Справа № 802/2451/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 липня 2014 р. Справа №
802/2451/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд в складі колегії:

Головуючого судді: Томчука А.В.,

Суддів: Альчука М.П.

Крапівницької Н.Л.

за участю:

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.

позивача: ОСОБА_2

представник позивача:
ОСОБА_3

відповідача:
Пасічник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної виконавчої служби
України відділу примусового виконання
рішень

про: оскарження рішення, дій та
бездіяльності державного виконавця

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2,
позивач) звернувся в суд з
адміністративним позовом до державної
виконавчої служби України відділу
примусового виконання рішень (далі -
ДВС України ВПВР, відповідач) про
визнання дій та бездіяльності
протиправною, скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовані
неправомірними діями відповідача щодо
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження № ВП 41269713 від
14.05.2014 року. За цих підстав позивач
звернувся до суду з проханням визнати
неправомірними дії відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби України щодо безпідставного не
виконання постанови суду в повному
обсязі та як наслідок винесення
вищевказаної постанови про закінчення
виконавчого провадження та подальше
визнання її протиправною та
скасування.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
повністю та просили суд позов
задовольнити посилаючись на викладені
у позовній заяві обставини. Окремо
зазначили, що державним виконавцем не
було вчинено всіх можливих та
необхідних виконавчих дій спрямованих
на виконання рішення суду.

Представник відповідача проти позову
заперечувала та просила відмовити в
його задоволенні. Письмових заперечень
суду не надано.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані докази в їх сукупності,
суд дійшов до висновку про часткове
задоволення позову, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що постановою
Вінницького окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 01.02.2011 року (а.с.14-17),
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Державного департаменту України з
питань виконання покарань - задоволено
(справа №2-а-3018/10/0270). Визнано незаконним
та скасовано наказ Державного
департаменту України з питань
виконання покарань № 63 о/с від 9 червня
2010 року. Поновлено ОСОБА_2 на роботі в
централізованому апараті Державного
департаменту України з питань
виконання покарань на посаді
заступника директора
департаменту-начальника управління
соціально-виховної, психологічної
роботи та міжнародних і громадських
зв'язків департаменту з гуманітарних
питань та охорони здоров'я Державного
департаменту України з питань
виконання покарань з 09.06.2010 року
допустивши до негайного виконання
(а.с.8-12). Рішення набрало законної сили.

На виконання даної постанови суду
Вінницьким окружним адміністративним
судом 09.12.2010 року видано виконавчий
лист по справі №2-а-3018/10/0270 (а.с.35).

18.12.2013 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень ДВС України на
підставі вищевказаного виконавчого
листа відкрито виконавче провадження
№41269713 (а.с.36).

В подальшому, за невиконання рішення
суду та законних вимог державного
виконавця без поважних причин
державним виконавцем відповідача на
боржника - Державну пенітенціарну
службу України (правонаступник
Державного департаменту України з
питань виконання покарань) накладено
штраф в розмірі 680,00 грн. (а.с.37-38).

14.05.2014 року державним виконавцем, у
відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про виконавче провадження",
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження (а.с.42).

Підставою для закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
зазначив фактичне виконання
виконавчого документа, згідно наказу
Державної пенітенціарної служби
України від 22.04.2014 року №44/ОС-14, яким
ОСОБА_2 поновлено на посаді (а.с.42).

Вважаючи дії державного виконавця
протиправними, позивач звернувся до
суду щодо скасування вище вказаної
постанови.

Визначаючись щодо позовних вимог суд
виходив з наступного.

Відповідно до статті першої Закону
України "Про державну виконавчу службу"
завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Стаття 1 Закону України "Про виконавче
провадження" передбачає, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою зокрема такі виконавчі
документи: виконавчі листи, що
видаються судами.

Частиною 1, 2 ст. 25 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк
до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення
про примусове виселення боржника - у
строк до п'ятнадцяти днів) та
зазначає, що у разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України "Про
виконавче провадження" у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 75 Закону України "Про
виконавче провадження" після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку,
встановленого частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до
суду чи іншого органу (посадової особи),
що його видав.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі фактичного
виконання в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом.

Про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Вказаною нормою законодавства
передбачено підставу для закінчення
виконавчого провадження, а саме у разі
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим
документом.

Приймаючи постанову про закінчення
виконавчого провадження від 14.05.2014 року
державний виконавець мотивував її тим,
що боржником вчинено фактичне
виконання виконавчого документу, а
саме постанови Вінницького окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 року
та поновлено ОСОБА_2 на посаді.

Проте суд не погоджується з такою
позицією відповідача, оскільки
рішенням суду від 09.12.2010 року
зобов'язано Державну пенітенціарну
службу України поновити ОСОБА_2 на
роботі в централізованому апараті
Державного департаменту України з
питань виконання покарань на посаді
заступника директора
департаменту-начальника управління
соціально-виховної, психологічної
роботи та міжнародних і громадських
зв'язків департаменту з гуманітарних
питань та охорони здоров'я Державного
департаменту України з питань
виконання покарань саме з 09.06.2010 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, судом встановлено, що згідно
наказу Державної пенітенціарної
служби України від 22.04.2014 року №44/ОС-14
на який посилається відповідач, як на
підставу виконання виконавчого
документу, ОСОБА_2 поновлено на посаді
заступника начальника управління -
начальника відділу зв'язків з
громадськістю та міжнародної
діяльності управління зовнішніх
комунікацій апарату Державної
пенітенціарної служби України (посаду
яку запропоновано позивачу та
погоджена останнім за власним
бажанням) з 23 квітня 2014 року. В той час,
як судовим рішенням від 09.12.2010 року
чітко вказано поновити ОСОБА_2 на
посаді з 09.06.2010 року.

Зазначене свідчить про те, що державним
виконавцем не в повному обсязі
виконано рішення суду, а саме - не
прийняті передбачені Законом України
«Про виконавче провадження» заходи до
поновлення ОСОБА_2 на роботі з 09.06.2010
року, як визначено постановою
Вінницького окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 року.

Крім того, слід зазначити, що
поновлюючи позивача на посаді з 23.04.2014
року, всупереч встановленої дати
поновлення (09.06.2010 року) рішенням суду
від 09.12.2010 року, боржник фактично
позбавив останнього можливості
отримання законних виплат, що не
враховано відповідачем при прийняті
оскаржуваної постанови.

Відповідно до вимог статті 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) визначено, що
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

В силу частини 1 статті 255 КАС України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Крім того, згідно п.3 ч.1 статті 256 КАС
України встановлено, що негайно
виконуються постанови суду про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

Частиною 4 статті 257 КАС України
передбачене, що примусове виконання
судових рішень в адміністративних
справах здійснюється в порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження».

Враховуючи вищевказані норми
законодавства, виконавче провадження
можна вважати виконаним в повному
обсязі лише у випадку фактичного
поновлення ОСОБА_2 на роботі з 09.06.2010
року, що чітко визначено рішенням суду
від 09.12.1010 року.

Таким чином, наявні в матеріалах справи
документи, а також посилання
державного виконавця в оскаржуваній
постанові на наказ Державної
пенітенціарної служби України від
22.04.2014 року №44/ОС-14 про поновлення на
посаді ОСОБА_2, не є доказами фактичного
виконання рішення суду від 09.12.2010 року
та не можуть бути підставою для
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що у державного виконавця ДВС
України ВПВР були відсутні підстави
для винесення постанови від 14.05.2014 року
про закінчення виконавчого
провадження ВП №41269713, з огляду на що
остання визнається судом протиправною
та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, орган державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 11 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд,
відповідно до ст. 86 КАС України, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Що стосується позовної вимоги про
визнання неправомірними дій ДВСУ
України ВПВР щодо закінчення
виконавчого провадження то дана вимога
не підлягає до задоволення, оскільки не
відповідає матеріально-правовим
способам захисту порушеного права, так
як у разі скасування постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 14.05.2014 року в повній мірі
відбувається відновлення порушених
прав та інтересів позивача.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача або іншої посадової особи
вжити заходи до фактичного виконання в
повному обсязі рішення суду від 09.12.2010
року з виконавчим листом №2-а-3018/10/0270
виданого Вінницьким окружним
адміністративним судом 25.05.2011 року, суд
зазначає, що такі обо'язки передбачені
ст.ст. 11, 75 та 76 Закону України "Про
виконавче провадження", а тому підстав
про зобов'язання відповідача в
майбутньому вчинити такі заходи
відсутні.

Приймаючи вказане рішення, суд
керується п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України,
відповідно до якого у разі задоволення
позову суд може прийняти постанову про
визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень та про скасування
рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що державний
виконавець не вжив всіх можливих та
необхідних заходів спрямованих на
виконання в повному обсязі рішення
суду зазначеного в виконавчому
документі, а тому адміністративний
позов слід задовольнити частково.

Згідно частини 3 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому, відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати противоправною та скасувати
постанову Державної виконавчої служби
України (відділу примусового виконання
рішень) про закінчення виконавчого
провадження ВП№41269713 від 14.05.2014 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 судовий збір у
розмірі 73 грн. 08 коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Головуючий суддя: Томчук Андрій
Валерійович Судді: Альчук
Максим Петрович Крапівницька
Наталія Леонідівна