів
відповідно до місячного плану
перевезень.

01.05.2012 року сторонами було підписано
додаткову угоду до договору про
організацію перевезень вантажів.

В підтвердження надання
транспортно-експедиційних послуг ТОВ
«Юніверсал Карго Транс» позивачем
надано акти виконання робіт (надання
послуг), звіти експедитора, платіжні
доручення про перерахування коштів
(Т-10, а.с.167-227).

20.01.2012 року між позивачем та ТОВ «Юніон
Ком Транс» було укладено договір про
організацію перевезення вантажів
№0196-12-9406282 (Т-10, а.с.125-134).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що
Експедитор згідно даного Договору, що є
дорученням Клієнта, на підставі заявок
Клієнта, за його рахунок та за
винагороду (плату) організовує
перевезення вантажів в залізничному
рухомому складі й пов'язані з цим
послуги шляхом укладення договорів з
підприємствами, уповноваженими
здійснювати перевезення або
організацію перевезень вантажів,
підприємствами - власниками
(балансоутримувачами) залізничного
рухомого складу, іншими юридичними
особами, а Клієнт сплачує й приймає
надані Експедитором послуги на умовах
даного договору.

Відповідно до п.2.2.2 Договору Клієнт
зобов'язаний за 5 діб до дати подачі
вагонів відправляти Експедитору
заявку на подачу вантажних вагонів
відповідно до місячного плану
перевезень.

В підтвердження надання ТОВ «Юніон Ком
Транс» транспортно-експедиційних
послуг позивачем надано суду звіти
експедитора (Т-10, а.с.135-166), картки
рахунків №6851, платіжні доручення про
перерахування коштів (Т-10, а.с.35-75).

21.05.2012 року між ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»
та ТОВ «Метінвест Холдинг» укладено
договір поставки №МД-05/12-027.

Предметом договору поставки згідно п.1.1
Договору є поставка продукції
коксохімічного виробництва,
відображеного в Специфікаціях до
договору (Т-10, а.с.91-95).

Відповідно до Специфікації №1 до
договору вантажовідправником є ПАТ
«Металургічний комбінат «Азовсталь»,
Вантажоодержувач - ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» (Т-10, а.с.96).

В підтвердження наданих ТОВ «Метінвест
Холдинг» послуг перевезення позивачем
долучено акти прийому-передачі до
договору №МД-05/12-027 від 21.05.2012,
залізничні накладні, картки рахунків,
виписку з банку та платіжні доручення
про перерахування коштів за надану
послугу (Т-10, а.с.76-82).

З матеріалів справи вбачається, що
01.09.2012 року між позивачем та ТОВ
«Торговий дім «Поліхім» було укладено
договір надання послуг, відповідно до
якого Виконавець зобов'язується
розкредитувати вагони згідно Правил
приймання вантажів при перевезеннях на
залізничному транспорті, оформлює
залізничні накладні на повернення
порожніх вагонів (Т-10, а.с.114-116).

В судове засідання позивачем надано
суду акти здачі-приймання робіт
(надання послуг) (Т-10, а.с13-26), платіжні
доручення про перерахування коштів
(Т-10, а.с.5-11), картку рахунку №6851 за
жовтень 2011 по грудень 2012 року (Т-10,
а.с.1-4).

Підставою для формування податкового
обліку платника податків є фактично
здійснені господарські операції,
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають її реальність. Статтею 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Такі первин ні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 вищевказаного Закону дано
визначення: "первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення". Тобто, для надання
юридичної сили і доказовості, первинні
документи повинні бути складені
відповідно до вимог чинного
законодавства, встановленого Законом
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

Транспортно - експедиторська
діяльність в Україні регулюються
нормами Цивільного кодексу України
(глава 65), Господарського кодексу (глава
32), Митним кодексом, Законами України
"Про транспортно-експедиторську
діяльність", "Про зовнішньоекономічну
діяльність", «Про транзит вантажів" та
іншими нормативними актами, які
регулюють даний вид діяльності. Згідно
ст. 929 ЦКУ, 316 ГКУ та ст.9 Закону України
"Про транспортно-експедиторську
діяльність" встановлено, що за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до вимог міжнародних
перевезень, доручення експедитору на
виконання певних операцій повинно
оформлятися спеціальними документами
(відвантажувальне доручення,
транспортне доручення або транспортна
інструкція та інші). Відвантажувальне
доручення - документ, який залежно від
умов поставки виписується
вантажовідправником або
вантажоотримувачем звичайно на бланку
транспортно-експедиційної фірми І
містить перелік операцій, які
доручаються експедитору, та докладні
інструкції щодо їх виконання. До
відвантажувального доручення звичайно
додаються копії товарних рахунків,
імпортних ліцензій або валютного
дозволу. Експедиторські інструкції -
документ, що видається експедитору і
містить інструкції відносно заходів,
які він має вжити для експедирування
зазначених у ньому товарів.

Експедиторське свідоцтво про
отримання вантажу (FІАТА) - необоротний
документ, що видається експедитором з
метою підтвердження того, що він узяв
на себе відповідальність за конкретну
партію вантажу за наявності
безвідкличних інструкцій відправити
її отримувачу, зазначеному у документі,
або зберігати її отримувачу,
зазначеному у документі, або зберігати
її у його розпорядженні. Повідомлення
про відправку - документ, котрий
видається вантажовідправником або
його агентом перевізнику, оператору
змішаних перевезень, владі терміналу
або іншому отримувачу і містить
інформацію про експортні вантажі,
подані до відправлення, та який містить
необхідні розписки та заяви про
відповідальність.

Позивач не надав суду жодного з вище
перелічених документів як доказ
фактичного виконання Договорів
№225/9313542 від 24.01.2012 та №0196-12-9406282 від
20.01.2012 або як додатків до актів
виконаних робіт.

Транспортно-експедиторська діяльність
в Україні, як вказано вище,
здійснюється, за правилами,
визначеними нормами Цивільного
кодексу України (глава 65),
Господарського кодексу (глава 32),
Митним кодексом, законами України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність", Законами України "Про
транспорт», «Про зовнішньоекономічну
діяльність», «Про транзит вантажів»,
інструкцією Мінтрансу "Про порядок
надання, використання та захисту кодів
експедиторських організацій" та іншими
нормативними актами, які регулюють
даний вид діяльності та є, відповідно
до даних нормативних актів, послугою,
що "безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування". Договором
транспортного експедирування (ст.929
ЦКУ) може бути встановлено обов'язок
експедитора організувати перевезення
вантажу транспортом і за маршрутом,
вибраним експедитором або клієнтом,
зобов'язання експедитора укласти від
свого імені або від імені клієнта
договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність", підтвердженням витрат
експедитора є документи (рахунки,
накладні тощо), видані суб'єктами
господарювання, що залучалися до
виконання договору транспортного
експедирування, або органами влади.

Факт надання послуги експедитора при
перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення. Тобто, перевезення
вантажів супроводжується
товарно-транспортними документами,
складеними мовою міжнародного
спілкування залежно від обраного виду
транспорту або державною мовою, якщо
вантажі перевозяться в Україні.

Згідно з Інструкцією про порядок
надання, використання та захисту кодів
експедиторських організацій,
затвердженої наказом Міністерства
транспорту України № 229 від 23.04.2001,
експедиторська організація повинна
мати спеціальний код для перевезення
вантажів залізницями України. Єдиний
цифровий код експедитора, згідно з п.3.1
Інструкції, використовується для
проведення централізованих
розрахунків (включаючи складання
рахунків) за перевезення вантажів, для
інформаційного забезпечення, а також
для ведення оперативного обліку щодо
даних експедитора на базі електронного
обміну даними між підрозділами
залізниць. Крім того, в статті 8 Закону
України "Про залізничний транспорт"
вказано: "Господарська діяльність щодо
надання послуг з перевезення пасажирів
і вантажів залізничним транспортом
провадиться на підставі ліцензії, яка
видається в порядку, встановленому
законодавством".

Відповідно до наказу Державного
комітету з питань регуляторної
політики та підприємництва,
Міністерства транспорту України від
08.06.2001р. №85/363 затверджено ліцензійні
умови провадження господарської
діяльності щодо надання послуг з
перевезення пасажирів, вантажів
залізничним транспортом, а відповідно
до п.10 правил "Про затвердження
Технічного регламенту надання послуг з
перевезення пасажирів та вантажів
залізничним транспортом",
затвердженого постановою КМУ № 193 від
01.03.2010р., "виконавець повинен мати
сертифікат на надання послуги з
установленим рівнем безпеки виданий
згідно з правилами оцінки
відповідності надання послуг
центральним органом виконавчої влади в
галузі транспорту". Відповідно до п.1.2
розділу 1 Правил оформлення перевізних
документів (ст. 6, 23, 24 Статуту
залізниць), затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 21
листопада 2000 р. № 644 та зареєстровано в
Міністерстві юстиції України від 24
листопада 2000 р. за № 863/5084. Накладна
(залізнодорожня) є обов'язковою
двосторонньою письмовою формою угоди
на перевезення вантажу, яка
укладається між відправником та
залізницею на користь третьої сторони -
одержувача. Накладна одночасно є
договором застави вантажу для
забезпечення гарантії внесення
належної провізної плати та інших
платежів за перевезення. Накладна
разом з дорожньою відомістю
супроводжує вантаж на всьому шляху
перевезення до станції призначення, де
видається одержувачу. Квитанція про
приймання вантажу до перевезення
видається відправнику. Крім того п.2.1
розділу 2 вищезгаданих правил
передбачено зазначення
вантажовідправником номерів вагонів,
типу цистерн, найменування вантажу.

Враховуючи вищевикладене, обов'язковим
документом для підтвердження
здійснення залізничних перевезень
вантажу та для підтвердження провізної
плати та інших платежів за перевезення
є залізнодорожня накладна, яка містить
всю необхідну інформацію для
встановлення зв'язку здійснених
перевезень з господарською діяльністю
підприємства.

В перевізних документах наданих до
перевірки (накладних на перевезення
вантажів залізничним транспортом)
платником залізничного тарифу
зазначено ДП "Український транспортний
логістичний центр". Дане підприємство
має Єдиний цифровий код експедитора і
відповідно до п.1.1 Інструкції №229, має
право здійснювати перевезення
вантажів залізницями України.

В наданих до перевірки первинних
документах, щодо надання послуг з
перевезення вантажів відсутня будь -
яка інформація про ТОВ "Юніверсал Карго
Транс", ТОВ «Юніон Ком Транс», ТОВ
«Метінвест Холдинг», ТОВ «ТД «Поліхім»,
ПП «Мінераліз» як учасників
перевізного процесу.

Крім того, за змістом ч.2 ст.3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірник, ґрунтуються на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
повинні мати обов'язкові реквізити та
фіксувати факти здійснення
господарської операції.

Представлені в судовому засіданні
документи не можуть бути визнані
первинними документами, у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", оскільки не містять основних
реквізитів необхідних для первинних
документів, а саме: неможливо
встановити хто проводив дані роботи, не
дає змогу ідентифікувати посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення та осіб, які брали участь
у здійсненні даних господарських
операціях. Позивачем в порушення п.2.2.2
Договорів не представлено суду заявок,
які є обов'язковою умовою Договору на
організацію перевезень вантажів.

Позивачем також не доведено зв'язку між
наданими ТОВ "Юніверсал Карго Транс" та
ТОВ «Юніон Ком Транс» послугами та
власною господарською діяльністю.

В порушення вимог п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.
198.3 ст.198 Податкового кодексу України
позивачем при визначенні валових
витрат та податкового кредиту за
перевірені періоди безпідставно
включено суми ПДВ по операціях з ТОВ
"Юніверсал Карго Транс" та ТОВ «Юніон
Ком Транс», які не підтверджені
необхідними первинними документами та
не пов'язані з господарською
діяльністю позивача.

Відповідно до пункту 8 ст.2 Постанови
Кабінету Міністрів України від 06.04.1998,
№ 457 "Про затвердження Статуту
залізниць України" (із змінами та
доповненнями) перевезення вантажів,
пасажирів, багажу, вантажобагажу і
пошти залізницями провадиться у
вагонах парку залізниць або
орендованих у залізниць, а також у
власних вагонах, що належать
підприємствам, організаціям,
установам, громадянам - суб'єктам
підприємницької діяльності, в тому
числі розташованим за межами України.

Пунктом 1 статті 1 Правил оформлення
перевізних документів, затверджені
Наказом Міністерства інфраструктури
України від 08.06.2011, № 138 встановлено, що
на кожне відправлення вантажу,
порожніх власних, орендованих вагонів
та контейнерів відправник надає
станції відправлення перевізний
документ (накладну) за формою,
наведеною у додатку 1 до цих Правил. У
разі пред'явлення до перевезення
вантажу груповою відправкою або
маршрутом відправник додає до
накладної відомість вагонів (додаток 2
до цих Правил) або відомість вагонів і
контейнерів, що перевозяться маршрутом
(групою) за накладною (додаток 4 до
Правил перевезення вантажів в
універсальних контейнерах,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 20.08.2001 № 542,
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 10.09.2001 за N 798/5989).

Пунктом 6 Статуту залізниць України
визначено, що накладна є основним
перевізним документом встановленої
форми, оформленим відповідно до
Статуту і Правил перевезень і наданим
залізниці відправником разом з
вантажем. Накладна є обов'язковою
двосторонньою письмовою формою
договору на перевезення вантажу, який
укладається між відправником та
залізницею на користь третьої сторони -
одержувача.

Перевезення товару залізницею
оформляється комплектом перевізних
документів, затвердженим наказом
Міністерства транспорту України від
19.11.1998 № 460, до якого належать: накладна,
дорожня відомість, корінець дорожньої
відомості та квитанція про приймання
вантажу (п. 1.1 Правил оформлення
перевізних документів, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила №
644) та зареєстрованих в Міністерстві
юстиції України 24 листопада 2000 р. за N
863/5084. Накладна разом з дорожньою
відомістю супроводжує вантаж на всьому
шляху перевезення до станції
призначення, де видається одержувачу.
Відправнику видається квитанція про
приймання вантажу (п. 1.2 Правил № 644).

Пунктом 119 Статуту залізниць України
встановлено, що за користування
вагонами і контейнерами залізниці
вантажовідправниками,
вантажоодержувачами, власниками
під'їзних колій, портами,
організаціями, установами, громадянами
- суб'єктами підприємницької
діяльності вноситься плата. Порядок
визначення плати за користування
вагонами (контейнерами) та звільнення
вантажовідправника від зазначеної
плати у разі затримки забирання
вагонів (контейнерів), що виникла з вини
залізниці, встановлюється Правилами.

Розрахунки за перевезення вантажів,
користування вагонами, додаткові
послуги та штрафи здійснюються
відповідно до Статуту залізниць
України, СМГС, Правил користування
вагонами і контейнерами, затверджених
наказом Мінтрансу від 25.02.99р. № 113 та
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України від 15.03.99р. за № 165/3458 (із
змінами) та Правил розрахунків за
перевезення вантажів, затверджених
наказом Мінтрансу України від 21.11.2000р.
№644 та зареєстрованих у Міністерстві
юстиції України 24.11.2000р. за № 864/5085.

Відповідно до Правил користування
вагонами і контейнерами, затверджені
Наказом Мінтранс України від 25.02.1999
року №113 (із змінами та доповненнями)
облік часу користування вагонами і
контейнерами та нарахування плати за
користування ними провадиться на
станціях відправлення та призначення
за Відомістю плати за користування
вагонами форми ГУ-46 .

Позивачем не представлено відомості
плати за користування вагонами, форма
якої встановлена Правилами
користування вагонами і контейнерами,
затвердженими Наказом Мінтранс
України від 25.02.1999р. № 113 (із змінами та
доповненнями), оскільки з матеріалів
справи вбачається, що перевезення
здійснювалися в орендованих вагонах
Укрзалізниці.

Позивачем також не було долучено до
матеріалів справи податкових
накладних, виписаних ТОВ «Метінвест
Холдинг», ТОВ «Торговий дім «Поліхім»,
ТОВ «Юніверсал Карго Транс», ТОВ «Юніон
Ком Транс», які надають позивачу
формувати податковий кредит по
вказаних господарських операціях.

В досліджених судом залізничних
накладних відсутні будь-які відомості
про ТОВ «Метінвест Холдинг», ТОВ
«Торговий дім «Поліхім», ТОВ
«Юніверсал Карго Транс», ТОВ «Юніон Ком
Транс», ПП «Мінераліз», отже не можливо
поєднати послуги, надані ТОВ
«Метінвест Холдинг», ТОВ «Торговий дім
«Поліхім», ТОВ «Юніверсал Карго Транс»,
ТОВ «Юніон Ком Транс» ПП «Мінераліз» з
власною господарською діяльністю
позивача.

Окрім того, з пояснень позивача
вбачається, що позивач був змушений
звертатися до ТОВ «ТД «Поліхім» для
надання послуг з організації
перевезення, оскільки станом на 2011 рік
існувала дебіторська заборгованість
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» перед ВАТ «БКК»
та на момент здійснення операції не
було досягнуто згоди щодо погашення
заборгованості. З боку ВАТ «БКК» було
введено заборону щодо продажу калію
хлористого для позивача. Оскільки цей
продукт не має альтернатив, а
постачальник є монополістом, для
забезпечення господарської діяльності
товариство змушене було звернутися до
ТОВ «ТД «Поліхім» з проханням про
надання послуг з отримання вагонів на
їх залізничний код. На даний час з ВАТ
«БКК» розроблено схему погашення
заборгованості, тому отримувачем
продукції по залізниці виступає ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс».

Проте, будь-яких належних та допустимих
доказів на обґрунтування вказаних
доводів позивачем не надано.

Щодо надання послуг по організації
перевезення вантажів з ПП «Мінераліз»,
то позивач зазначає, що 26.01.2012 року від
ТОВ «Фрідом Фарм Тера» надійшли кошти
за 272 тонни аміачної селітри з
поставкою на станцію Мелітополь
Придніпровської залізниці. У зв'язку з
великими обсягами, навантаженням та
недостатньою кількістю вагонів на
заводах-виробниках, постачальником
було зірвано терміни поставки. У
зв'язку з тим, що на момент надходження
вагонів на станцію Мелітополь
Придніпровської залізниці там вже були
завершені польові роботи, ТОВ «Фрідом
Фарм Тера» відмовилося від прийняття
двох вагонів (136 тонн) аміачної селітри.
Ця продукція була продана нашому
клієнту, а оскільки Товариство не має
акредитації та відповідного цифрового
підпису по Придніпровській залізниці,
то всі роботи з прийняття,
переадресування вагонів, сплаті
залізничного тарифу взяло на себе ПП
«Мінераліз», яке перевисило всі надані
послуги для компенсації ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс».

Проте, суд зазначає, що в матеріалах
справи відсутні будь-які договори між
позивачем та ТОВ «Фрідом Фарм Тера»,
податкові, видаткові накладні чи інші
документи, які підтверджують наявність
господарських відносин позивача з
вказаним контрагентом, а тому суд не
може поєднати надані послуги ПП
«Мінераліз» з господарською
діяльністю позивача.

Окрім того, позивачем не надано
будь-яких первинних документів, які б
підтверджували б господарські
відносини з ПП «Мінераліз».

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні обставин справи та наданих
суду доказів, суд дійшов висновку, що
позивачем безпідставно віднесено до
складу витрат та податкового кредиту
послуги з організації перевезень у
власних (орендованих) вагонах,
отриманих від ТОВ «Метінвест Холдинг»,
ТОВ «Юніверсал Карго Транс», ТОВ «Юніон
Ком Транс», ПП «Мінераліз», ТОВ «ТД
«Поліхім», а тому податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 135 043 грн. основного платежу та 64 985
грн. нарахованих штрафних санкцій та
податкове повідомлення-рішення від
27.09.2013 № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 130 055 грн.
основного платежу та 31 513,75 грн.
нарахованих штрафних санкцій є
правомірними.

Стосовно висновків ДПІ у Рівненському
районі щодо безпідставного віднесення
до складу податкового кредиту сум ПДВ
сплачених по оплаті вартості
будівельно-ремонтних робіт по
облаштуванню цеху по виробництву
тукосіміші в с. Жадани та будівництво
бази в с. Городок, то суд врахував таке.

На думку податкового органу вказані
суми ПДВ не можуть бути віднесені до
складу податкового кредиту, оскільки
роботи не пов'язані з господарською
діяльністю позивача.

Так судом встановлено, що між позивачем
(Замовник) та ДП «Укртехнобуд» ТОВ
«УкрТехноФос» (Підрядник) було
укладено договір будівельного підряду
№3 від 11.07.2011 року, відповідно до якого
підрядник бере на себе зобов'язання
виконати будівельно-монтажні роботи по
об'єкту: «Ремонт цеху по випуску
тукосуміші в с. Жадани Іллінецького
району Вінницької області (Т-2, а.с.128).

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що
орієнтовна вартість робіт становить 69
741,99 грн. та сплачується Замовником
Підряднику згідно оформлених актів
виконаних робіт за формою КБ-2в та
наданих довідок про вартість виконаних
робіт за формою КБ-3 протягом 3-х днів з
моменту підписання актів.

Додатковою угодою №1 від 30.09.2011 року до
Договору №3 від 11.07.2011 року внесено
зміни до п.2.1 Договору, і орієнтовна
вартість робіт становить 1 000 000 грн.

11.09.2013 року ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»
звернулося до ДП «УкрТехноБуд» ТОВ
«УкрТехноФос» з проханням вважати
об'єктом виконаних робіт «Склад
міндобрив з навісами та рампами», що
знаходиться в селі Жадани,
Іллінецького району, Вінницької
області у зв'язку з неточним
зазначенням об'єкту - цех по випуску
тукосумішей в с. Жадани, Іллінецького
району, Вінницької області (Т-3, а.с.110).

11.09.2011 року ДП «УкрТехноБуд» ТОВ
«УкрТехноФос» було погоджено, що
об'єктом виконання робіт по договору
будівельного підряду №3 від 11.07.2011 року
є «Склад міндобрив з навісами та
рампами», що знаходиться в с. Жадани,
Іллінецького району, Вінницької
області (Т-3, а.с.109).

Згідно витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно КП «Гайсинське
міжрайонне БТІ» судом встановлено, що
на праві приватної власності у
позивача перебуває склад міндобрив з
навісами та рампами загальною площею
2031,80 кв.м. та площадка для міндобрив
площею 816 кв.м., склад ЖКУ площею 61,70
кв.м., авто вага площею 74,80
зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1
(Т-3, а.с.108).

До матеріалів справи позивачем також
було долучено технічний проект
«Реконструкція складу мінеральних
добрив під цех по виготовленню
тукосумішей потужністю 3.5 т/год, розділ
«Будівлі, споруди, креслення та
специфікації», затвердженого
директором інституту
«Вінницяагропроект» М.С. Балегою (Т-2,
а.с.132-171).

В підтвердження наданих позивачу ДП
«УкрТехноБуд» ТОВ «УкрТехноФос»
будівельно-підрядних послуг»
позивачем надано суду наступні
письмові докази:

довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за грудень 2011
року на суму 106 312 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за грудень 2011 року на суму 106 312 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за січень 2012
року на суму 208 619 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за січень 2012 року на ту ж суму; довідку
про вартість виконаних підрядних робіт
форми КБ-3 за лютий 2012 року на суму 120 531
грн. та акт приймання виконаних
будівельних робіт форми КБ-2в за лютий
2012 року на суму 120 531 грн.; довідку про
вартість виконаних підрядних робіт
форми КБ-3 за лютий 2012 року на суму 120 108
грн. та акт приймання виконаних
будівельних робіт форми КБ-2в за лютий
2012 року на суму 120 108 грн.; довідку про
вартість виконаних підрядних робіт
форми КБ-3 за березень 2012 року на суму 606
833 грн. та акт приймання виконаних
будівельних робіт форми КБ-2в за
березень 2012 року на суму 606 833 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за квітень 2012
року на суму 365 665 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за квітень 2012 року на суму 365 665 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за травень 2012
року на суму 156 358 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за травень 2012 року на суму 156 358 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за травень 2012
року на суму 58 766 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за травень 2012 року на суму 58 766 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за травень 2012
року на суму 47 672 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за травень 2012 року на суму 47 672 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за червень 2012
року на суму 21 565 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за червень 2012 року на суму 21 556 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за червень 2012
року на суму 90 650 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за червень 2012 року на суму 90 650 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за липень 2012
року на суму 45 244 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2
за липень 2012 року на суму 45 244 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за липень 2012
року на суму 13 808 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за липень 2012 року на суму 13 808 грн.;
довідку про вартість виконаних
підрядних робіт форми КБ-3 за жовтень 2012
року на суму 15 953 грн. та акт приймання
виконаних будівельних робіт форми КБ-2в
за жовтень 2012 року на суму 15 953 грн. (Т-2,
а.с.172-224; Т-3, а.с.1-31);

Податкові накладні, виписані ДП
«УкрТехноБуд» ТОВ «УкрТехноФос» для
позивача за виконані підрядні роботи
та які підтверджують формування
позивачем податкового кредиту в сумі 184
552 грн. ПДВ на а.с. 32-84 тому 3.

Судом також встановлено, що 03.01.2012 року
між ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» та ДП
«УкрТехноБуд» ТОВ «УкрТехноФос» було
укладено договір будівельного підряду
№4 на виконання робіт по встановленню
конвеєра на виробничій базі в с.
Городок Рівненського району,
Рівненської області. Згідно п.2.1
Договору орієнтовна вартість робіт
складає 800 000 грн. (Т-2, а.с.129-131).

Розрахунки за надані роботи здійсненні
шляхом безготівкового перерахування
коштів позивачем на рахунок ДП
«УкрТехноБуд» ТОВ «УкрТехноФос».

Відповідно до п.198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України.

Відповідно до п.198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Системний аналіз приписів Податкового
кодексу України, яким врегульовані
спірні правовідносини у відповідних
періодах, свідчить, що для
підтвердження правомірності
формування платником податків витрат
та податкового кредиту необхідно
надати первинні, розрахункові
документи та податкові накладні. Інших
документів, які б підтверджували право
платника податків на валові витрати та
податковий кредит, закон не вимагає.

Суд зазначає, що надані позивачем в
судове засідання та під час проведення
перевірки первинні документи по
виконанню ДП «УкрТехноБуд» ТОВ
«УкрТехноФос» будівельно-підрядних
робіт по облаштуванню та ремонту
об'єкта, що знаходиться в с. Жадани,
Іллінецького району, Вінницької
області та належить на праві власності
позивачу в повному обсязі
підтверджують формування позивачем
податкового кредиту в сумі 195 328 грн.

Окрім того, суд зазначає, що помилки у
оформленні окремих первинних
документів не можуть слугувати
самостійною підставою для висновків
про відсутність здійснення
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
товарів (послуг) та зміни у власному
капіталі, зобов'язаннях платника
податків у зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Отже, з урахуванням встановлених
обставин справи, суд приходить до
висновку про правомірність формування
позивачем податкового кредиту в сумі 195
328 грн. по відносинах з ДП «УкрТехноБуд»
ТОВ «УкрТехноФос», а тому податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
в частині збільшення позивачу
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 195 328 грн. та
нарахування штрафних санкцій в сумі 48
832 грн. є протиправним та підлягає до
скасування.

З приводу висновків податкового органу
про не підтвердження господарських
операцій позивача з ДП «УкрТехноБуд»
ТОВ «УкрТехноФос» по виконанню робіт з
встановлення конвеєра на виробничій
базі в с. Городок Рівненського району,
Рівненської області, то суд з ними
погоджується з огляду на такі
обставини.

Як було встановлено судом раніше, що
04.01.2012 року між ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»
(Орендодавець) та ТОВ «УкрТехноФос»
(Орендар) було укладено договір оренди
обладнання (Т-3, а.с.111-112).

Відповідно до п.1.1 Договору
орендодавець надає, а Орендар приймає у
строкове платне користування з правом
монтажу та демонтажу наступне майно:
Конвеєр стрічковий з
розвантажувальним візком довжиною 70м,
шириною стрічки 650 мм.

Об'єкт оренди передається в оренду для
виробництва мінеральних добрив,
переробки давальницької сировини (п.2.1
Договору).

Вказаний договір скріплений печатками
та підписами уповноважених осіб
орендаря - ТОВ «УкрТехноФос» та
орендодавця - ТОВ «УкрТехноФос-Плюс».

Актом прийому-передачі від 04.01.2012 року
підтверджується факт передачі
вказаного обладнання орендодавцем -
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» орендарю - ТОВ
УкрТехноФос» (Т-3, а.с.113).

Таким чином, з дослідженого у судовому
засіданні договору оренди судом
встановлено, що орендарем вказаного
обладнання був не позивач - ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс», а ТОВ
«УкрТехноФос», що спростовує доводи
позивача, викладені у позовній заяві на
арк. 9 том 1.

Отже, оскільки позивач - ТОВ
«УкрТехноФос-Плю» не орендував згідно
договору оренди обладнання Конвеєр
стрічковий з розвантажувальним візком
довжиною 70м, шириною стрічки 650 мм, що
знаходиться в с. Городок, Рівненського
району, Рівненської області, то ДП
«УкрТехноБуд» ТОВ «УкрТехноФос» не
могли надаватися послуги по виконанню
робіт з встановлення конвеєра на
виробничій базі в с. Городок
Рівненського району, Рівненської
області. Будь-яких інших доказів, які
підтверджують право власності на
вказаний конвеєр стрічковий з
розвантажувальним візком довжиною 70м,
шириною стрічки 650 мм позивачем суду не
надано, окрім того суду не надано і
договорів оренди земельної ділянки на
якій розташована виробнича база в с.
Городок, Рівненського району,
Рівненської області.

Таким чином, з огляду на встановлені
обставини справи та письмові докази, що
містяться в матеріалах справи, позивач
в порушення п. 198.3, п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України відніс до
складу податкового кредиту суму ПДВ в
розмірі 54 633,33 грн., не підтверджену
податковими накладними та іншими
первинними документами.

Залишаючи в силі податкове
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 102 406 грн. основного
платежу та 25 601,50 штрафних санкцій, суд
зауважує, що наявність належним чином
оформленої податкової накладної не
надає позивачу право формувати
податковий кредит, якщо іншими
первинними документами не
підтверджується факт надання послуги
(виконаної роботи). Суд зазначає, що
вирішення будь-якої справи залежить
від доведеності тверджень позивача та
відповідача та підтвердження їх
доводів відповідними доказами,
письмовими документами.

З урахуванням помилкових тверджень
позивача стосовно того, що він
орендував Конвеєр стрічковий з
розвантажувальним візком довжиною 70м,
шириною стрічки 650 мм, що знаходиться в
с. Городок, Рівненського району,
Рівненської області, у ТОВ
«УкрТехноФос», суд дійшов висновку, що
відповідач дійшов правильного
висновку про протиправність
формування податкового кредиту в сумі
54 633,33 грн. по господарських операціях з
ДП «УкрТехноБуд» ТОВ «УкрТехноФос».

Щодо висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог п.201.14 ст.201,
п.199.1, п.199.2 с.199 Податкового кодексу
України, а саме підприємством не
розподілено податковий кредит
відповідно частки використання
товарів/ послуг, необоротних активів в
оподатковуваних операціях, внаслідок
чого завищено податковий кредит на
суму 574 454 грн., судом встановлено
наступне.

Матеріалами справи стверджено, що
підприємство за період з 01.10.2011 по 31.12.2012
проводило операції, звільнені від
оподаткування відповідно до п.15
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України.

Позивачем не заперечується та
визнається той факт, що ним не було
подано додаток №7 до декларації з
податку на додану вартість «Розрахунок
(перерахунок) частки використання
сплаченого (нарахованого) податку за
придбаними (ввезеними) товарами/
послугами, необоротними активами між
оподатковуваними та
неоподатковуваними операціями».

Проте, на думку позивача відповідно до
ст.199.1 розподілу підлягає не весь
податковий кредит, а лише та його
частка, що відноситься
(використовується) і для
оподатковуваних і для
неоподатковуваних операцій. Таким
чином, відповідач порушив приписи п.199.1
та п.199.2 ст.199 Податкового кодексу
України здійснивши розподіл усього
податкового кредиту підприємства, а не
лише того податкового кредиту, що
відноситься (використовується) і для
оподатковуваних і для
неоподатковуваних операцій.

Також на думку позивача, відповідач
зобов'язаний був за неподання
розрахунку до декларації застосувати
до позивача штрафну санкцію у розмірі
170 грн., а не збільшити грошові
зобов'язання з ПДВ в сумі 574 454 грн.

Суд вважає вказані твердження позивача
помилковими зважаючи на таке.

Відповідно до п.15 підрозділу 2 розділу
ХХ Податкового кодексу України -
тимчасово до 1 січня 2014 року від
оподаткування податком на додану
вартість звільняються операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій
1001-1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД, крім першого постачання
таких зернових та технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників, а також крім
постачання таких зернових та технічних
культур Аграрним фондом у разі їх
придбання з податком на додану
вартість.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України - право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

У відповідності до п.199.1 та п.199.2 ст.199
Податкового кодексу України - у разі
якщо придбані та/або виготовлені
товари/послуги, необоротні активи
частково використовуються в
оподатковуваних операціях, а частково -
ні, до сум податку, які платник має
право віднести до податкового кредиту,
включається та частка сплаченого
(нарахованого) податку під час їх
придбання або виготовлення, яка
відповідає частці використання таких
товарів/послуг, необоротних активів в
оподатковуваних операціях.

Частка використання товарів/послуг,
необоротних активів в оподатковуваних
операціях визначається у відсотках як
відношення обсягів з постачання
оподатковуваних операцій (без
урахування сум податку) за попередній
календарний рік до сукупних обсягів
постачання оподатковуваних та
неоподатковуваних операцій (без
урахування сум податку) за цей же
попередній календарний рік. Визначена
у процентах величина застосовується
протягом поточного календарного року.

Таким чином, з системного аналізу
вказаної норми вбачається, що до
податкового кредиту позивач має право
включити лише ту частку сплаченого
(нарахованого) податку під час їх
придбання або виготовлення, яка
відповідає частці використання таких
товарів/послуг, необоротних активів в
оподатковуваних операціях. Якщо при
придбанні або виготовленні товарів,
необоротних активів сплачений ПДВ не
використовується в оподатковуваних
операціях, то позивач не має права
віднести його до податкового кредиту.

Тому на думку суму розподілу підлягає
весь податковий кредит позивача
пропорційно до часток його
використання в оподатковуваних та
неоподатковуваних операціях.

Відповідно до п.201.14 ст.201 Податкового
кодексу України - платники податку
зобов'язані вести окремий облік
операцій з постачання та придбання
товарів/послуг, які підлягають
оподаткуванню, а також які не є
об'єктами оподаткування та звільнені
від оподаткування згідно з цим
розділом.

Відповідно до Порядку заповнення і
подання податкової звітності з податку
на додану вартість від 25.11.2011 за №1492
позивачем не було подано до ДПІ у
Рівненському районі до Декларацій з
ПДВ додатку №7 «Розрахунок
(перерахунок) частки використання
сплаченого (нарахованого) податку за
придбаними (ввезеними) товарами/
послугами, необоротними активами між
оподатковуваними та
неоподатковуваними операціями».

З матеріалів перевірки також
вбачається, що позивачем не вівся
окремий облік операцій з постачання та
придбання товарів, які підлягають
оподаткуванню, а також які не є об'єктом
оподаткування та звільнені від
оподаткування, що є порушенням п.201.14
ст.201 Податкового кодексу України.

З огляду на вказані порушення, а також
те, що позивачем визнано факт неподання
додатку №7 до декларацій з податку на
додану вартість «Розрахунок
(перерахунок) частки використання
сплаченого (нарахованого) податку за
придбаними (ввезеними) товарами/
послугами, необоротними активами між
оподатковуваними та
неоподатковуваними операціями», суд
приходить до висновку, що позивачем
порушено п.199.1, п.199.2 ст.199, п.201.14 ст.201
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено податковий
кредит за перевіряємий період в сумі 574
454 грн.

А тому податкове повідомлення-рішення
від 27.09.2013 № в частині збільшення
позивачу грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 574 454
грн. та нарахування штрафних санкцій в
сумі 134 561 грн. є правомірним та
прийнятим з дотриманням вимог
Податкового кодексу України.

З приводу доводів позивача про
безпідставність висновків відповідача
про завищення податкового кредиту на
загальну суму 1755 грн. відповідно до
аналітичної системи результатів
співставлення сум податкового кредиту
на рівні ГУ Міндоходів у Рівненській
області по ТОВ «Метінвест Холдинг», ТОВ
«Золотек», ТОВ «Шеф», то суд вважає
вказані твердження позивача
недоведеними, оскільки ним не надано
жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження правомірності
формування податкового кредиту в сумі
1755 грн.

Стосовно правомірності винесення ДПІ у
Рівненському районі податкового
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
про зменшення розміру від'ємного
значення суми податку на додану
вартість в розмірі 88 781 грн. за грудень
2012 року, то суд вважає його правомірним
оскільки судом встановлено заниження
податку на додану вартість за
перевіряємий період в сумі 1 281 597 грн.
Вказане порушення вплинуло на
формування показника рядка 19
декларації за грудень 2012 року, яке
зменшується на 74 247 грн. та залишок
від'ємного значення ПДВ, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду в рядку
24 декларації за грудень 2012 року
зменшується в сумі 14 534 грн.

Таким чином, з урахуванням
встановлених у судовому засіданні
обставин справи та наведених норм
матеріального та процесуального права,
суд приходить до висновку про
правомірність податкового
повідомлення-рішення від 27.09.2013 №
про зменшення розміру від'ємного
значення суми податку на додану
вартість в розмірі 88 781 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілям, на досягнення яких спрямоване це
рішення; з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Приймаючи рішення у даній справі, суд
виходить із повноважень, визначених
частиною другою статті 162 КАС України,
тому адміністративний позов слід
задовольнити шляхом прийняття
постанови про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
27.09.2013 року № в частині збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на прибуток приватних підприємств в
розмірі 21 670 грн. основного платежу та
4750 грн. штрафних (фінансових) санкцій та
№ в частині

збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
197 140 грн. основного платежу та 49 285 грн.
штрафних (фінансових) санкцій. В решті
позовних вимог адміністративний позов
до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

З огляду на приписи ч.3 ст.94 КАС України,
суд присуджує на користь позивача
понесені судові витрати по оплаті
судового збору в сумі 43,85 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області від 27.09.2013 року № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 21670,00
грн. основного платежу та 4750,00 грн.
штрафних (фінансових) санкцій.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області від 27.09.2013 року № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 197140,00 грн. основного
платежу та 49285,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

В решті позовних вимог відмовити
повністю.

Присудити на користь позивача
Товариство з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос - Плюс"
із Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 43,85 грн.

Стягнути до Державного бюджету з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УкрТехноФос-Плюс»
() недоплачений судовий
збір в сумі 4384,80 грн. (чотири тисячі
триста вісімдесят чотири грн. 80 коп.).

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Нор У.М.