Справа № 2а-1751/11/2770
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/23269/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Маринчак Н.Є., Рибченко А.О.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу приватного
підприємства "Хуторок у ручья" (далі - ПП
«Хуторок у ручья»)

на постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012

у справі № 2а-1751/11/2770

за позовом державного підприємства
"Севастопольське досвідне
лісомисливське господарство" (далі -
Підприємство)

до державної податкової інспекції у
Балаклавському районі м.Севастополя
(далі - ДПІ),

за участю третьої особи - ПП "Хуторок у
ручья",

про скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У травні 2011 року Підприємство
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя з позовом, в якому просило
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 25.11.2010 №
/0, згідно з яким позивачеві
визначено податкове зобов'язання з
орендної плати у сумі 124 677,65 грн. (у тому
числі 84261,07 грн. за основним платежем та
40416,58 грн. за штрафними санкціями).

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 18.08.2011 позов задоволено
з тих мотивів, що позивачем було
дотримано визначені у договорах оренди
земельних ділянок строки їх освоєння
(забудови), а тому підстави для
збільшення розміру орендної плати в
порядку пункту 4.7 зазначених договорів
відсутні.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012 зазначене рішення суду
першої інстанції скасовано; у позові
відмовлено. У прийнятті цієї постанови
апеляційний суд виходив з того, що
умовами договорів оренди земельних
ділянок передбачено автоматичне
збільшення розміру орендної плати
після спливу трьох років з моменту
передачі зазначених земельних ділянок
позивачеві, у зв'язку з чим
недотримання позивачем цієї умови
договорів призвело до виникнення у
Підприємства недоїмки з орендної
плати.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів нормам матеріального
права та дійсним обставинам справи, ПП
«Хуторок у ручья» звернулося до Вищого
адміністративного суду з касаційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя зі спору.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
оспорювану суму податкового
зобов'язання з орендної плати було
донараховано позивачеві за наслідками
проведення ДПІ невиїзної
документальної перевірки Підприємства
з питань правильності нарахування
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
період з 2008 року по 9 місяців 2010 року,
оформленої актом від 16.11.2009 №
180/661/15-341/00992266.

Так, під час цієї перевірки було
виявлено, що 25.02.2005 позивачем (орендар)
та Севастопольською міською радою
(орендодавець) було укладено договори
оренди земельних ділянок № 78, 79, 80, 81, на
підставі яких Підприємству було
передано у строкове (терміном на 25
років) платне користування земельні
ділянки для розміщення туристичних
баз, будівництва та обслуговування
бази відпочину та створення зони
короткочасного любительського
риболовного відпочинку.

Пунктами 4.1 названих договорів
передбачено, що річна орендна плата за
користування земельними ділянками
встановлюється згідно з Методикою
визначення розмірів орендної плати при
укладення договорів оренди землі,
затвердженої рішенням
Севастопольської міської ради від
14.10.2003 № 1348, у розмірах: 2,5% від грошової
оцінки земельної ділянки (за договором
№ 78), 9% від грошової оцінки земельної
ділянки (за договором № 79), 10 % від
грошової оцінки земельної ділянки (за
договором № 80), % від грошової оцінки
земельної ділянки (за договором № 81).

Пункту 4.2 договорів величину річної
орендної за користування земельними
ділянками диференційовано шляхом
визначення її розміру на період
розміщення (будівництва) та на
наступний період. При цьому грошова
оцінка земельних ділянок для періоду
розміщення (будівництва) береться до
уваги не довше, ніж трьох років з дати
приймання-передачі земельної ділянки.

Однак, як встановила ДПІ, після спливу
трирічного строку з часу отримання
спірних земельних ділянок позивач
продовжував сплачувати орендну плату
виходячи з розміру, установленого на
період розміщення (будівництва), що
призвело до виникнення у Підприємства
недоїмки з цього платежу.

Причиною звернення ПП «Хуторок у
ручья» з розглядуваними касаційними
вимогами стало питання щодо
правомірності донарахування
Підприємству зазначеної суми
податкового зобов'язання з орендної
плати.

Однак ПП «Хуторок у ручья» не є
учасником правовідносин, які є
предметом цього спору.

Адже суб'єктом податкових
правовідносин є сам платник. Дольова
участь ПП «Хуторок у ручья» у
будівництві на земельній ділянці, яка
передана позивачеві у користування за
договором оренди земельної ділянки від
25.02.2005 № 78, не є правовою підставою для
виникнення у ПП «Хуторок у ручья» прав
та обов'язків з приводу оподаткування
зазначеної земельної ділянки.

А відтак оспорюване за цим позовом
донарахування жодним чином не зачіпає
права ПП «Хуторок у ручья» та не сприяє
виникненню у нього адміністративних
правовідносин з суб'єктом владних
повноважень - органом державної
податкової служби.

Слід зазначити, що суд першої інстанції
помилково залучив ПП «Хуторок у ручья»
до участі у справі як третю особу, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору. Адже надання
процесуального статусу третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, у розумінні частини
другої статті 53 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що така особа є ймовірним
учасником матеріального
правовідношення, пов'язаного зі
спірним правовідношенням (яке є
предметом судового розгляду), вступає
або залучається до участі у справі між
первісними сторонами з метою захисту
охоронюваного законом інтересу.

Однак судове рішення з даного спору не
може вплинути на права та обов'язки ПП
«Хуторок у ручья» по відношенню до
будь-якої зі сторін, та не сприяє
захисту матеріально-правового
інтересу цього підприємства.

Наведене виключає наявність у
скаржника права на касаційне
оскарження постанови апеляційного
суду зі спору, передбачене частиною
першою статті 211 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У зв'язку з цим касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

За таких обставин, керуючись статтями
220, 222, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу приватного
підприємства "Хуторок у ручья" залишити
без задоволення.

2. Постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012 у справі № 2а-1751/11/2770 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:Н.Є. Маринчак А.О. Рибченко