Справа № 815/4256/14
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4256/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року 12
год. 02 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді
Тарасишиної О.М.,

судді Єфіменка
К.С.,

судді Харченко
Ю.В.

за участю секретаря
Слободянюка К.С.,

За участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_3,

перекладача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення від 20.05.2014 року №
199-14 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення від 20.05.2014 року
№ 199-14 та зобов'язання вчинити певні
дії.

Ухвалою від 23.07.2014 року Одеським
окружним адміністративним судом
відкрито провадження по даній справі.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив суд скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 20.05.2014
року № 199-14 та зобов'язати відповідача
визнати його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав у повному обсязі,
посилався на підстави, викладені у
письмових запереченнях до позовної
заяви, наданих до суду раніше, зазначив,
що приймаючи оскаржуване рішення
відповідач діяв правомірно, в межах
наданих повноважень, відтак рішення є
законним, обґрунтованим та не підлягає
скасуванню.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Так, порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Вперше позивач звернувся за захистом
до управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області 07.09.2007р.
Рішенням ДКНР України № 252-08 від 05.05.2008
року йому було відмовлено в надані
статусу біженця, зазначене рішення
оскаржувалось в Одеському окружному
адміністративному суді (справа №
2а-7558/10/1570) позов залишено без розгляду,
у зв'язку з повторною неявкою позивача
у судове засідання.

13.12.2012 року заявник повторно звернувся
до управління згідно нової редакції
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 2011 року.

Співробітниками міграційної служби
було проведено аналіз наданої
позивачем інформації та документів.

Під час проведення інтерв'ю було
встановлено, що позивач вибув з
Батьківщини авіарейсом Кабул
(Афганістан) - Москва (Російська
Федерація), 28.05.2007 року, на підставі
національного паспорту та оформленої
візи до Російської Федерації. В Москві
заявник перебував протягом доби, потім
виїхав легковим автомобілем в напрямку
кордону з Україною. Кордон перетинав
нелегально, поза пунктом пропуску
31.05.2007 року.

Причиною, що змусила позивача виїхати
до України, було те, що під час
проходження військової служби при
перевірці документів він затримав
моджахеда та передав до правоохоронних
структур. Вказану особу було ув'язнено,
але після зміни влади в країні в 1991 році
він вийшов на волю, і виявилось - що ця
людина, є родичем дружини заявника,
котрий в подальшому полонив позивача.
Після сплати викупу батьком позивача,
його було звільнено, після чого він,
разом із родиною, переїхав до м.
Джелалабад (Пакістан), де проживав до 1996
року. В 2007 році заявник виїхав на
територію України, а в 2010 році до нього
приєдналася дружина разом з синами.
Зазначену інформацію позивач
підтримав й у судовому засіданні під
час надання пояснень.

Представник відповідача зазначив, що
проаналізувавши матеріали особових
справ позивача, виникають певні
моменти розбіжностей розповіді, що є
сумнівними та містять протиріччя, а
саме: заявник вказує різні дати
проходження військової служби: 1989-1991
роки (перше звернення), 1988 - 1990 роки
(повторне звернення, протокол 13.12.2012р.),
1988-1991 року (протокол співбесіди 17.01.2013
року);твердження позивача про те, що він
виявив у людини на ім'я ОСОБА_1
«документи моджахеда» не виглядають
правдоподібними. Він також називає
різні дати затримання цієї людини - 1988
рік (перше звернення), 1989 рік (повторне
звернення);заявник називає різні дати
одруження 1991 та 1992 роки, жодних
документів, які б підтверджували
твердження заявника, до управління
надано не було; під час першого
звернення заявник вказує що він був
рядовим солдатом, під час повторного
звернення він зазначає, що в нього було
військове звання «сержант». До
управління заявник надав військовий
квиток, в якому зазначено, що він був
солдатом в поліцейській академії
«Сарандой»; твердження, позивача, про
те, що лише після одруження він
дізнався, що рідний брат його дружини
був моджахедом, якого він колись
затримав, не виглядають -ракоподібними;
під час повторного звернення за
захистом дружина заявника не
підтверджує, що зазначений моджахед
був її братом; під час першого
звернення іноземець зазначив, що
перебував у полоні один місяць, під час
другого звернення позивач вказує, що
був полонений 20 діб, а дату затримання
встановити не передбачається можливим.

Ні до органу міграційної служби, ні до
суду жодних переконливих доказів, що
свідчили б про переслідування позивача
на своїй батьківщині надано не було.
Твердження позивача про наявність
підстав для надання йому статусу
біженця, є непідтвердженими. Надана
позивачем інформація при викладені
причин виїзду з країни є непослідовною,
документів у підтвердження
обґрунтованості звернення позивач не
надав, не довів жодного суттєвого факту
заяви. Твердження позивача в його заяві
щодо небезпеки, яка йому загрожує в
Афганістані особисто є безпідставними
і не має реального підґрунтя.

Позивач не надав переконливих доказів
щодо його особистого переслідування в
разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями,
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що доводи позивача є
надуманими, позивач не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді заяви позивача про надання
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту. В свою чергу,
відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України,
довів правомірність прийнятого ним
рішення та необґрунтованість позовних
вимог.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми
випливає, що рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень повинні бути прийняті чи
здійснені в межах компетенції
відповідного органу та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, не порушувати інтересів
держави, прав та інтересів фізичних та
юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), відповідати вимогам
діючого законодавства.

Встановлення невідповідності
діяльності суб'єкта владних
повноважень хоча б одному із
зазначених критеріїв для оцінювання
його рішень, дій та бездіяльності може
бути підставою для задоволення
адміністративного позову, однак лише
за умови, що встановлено порушення
прав, свобод та інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд дійшов висновку, що
оскаржуване рішення від 20.05.2014 року №
199-14 прийняте Державною міграційною
службою України в межах компетенції та
у спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, та обґрунтовано, у
зв'язку із чим в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
у судовому засіданні 12.08.2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Складення постанови у повному обсязі
відкладено, про що згідно вимог ч. 2 ст.
167 Кодексу адміністративного
судочинства України повідомлено після
проголошення вступної та резолютивної
частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення від
20.05.2014 року № 199-14 та зобов'язання
визнати біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Якщо рішення було прийняте у
письмовому провадженні або без виклику
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії такого рішення.
Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у
відповідності зі статтею 254 КАС
України.

Повний текст постанови підписано
колегією суддів 15.08.2014 року.

Головуючий суддя
О.М. Тарасишина

Суддя
К.С. Єфіменко

Суддя
Ю.В. Харченко

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення від
20.05.2014 року № 199-14 та зобов'язання
визнати біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні- відмовити повністю.

15 серпня 2014 року.