Справа № 817/1153/14
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"07" серпня 2014 р.
Справа № 817/1153/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Котік Т.С.

суддів:
Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "26" травня
2014 р. у справі за позовом Управління
капітального будівництва виконавчого
комітету Рівненської міської ради до
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
про визнання дій протиправними,
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Управління
капітального будівництва виконавчого
комітету Рівненської міської ради
звернулося з адміністративним позовом
та просило визнати протиправними дії
податкового органу щодо проведення
перевірки своєчасності сплати
узгодженої суми податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності, за наслідками
яких складено акт від 13.12.2013р. №521. В
обгрунтування вимог зазначав, що
перевірку проведено з порушенням вимог
п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України,
оскільки рішення про проведення
перевірки не приймалося та не
вручалося посадовим особам позивача.

Також, позивач просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 24.12.2013р.
№, яким за порушення граничного
строку сплати суми грошового
зобов'язання з орендної плати з
юридичних осіб у розмірі 101262,63 грн.,
зобов'язано сплатити штраф у розмірі 20%
у сумі 20252,51 грн. за платежем орендна
плата з юридичних осіб.

Свої вимоги за вказаним позовом
обґрунтовували тим, що відповідачем у
2009-2010рр. всупереч Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21.01.2004р. №22,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
29.03.2004р. за №377/89/76, самостійно
змінювалося призначення платежів, що
визначалися позивачем в платіжних
дорученнях в результаті чого, штучно у
лютому, березні 2013р.виникала
заборгованість по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності, як наслідок
було безпідставно застосовано штрафні
(фінансові) санкції за несвоєчасну
сплату.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області щодо проведення
перевірки управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради з питань
своєчасності сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності, за наслідками
якої складено акт № 521 від 13 грудня 2013
року.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ від 24 грудня 2013 року.

Присуджено на користь позивача із
Державного бюджету судовий збір у
розмірі 255,78 грн.

В апеляційній скарзі Державна
податкова інспекція у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати судове рішення та ухвалити
нове - про відмову в задоволенні
позовних вимог. Зокрема, апелянт
посилається на те, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
приписам Податкового кодексу України,
оскільки позивачем невчасно
сплачувалися узгоджені суми
податкових зобов'язань по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності у лютому,
березні 2013р.

Розглянувши справу в порядку,
визначеному п.2 ч.1 ст.197 КАС України,
перевіривши законність та
обгрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.62 Податкового кодексу
України одним із способів здійснення
податкового контролю є перевірки та
звірки відповідно до вимог цього
Кодексу, а також перевірки щодо
дотримання законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи у порядку,
встановленому законами України, що
регулюють відповідну сферу
правовідносин.

За змістом пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового
кодексу України органи державної
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Зокрема, статтею 75 Податкового кодексу
України визначено види перевірок, які
мають право проводити органи державної
податкової служби, а саме: камеральні,
документальні, фактичні.

У свою чергу, документальні перевірки
можуть бути плановими або
позаплановими, а також виїзними або
невиїзними.

Документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні органу державної
податкової служби (пп.75.1.2 п.75.1 ст.75
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Особливості проведення документальної
невиїзної перевірки визначено ст.79
Податкового кодексу України .

Так, документальна невиїзна перевірка
здійснюється у разі прийняття
керівником органу державної
податкової служби рішення про її
проведення та за наявності обставин
для проведення документальної
перевірки, визначених статтями 77 та 78
цього Кодексу. Документальна невиїзна
перевірка здійснюється на підставі
зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1
статті 75 цього Кодексу документів та
даних, наданих платником податків у
визначених цим Кодексом випадках, або
отриманих в інший спосіб, передбачений
законом (п.79.1 ст.79 Податкового кодексу
України.

У відповідності до п.79.2 ст.79
Податкового кодексу України,
документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться посадовими
особами органу державної податкової
служби виключно на підставі рішення
керівника органу державної податкової
служби, оформленого наказом, та за
умови надіслання платнику податків
рекомендованим листом із
повідомленням про вручення або
вручення йому чи його уповноваженому
представнику під розписку копії наказу
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
перевірки.

З огляду на викладене, є правильними
висновки суду першої інстанції, що лише
після дотримання зазначених умов цієї
статті, надає посадовим особам органу
державної податкової служби право
розпочати проведення документальної
невиїзної перевірки.

Як встановлено судом першої інстанції
ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області було проведено
документальну невиїзну позапланову
перевірку позивача своєчасності
сплати узгодженої суми податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності Управлінням
капітального будівництва ВК РМР.

За наслідками проведення перевірки ДПІ
у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області складений акт про
своєчасність сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності від 13.12.2013р. №521
(далі - акт перевірки). У відповідності
до акту перевірки податковим органом
проведено перевірку своєчасності
сплати узгодженої суми податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності на підставі
пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу
України.

Проте, всупереч вимог п.79.2 ст.79
Податкового кодексу України, рішення
керівника органу державної податкової
служби, оформленого наказом не
приймалося та не надсилалося (не
вручалося) посадовим особам позивача.
Копія такого наказу на проведення
перевірки Управління капітального
будівництва ВК РМР до матеріалів
справи відповідачем не долучено.

Посилання податкового органу на те, що
позивач належним чином був
повідомлений про проведення перевірки
листом від 13.12.2013 року не узгоджуються з
приписами зазначеної вище правової
норми, оскільки повідомлення про
проведення перевірки не позбавляє
податковий орган обов"язку щодо
винесення наказу про проведення
перевірки та направлення його копії
суб"єкту господарювання.

Отже, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованих висновків, що податковий
орган вийшов за межі наданих йому
повноважень і діяв поза межами
правового поля, передбачених п.81.3 ст.81
Податкового кодексу України та ч.2 ст.19
Конституції України, а тому вчинення
державним органом чи його посадовою
особою дій у межах компетенції, але
непередбаченим способом, у
непередбаченій законом формі або з
виходом за межі компетенції є
підставою для визнання таких дій та
правових актів, прийнятих у процесі їх
здійснення, неправомірними та
незаконними.

Також, надаючи правову оцінку діям
податкового органу щодо форми та
змісту акту перевірки, суд першої
інстанції правильно зазначив, що
зафіксована інформація в акті
перевірки від 13.12.2013р. №521 не може бути
взята до уваги у відповідності до ч.3
ст.70 КАС України, оскільки така
інформація одержана з порушенням
закону.

Посилання апелянта на те, що ст.86
Податкового кодексу України, яка
регламентує питання оформлення
результатів перевірки не вказує на
обов"язковість зазначення типу
перевірки в акті, який засвідчує її
результат .

Колегія суддів приходить до висновку,
що такі посилання не узгоджуються зі
змістом ст. 86 Податкового кодексу
України, оскільки п.86.4 зазначеної
статті визначено форму, порядок
складання, реєстрацію та направлення
акту документальної невиїзної
перевірки.

Окрім того, судом першої інстанції
встановлено, що приймаючи податкове
повідомлення-рішення форми «Ш» від
24.12.2013р. №, яким управління
капітального будівництва зобов'язано
сплатити штраф у розмірі 20% у сумі
20252,51грн. за платежем орендна плата з
юридичних осіб, податковий орган не
врахував усіх обставин по справі.

Так, зі змісту акту перевірки від
13.12.2013р. №521 вбачається, що управлінням
капітального будівництва ВК РМР в
порушення п.287.3 ст.287 Податкового
кодексу України затримано сплату
узгодженої суми податкового
зобов'язання нарахованого у звітній
податковій декларації з плати за землю
(орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності) від
14.02.2013р. №; у уточнюючій
податковій декларації з плати за землю
(орендної плати за земельні ділянки
державної або комунальної власності)
від 28.02.2013р. №, а саме: на 234 дня по
строку сплати 30.03.2013р., фактично
погашено 19.11.2013р. на суму 6252,25 грн.; на 243
дні по строку сплати 30.03.2013р., фактично
погашено 28.11.2013р. на суму 44780,91 грн.; на 212
днів по строку сплати 30.04.2013р., фактично
погашено 28.11.2013р. на суму 24706,11 грн.; на 213
днів по строку сплати 30.04.2013р., фактично
погашено 29.11.2013р. на суму 15549,00 грн.; на 214
днів по строку сплати 30.04.2013р.. фактично
погашено 30.11.2013р. на суму 9974,36 грн..

Порядок нарахування та сплати
платником податків плати за землю, в
т.ч. орендної плати за земельну ділянку,
визначено розділом ХІІІ Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями).

Податковий період, порядок обчислення
орендної плати, строк сплати та порядок
її зарахування до бюджетів
застосовується відповідно до вимог
статей 285-287 цього розділу (п.288.7 ст.288
Податкового кодексу України ).

Платники плати за землю (крім фізичних
осіб) самостійно обчислюють суму
податку щороку станом на 1 січня і не
пізніше 20 лютого поточного року
подають відповідному органу державної
податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою у порядку,
передбаченому статтею 46 цього Кодексу,
з розбивкою річної суми рівними
частками за місяцями. Подання такої
декларації звільняє від обов'язку
подання щомісячних декларацій. При
поданні першої декларації (фактичного
початку діяльності як платника плати
за землю) разом з нею подається довідка
(витяг) про розмір нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, а надалі така
довідка подається у разі затвердження
нової нормативної грошової оцінки
землі (п.286.2 ст.286 Податкового кодексу
України ).

Власники землі та землекористувачі
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування земельною ділянкою (п.287.1
ст.287 Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Податкове зобов'язання щодо плати за
землю, визначене у податковій
декларації на поточний рік,
сплачується рівними частками
власниками та землекористувачами
земельних ділянок за
місцезнаходженням земельної ділянки
за податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця протягом
30 календарних днів, що настають за
останнім календарним днем податкового
(звітного) місяця (п.287.3 ст.287
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Як встановлено судом першої інстанції,
у відповідності до поданих податкових
декларацій за 2013р. позивачем
задекларовано до сплати орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності у наступних
розмірах.

Так, відповідно до поданої 14.02.2013р.
основної звітної декларації
управлінням капітального будівництва
виконавчого комітету Рівненської
міської ради задекларовано до сплати
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
лютий 49805,10грн., за березень у розмірі
49805,10грн..

У відповідності до поданої 28.02.2013р.
уточнюючої декларації за 2013р.
позивачем задекларовано до сплати
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
лютий у розмірі 51033,16грн., за березень у
розмірі 51033,16грн. Нараховане до
збільшення податкове зобов'язання по
орендній платі за землі державної або
комунальної власності на 2013р.
(позитивне значення (р.13 - р.14)) за лютий у
сумі 1228,06грн., за березень у сумі
1228,06грн..

Згідно до поданої 16.05.2012р. уточнюючої
декларації за 2013р. позивачем
задекларовано до сплати орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності за лютий у
розмірі 49865,19грн., за березень у розмірі
49865,19грн. Нараховане до зменшення
податкове зобов'язання по орендній
платі за землі державної або
комунальної власності на 2013р.
(позитивне значення (р.14 - р.13)) за лютий у
сумі 1167,97грн., за березень у сумі
1167,97грн. Розмір завищення (переплата)
податкового зобов'язання по орендній
платі за землі державної або
комунальної власності минулих
податкових періодів за лютий, березень
становить 0,00грн.

Згідно наданих доказів позивачем
сплачено за лютий 2013р. у відповідності
до платіжного доручення від 29.03.2013р. №205
на суму 17251,28грн., від 29.03.2023р. №206 на суму
7411,42грн. Сплачено за березень 2013р. у
відповідності до платіжного доручення
від 17.04.2013р. №241 на суму 6700грн., від
17.04.2013р. №242 на суму 8700грн., від 22.04.2013р.
№249 на суму 25000грн., від 30.04.2013р. №264 на
суму 5000грн., від 30.04.2013р. №267 на суму
5700грн.

Проте, як встановлено судом першої
інстанції, сплачені кошти за орендну
плату за земельні ділянки державної та
комунальної власності за лютий,
березень 2013р.податковим органом
спрямовані в погашення податкового
боргу, що існував у 2009-2010рр.

Суд першої інстанції обгрунтовано не
погодився з такими діями податкового
органу, з огляду на таке.

На момент сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності, а саме за
2009-2010рр., був чинний Закон України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями).

Пунктом 7.7 ст.7 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями) визначений принцип
рівності бюджетних інтересів.
Установлено, що податковий борг
погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

За змістом пп.7.1.1 п.7.7 ст.7 вказаного
Закону, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п.6 ст.7 Закону України «Про
Національний банк України» від 20.05.1999р.
№679-XIV (із змінами та доповненнями),
національний банк України визначає
систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004р.
за №377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції. При
цьому згідно з п.3.8 зазначеної
Інструкції реквізит «Призначення
платежу» платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Враховуючи вищезазначене, є
правильними висновки суду першої
інстанції, що право визначати
призначення платежу відповідно до
чинного законодавства України
належить виключно платнику. Тому, суми
податкових зобов'язань або податкового
боргу з урахуванням пп.16.5.2 п.16.5 ст.16
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями) слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Зазначений Закон є спеціальним законом
з питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
п.7.7 ст.7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями),
податковий орган не наділений правом
чи обов'язком змінювати призначення
платежу, визначене платником податків,
а тому самостійне зарахування
податковим органом сплачених
платником податку сум у рахунок
податкового боргу або тих податкових
зобов'язань, які не вказані в
призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

З аналізу норм Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями), які встановлюють
відповідальність за порушення
податкового законодавства, вбачається,
що перелік таких порушень є вичерпним і
не підлягає розширеному тлумаченню.
Серед зазначених порушень немає
недотримання порядку погашення
податкового боргу та податкових
зобов'язань, встановленого п.7.7 ст.7
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями).

Отже, чинним законодавством України (на
час сплати Управлінням капітального
будівництва ВК РМР узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності за 2009-2010рр.) не
передбачено застосування спеціальних
заходів відповідальності за порушення
платником податків вимог щодо
першочергового погашення податкового
боргу та виконання податкових
зобов'язань у порядку календарної
черговості їх виникнення. У вказаних
випадках до платника податків
вживаються передбачені Законом
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями) заходи
примусового стягнення податкового
боргу, а також застосовуються штрафні
санкції за порушення граничних строків
сплати податкових зобов'язань.

Зазначені висновки суду першої
інстанції узгоджуються з правовою
позицією Верховного Суду України,
висловлену в постанові від 20.06.2011р. у
справі №21-80а11. Відповідно до ст.244-2 КАС
України - рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Окрім того, як убачається з матеріалів
справи, судовими рішеннями, які набрали
законної сили, неодноразово
встановлювалися порушення податкового
органу щодо самостійного зарахування
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності за 2009-2010рр.
(а.с.22-160 том1), а тому посилання
податкового органу на наявність у
позивача заборгованості станом на
01.01.2013 року у розмірі 488 003 грн., є
безпідставним та спростовується
зазначеними судовими рішеннями, якими
встановлено що, спрямування податковим
органом поточних платежів позивача на
погашення податкового боргу в порядку
черговості його виникнення в
попередніх звітах податкових періодах,
до набрання чинності Податковим
кодексом України, призвело до
викривлення показників задекларованих
та сплачених сум у обліковій картці
платника податку та, як наслідок, до
невірного визначення суми недоїмки
станом на 01.01.2011р.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України, обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть бути оскаржені в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін (ч.2
ст.255 КАС України).

Також, судом першої інстанції
встановлено, а представником
відповідача не заперечувалося в
судовому засіданні, що всупереч
приписам пп.66.1.5 п.66.1 ст.66 Податкового
кодексу України, податковий орган не
вніс змін до облікових даних платника
податків на підставі рішень суду, що
набрали законної сили.

Так само, аналіз розрахунку штрафних
санкцій та облікова картка платника
податку свідчить, що уточнююча
декларація з плати за землю від
16.05.2013р.розцінювалася податковим
органом як сплата податкового боргу з
орендної плати, а дата прийняття цієї
уточнюючої декларації розцінювалася
відповідачем як дата фактичної сплати
податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції обгрунтовано не
погодився з такими доводами, оскільки
відповідно до п.1 та п.2 ст.50 Податкового
кодексу України, у разі якщо у
майбутніх податкових періодах (з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу)
платник податків самостійно виявляє
помилки, що містяться у раніше поданій
ним податковій декларації (крім
обмежень, визначених цією статтею), він
зобов'язаний надіслати уточнюючий
розрахунок до такої податкової
декларації за формою чинного на час
подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати
такий розрахунок, якщо відповідні
уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за
будь-який наступний податковий період,
протягом якого такі помилки були
самостійно виявлені.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий борг - сума узгодженого
грошового зобов'язання (з урахуванням
штрафних санкцій за їх наявності), але
не сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання.

В силу вимог пп.14.1.152 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України погашення
податкового боргу - зменшення
абсолютного значення суми такого
боргу, підтверджене відповідним
документом.

Згідно ст.87 Податкового кодексу
України, джерелами самостійної сплати
грошових зобов'язань або погашення
податкового боргу платника податків є
будь-які власні кошти, у тому числі ті,
що отримані від продажу товарів (робіт,
послуг), майна, випуску цінних паперів,
зокрема корпоративних прав, отримані
як позика (кредит), та з інших джерел, з
урахуванням особливостей, визначених
цією статтею, а також суми надміру
сплачених платежів до відповідних
бюджетів.

Сплата грошових зобов'язань або
погашення податкового боргу платника
податків з відповідного платежу може
бути здійснена також за рахунок
надміру сплачених сум такого платежу
(без заяви платника) або за рахунок
помилково та/або надміру сплачених сум
з інших платежів (на підставі
відповідної заяви платника) до
відповідних бюджетів.

Джерелами погашення податкового боргу
платника податків є будь-яке майно
такого платника податків з урахуванням
обмежень, визначених цим Кодексом, а
також іншими законодавчими актами.

Отже, виходячи з приписів зазначених
правових норм, є вірними висновки суду
першої інстанції, що податковий борг,
який зазначено в ст.126 Податкового
кодексу України, може бути погашено
коштами та іншим майном (майновими
правами) платника податків. Однак,
такий борг не може бути погашений
шляхом подання уточнюючих розрахунків
із зазначенням в них меншої суми
податкових зобов'язань, а ніж ті суми,
які були задекларовані раніше, а тому
подання позивачем, у відповідності до
вимог ст.50 Податкового кодексу України,
уточнюючого розрахунку, яким зменшено
суми самостійно визначених грошових
зобов'язань, не є тотожним поняттю
«погашення податкового боргу», тобто
сплатою боргу з плати за землю за
рахунок майна платників податків.
Подання уточнюючого розрахунку тягне
за собою зміну раніше задекларованих
податкових зобов'язань, в даному
випадку шляхом їх зменшення у зв'язку
із виявленою помилкою, і ніяким чином
не може бути прирівнюватися до поняття
«погашення податкового боргу».

У зв'язку з неналежним обліком
задекларованих та сплачених сум
платником податку ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області, суд
першої інстанції обгрунтовано
відхилив доводи відповідача про
здійснення зарахування поточних
податкових зобов'язань за лютий,
березень 2013р. в рахунок погашення
податкового боргу у 2009-2010р., оскільки
відповідачем невірно реалізовано
повноваження, що передбачені п.87.9 ст.87
Податкового кодексу України .

Окрім того, як зазначено податковим
органом, різниця між задекларованими
та фактично сплаченими сумами
узгодженого податкового зобов"язання з
орендної плати за земельні ділянки
державної та комунальної власності за
лютий 2013 року складає 25 202,49грн., однак
штрафні санкції розраховано з
урахуванням податкового боргу станом
на 01.01.2013 року у розмірі 488 003 грн. (а.с. 6-8
том1), відсутність якого встановлено
судовими рішеннями, а тому в даному
випадку, є слушним посилання суду
першої інстанції на те, що суд не може
підміняти державний орган, рішення
якого оскаржується, приймаючи замість
рішення, яке визнається протиправним,
інше рішення, яке б відповідало закону,
та давати вказівки, які б свідчили про
вирішення питань, які б свідчили про
вирішення питань, які належать до
компетенції такого суб'єкта владних
повноважень. Рішення, в якому недійсну
частину не можна виокремити,
ідентифікувати, є недійсним в цілому.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що застосування штрафних
(фінансових) санкцій до позивача
передували дії відповідача по
самовільній зміні призначення
платежів та зарахування грошових
коштів в рахунок погашення податкового
боргу минулих періодів у 2009-2010рр.
всупереч волі платника податку, а тому
такі дії податкового органу суперечать
приписам Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями) та
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004р.
за №377/89/76, як наслідок, податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівному
ГУ Міндоходів у Рівненській області
ДПС форми «Ш» від 24.12.2013р. №, є
протиправним та підлягає скасування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують зазначених висновків
суду першої інстанції. Так само,
апелянтом не доведено правомірності
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, дослідив
наявні докази, надав їм належну оцінку
та прийняв законне та обґрунтоване
рішення, підстави для скасування якого
відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"26" травня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.С. Котік

судді:
А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу Управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради вул.
Лермонтова, 6,м.Рівне,33028

3- відповідачу Державна податкова
інспекція у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області вул.Відінська,8,м.Рівне,33023

- ,