Справа № 826/3344/14
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3344/14
Головуючий у 1-й інстанції: Скочок
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

07 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 05 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Енерго
Промбуд Плюс» до державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енерго Промбуд
Плюс» звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 17.01.2014
року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 05
травня 2014 року позовні вимоги
задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу в якій, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196
КАС України визнала можливим проводити
апеляційний розгляд справи за
відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
державною податковою інспекцією у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
проведено позапланову невиїзну
перевірку ТОВ «Енерго Промбуд Плюс»
щодо підтвердження господарських
відносин платника податків з ТОВ
«Лайнелс» за період липень 2013 року, про
що складено відповідний акт від 26.12.2013
року №483/1-22-08-36484029.

В ході перевірки відповідачем зроблено
висновок про порушення позивачем вимог
п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість в
загальній сумі 153 750,00 грн., в тому
числі за липень 2013 року в сумі 153 750,00
грн.

На підставі висновків, викладених у
Акті перевірки, державною податковою
інспекцією у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві прийнято податкове
повідомлення-рішення від 17.01.2014 року
№, яким ТОВ «Енерго Промбуд Плюс»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у
загальному розмірі 192 187,50 грн., з
яких за основним платежем 153 750,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
38 437,50 грн.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням-рішенням,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є безпідставним і
підлягає скасуванню як протиправне.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.п.198.2, 198.3 ст.198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997,
визначено один випадок недійсності
податкової накладної, а отже і
неможливості формування на її підставі
податкового кредиту - якщо вона
заповнена особою, яка не зареєстрована
як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, колегія суддів
зазначає, що умовою для виникнення у
платника податку права на формування
податкового кредиту є придбання
платником податків товарів (послуг) для
використання їх в своїй господарській
діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
між ТОВ «Енерго Промбуд Плюс»
(Покупець) та ТОВ «Лайнелс»
(Постачальник) укладено договір №25/07-1
від 25.07.2013 року, предметом якого сторони
визначили наступним чином:
«Постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених цим Договором,
передати у власність Покупця
металопродукцію (далі - Товар), а
Покупець зобов'язується своєчасно
прийняти Товар і здійснити його оплату
на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 договору №25/07-1 від
25.07.2013 року, кількість, асортимент та
розгорнута номенклатура Товару, що
передається за цим Договором,
зазначається у рахунках-фактурах
Постачальника, які мають силу
Специфікації, або в інших додатках до
цього Договору та визначаються у
видаткових накладних.

На підтвердження виконання вказаного
договору з ТОВ «Лайнелс» позивачем
надано до суду наступні первинні та
розрахункові документи:
рахунок-фактуру, видаткову накладну,
податкову накладну,
товарно-транспортні накладні, договір
№2507-2 про надання послуг з організації
перевезень автомобільним транспортом
по території України від 25.07.2013 року,
укладеного між позивачем та ТОВ
«Пром-Світ», та копії первинних
облікових документів на виконання умов
даного договору (акт №ОУ-0007
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
податкова накладна від 29.08.2013 року №4),
виписки з банківського рахунку
позивача та платіжні доручення.

При цьому, товари, придбані у ТОВ
«Лайнелс» розвантажувалися силами ФОП
«Новгородський Б.Г.», про що свідчать
наявні у матеріалах справи копії
договору №0111/12 від 01.11.2012 року та акту
здачі-приймання виконаних робіт
(надання послуг) №2907/-2013 від 29.07.2013 року.

В свою чергу, про перебування на
балансі ТОВ «Енерго Промбуд Плюс»
товарів, придбаних останнім у ТОВ
«Лайнелс», свідчить обороно-сальдова
відомість по рахунку: 281 місце
зберігання; ТМЦ; Партії за 25.07.13-31.12.13.

Водночас, оборотно-сальдовою відомістю
по рахунку: 281 місце зберігання; ТМЦ;
Партії за 25.07.13-31.12.13 та
оборотно-сальдовою відомістю по
рахунку: 281 ТМЦ; Партії; Місце
зберігання: Вишневе за 01.08.13-28.04.14
вказані вище товари як станом на момент
проведення контролюючим органом
перевірки ТОВ «Енерго Промбуд Плюс» (з
19.12.2013 року по 26.12.2013 року), так і на
момент розгляду даної справи судом
перебували(-ють) на складі позивача, на
підтвердження чого у матеріалах справи
також міститься копія договору оренди
№18/07 (суборенди) від 18.07.2013 року,
укладеного між позивачем та ТОВ
«Метбуд Сервіс», та акту
приймання-передачі від 18.07.2013 року,
відповідно до умов яких ТОВ «Енерго
Промбуд Плюс» передано у строкове
платне користування приміщення за
адресою м. Вишневе, вул. Київська, 21.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Колегія суддів також зазначає, що
договори, укладені між позивачем та
його контрагентом в судовому порядку
не оспорювалися, недійсними
(фіктивними) не визнавалися, їх зміст не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що відповідачем не надано, як
того вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач, в обґрунтування
правомірності винесення ним спірного
податкового повідомлення-рішення,
посилається на висновки акту державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Лайнелс» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за липень 2013 року від 03.10.2013
року №1443/26-55-22-07/38347868, яким встановлена
відсутність у ТОВ «Лайнелс», згідно
податкової звітності, трудових
ресурсів, виробничого обладнання,
транспортного та торгівельного
обладнання, матеріалів для здійснення
основного виду діяльності.

Однак, колегія суддів вважає
безпідставними посилання відповідача
на висновки вказаного акту, оскільки
вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від знаходження його за
юридичною адресою, фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
його господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що судова практика вирішення
податкових спорів виходить з
презумпції добросовісності платників
та інших учасників правовідносин у
сфері економіки. У зв'язку з цим
презюмується, що дії платника,
результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення сплаченого податку на додану
вартість до податкового кредиту. Разом
з тим, у справі, що переглядається,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Лайнелс» останній
був зареєстровано в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також платником
податку на додану вартість, установчі
та реєстраційні документи не
визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення
до відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів приходить до висновку про
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту суми
сплаченого податку на додану вартість
за податковими накладними, отриманими
від контрагента, та включення
відповідних витрат до складу валових
витрат підприємства.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що відповідачем не
було доведено законність та
обґрунтованість прийнятого ним
рішення, а тому суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 05
травня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В. Карпушова

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.