Справа № 2а/225/73/13
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/962/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т.С.
(суддя-доповідач),суддівГончар Л. Я.,
Черпіцької Л. Т.,розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу ОСОБА_4 на постанову
Дзержинського міського суду Донецька
область від 21 жовтня 2013 року, та ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету Новгородської
селищної ради, третя особа: ОСОБА_5, про
визнання рішення незаконним та
скасування державного акта на право
власності на землю,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Виконавчого комітету Новгородської
селищної ради про визнання рішення
Виконкому Новгородської селищної ради
"Про передачу у приватну власність
земельних ділянок" від 13 листопада 1996
року № 112 незаконним та скасування
Державного акту на право приватної
власності на землю від 02 лютого 1998 року
№ 469.

Постановою Дзержинського міського
суду Донецької областьі від 21 жовтня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2013
року, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями, позивач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просив їх скасувати та ухвалити нове
рішення.

Заперечень не надійшло.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
суд касаційної інстанції приходить до
висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 21 квітня 1965 року
між позивачем та виконкомом
Дзержинської ради депутатів укладено
договір про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального жилого
будинку на праві приватної власності,
розпорядженням Дзержинської міської
ради ОСОБА_4 надана в безстрокове
користування земельна ділянка по
АДРЕСА_1, площею 799 кв. м, згідно з планом
земельної ділянки, один екземпляр
якого зберігається у відповідному бюро
технічної інвентаризації.

На підставі рішення виконкому
Новгородської селищної ради від 13
листопада 1996 року № 112 ОСОБА_6 видано
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,0863 га, який зареєстрований в книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 469.

Вказана земельна ділянка належить
ОСОБА_5 на праві власності в порядку
спадкування після ОСОБА_6

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач
звернувся до адміністративного суду.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Таким чином, адміністративне
судочинство спрямоване на захист саме
порушених прав осіб у сфері
публічно-правових відносин, тобто для
задоволення позову адміністративний
суд повинен встановити, що в зв'язку з
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень порушуються права
позивача.

Порушення свого права позивач
обґрунтовує тим, що частина земельної
ділянки, переданої ОСОБА_6 на підставі
оскаржуваного рішення, знаходиться в
його користуванні. Такі обставини
позивач пов'язує з незаконним
перенесенням третьою особою меж
земельної ділянки, у зв'язку з чим
прийняте відповідачем оскаржуване
рішення порушує його право
користування цією земельної ділянкою.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, щодо безпідставності
заявленого позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Статтею 22 ЗК України передбачено ( в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), що право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі ( на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі ( на місцевості) і одержання
документу, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі ( на
місцевості) і одержання документу, що
посвідчує це право.

Право власності на землю і право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, як це
було передбачено пунктом 1.1. Інструкції
про порядок складання, видачі,
реєстрації і зберігання державних
актів на право власності на землю і
право постійного користування землею,
договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди), затвердженої 15 квітня
1993 року Наказом Державного комітету
України по земельних ресурсах № 28 (
чинна з 1993 року по 1999 рік).

Відповідно до ст. 106 ЗК України власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж.

Статтею 107 Земельного кодексу Украйни
визначено, що основою для відновлення
меж є дані земельно-кадастрової
документації. У разі неможливості
виявлення дійсних меж їх встановлення
здійснюється за фактичним
використанням земельної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення межі не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Між тим, комісією по розгляду межових
спорів встановлено, що межа між
садибами позивача та третьою особою за
даними технічного паспорту ОСОБА_5
визначена: від кута гаража по стіні
гаража, далі по прямій лінії до кінця
огорода. За даними технічного паспорту
ОСОБА_4 межа між садибами сторін
визначена, як від кута гаража ОСОБА_5 по
стіні його гаража, далі від кінця стіни
гаража на 20 см в глибину подвір'я
ОСОБА_5, далі до кінця огороду по прямій
лінії.

Таким чином комісія дійшла висновку, що
земельна ділянка ОСОБА_4 фактично
більша на 0,65 м по відношенню до даних
БТІ.

При цьому позивач протилежного не
довів, належних та допустимих доказів
того, що при прийнятті відповідачем
спірного рішення порушена процедура
прийняття цього рішення, не надав.

Доводи касаційної скарги не
спростовують правильних висновків
судів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів, що
підстави для задоволення цього позову
відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Дзержинського
міського суду від 21 жовтня 2013 року,
Донецька область та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: