Справа № 807/55/13-а
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 липня 2014 року Справа № 876/4776/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Богаченка С.І., Курильця А.Р.,

за участі секретаря - Щерби С.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Районного відділу Державної
виконавчої служби Ужгородського
міськрайонного управління юстиції на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2013
року в справі за позовом Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Ласточка» до Районного відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції про визнання дій
протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2013 Приватне сільськогосподарське
підприємство «Ласточка» (далі - ПСГП)
звернулося до суду з позовом до
Районного відділу Державної
виконавчої служби Ужгородського
міськрайонного управління юстиції
(далі- ВДВС) про визнання протиправними
дій відповідача щодо прийняття
постанов від 06.12.2011 ВП №28811604 про
стягнення з боржника виконавчого збору
(далі - Постанова від 06.12.2011) та 28.12.2012 ВП
№ 35843027 про відкриття виконавчого
провадження (далі - Постанова від 28.12.2012)
та скасування таких.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що такі постанови прийняті
безпідставно та без повідомлення
боржника. Вважає, що державний
виконавець протиправно прийняв
рішення про стягнення виконавчого
збору, оскільки не вчиняв дій по
виконанню судового рішення після
повернення виконавчого листа
стягувачеві. Відтак, у державного
виконавця були відсутні підстави для
стягнення з підприємства виконавчого
збору, то постанова про відкриття
виконавчого провадження із стягнення
такого, прийнята також безпідставно.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2013
року у справі №807/55/13-а заявлений позов
задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив ВДВС, який покликаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції і прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позову. У
поданій апеляційній скарзі вказує, що
позивачем не було виконано у
встановлений державним виконавцем
строк для добровільного виконання
судовий наказ, а тому ним у
відповідності до чинного
законодавства було розпочато
примусове виконання такого та в силу
вимог ст.28 Закону України «Про
виконавче провадження» (далі - Закон
№606-ХІV) прийнято постанову про
стягнення виконавчого збору, яку в
подальшому, після закінчення
виконавчого провадження, виділено в
окреме виконавче провадження та
розпочато її виконання.

Позивач в письмовому запереченні
вважає постанову суду першої інстанції
обґрунтованою, прийняту з врахуванням
всіх обставин справи та такою, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржувану постанову -
без змін.

Представник позивача наполягав на
розгляді апеляційної скарги у
сьогоднішньому судовому засіданні.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи, апеляційну скаргу,
суд апеляційної інстанції приходить до
переконання, що апеляційну скаргу
належить задовольнити.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
судовий наказ не було виконано
відповідачем у примусовому порядку і
було повернуто стягувачу, то підстави
для стягнення виконавчого збору з
боржника відсутні.

Проте, такі висновки суду першої
інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи та є помилковими з
таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що на виконання наказу від
29.12.2010№18/98 виданого господарським
судом Закарпатської області,державним
виконавцем винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження від
20.09.2011№28811604 про стягнення з позивача в
користь Державного підприємства
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» 548914,64грнта надано боржнику
строк для добровільного виконання
рішення суду до 26.09.2011 (далі - Постанова
від 20.09.2011)(а.с.38).

Оскільки боржником рішення суду в
строк встановлений державним
виконавцем не було виконано, ним
винесено Постанову від 06.12.2011, якою з
ПСГП стягнуто виконавчий збір у
розмірі 54891,46грн (а.с.9).

Ця постанова була надіслана ПСГП 07.12.2011,
що підтверджується копією журналу
вихідної кореспонденції (а.с.46).

Ухвалою господарського суду
Закарпатської області від 05 квітня 2012
року надано позивачу розстрочку
виконання рішення суду до 01.11.2012. Однак
в наданий термін позивачем рішення не
було виконано.

26.12.2012 державним виконавцем на підставі
п.1 ч.1 ст.47 Закону №606-ХІV прийнято
постанову №28811604, якою виконавчий
документ повернуто стягувачеві (за
письмовою заявою останнього) (а.с.6).

Державним виконавцем прийнята
Постанова від 28.12.2012 за Постановою від
06.12.2011 (а.с.62).

Постанова від 28.12.2012 надіслана на
адресу боржника рекомендованою
кореспонденцією, що підтверджується
списком №4360 рекомендованих листів
(а.с.63).

Не погодившись із вказаними вище
постановами, позивач звернувся до суду
із даним адміністративним позовом.

Виконавче провадження по примусовому
виконанню Постанови від 06.12.2011 було
закінчено 30.01.2013 на підставі п.8 ч.1 ст.49
Закону №606-ХІV у зв'язку з фактичним
виконання в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом (а.с.65).

Статтею 1 Закону №606-ХІV (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин) встановлено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону №606-ХІV
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону №606-ХІV, у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для
самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

За змістом ч.ч.1, 5ст.28 цього ж Закону,у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений ч.2 ст.25 цього Закону для
самостійного його виконання,
постановою державного виконавця з
боржника стягується виконавчий збір у
розмірі 10 відсотків суми, що підлягає
стягненню, або вартості майна боржника,
що підлягає передачі стягувачу за
виконавчим документом. У разі якщо
стягнутої з боржника суми недостатньо
для задоволення в повному обсязі вимог
стягувача, виконавчий збір сплачується
пропорційно до стягнутої суми.

Згідно з п.4.16.1 «Інструкції про
проведення виконавчих дій»,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України (далі - МЮУ) від 15.12.1999
№74/5, зареєстрованій в МЮУ 15.12.1999 за
№865/4158 (в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Інструкція), у разі невиконання рішення
у строк, установлений для
добровільного його виконання, з
боржника постановою державного
виконавця, яка затверджується
начальником відповідного органу
державної виконавчої служби,
стягується виконавчий збір у розмірі
десяти відсотків від належної до
стягнення суми.

Пунктом 4.16.2 Інструкціївизначено, що
постанова про стягнення виконавчого
збору виноситься при першому
надходженні виконавчого документа
державному виконавцю після завершення
строку, наданого для добровільного
виконання та встановлення, що рішення
боржником у добровільному порядку не
виконано.

Таким чином, виходячи з нормативного
тлумачення вказаних правових норм
виконавчий збір підлягає стягненню з
боржника у разі невиконання рішення
майнового характеру у строк,
установлений для самостійного його
виконання, незалежно від фактичного
примусового його виконання.

Принагідно слід зазначити, щов п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26.12.2003№14 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» роз'яснено, що витрати
виконавчого провадження та виконавчий
збір стягуються за постановою
державного виконавця з боржника, якщо
останній не виконав рішення
добровільно в установлений для цього
строк і воно було виконано примусово.

Такі роз'яснення були надані для
правильного застосування ч.1 ст.46
Закону №606-ХІV, в редакції Закону №606-ХІV
до 08.03.2011, тобто до набранням чинності
Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про виконавче
провадження» та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення процедури примусового
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб)» від 04.11.2010
№2677-VI, яким Закон №606-ХІV викладено в
новій редакції.

Така правова норма вказувала, зокрема,
що у разі невиконання рішення у строк,
установлений для добровільного його
виконання, з боржника постановою
державного виконавця, яка
затверджується начальником
відповідного органу державної
виконавчої служби, якому він
безпосередньо підпорядкований,
стягується виконавчий збір у розмірі 10
відсотків від фактично стягненої суми
або вартості майна боржника, яке
передане стягувачу за виконавчим
документом.

Отже, ця правова норма пов'язувала
право державного виконавця на
стягнення виконавчого збору із
фактичнимпримусовим виконанням
рішення.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
безпідставність позовних вимог ПСГП.

За змістом п.п.1, 4 ч.1 ст.202 КАС України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; порушення норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Районного відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2013
року скасувати та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні позову
відмовити.

Постанова апеляційного
адміністративного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Судді
С.І. Богаченко

А.Р. Курилець