Справа № 486/1331/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року м. Київ
К/800/60965/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Винокурова К.С.,

Олексієнка М.М.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Южноукраїнської міської ради
Миколаївської області, Державного
закладу "Спеціалізованої
медико-санітарної частини №2
Міністерства охорони здоров'я України"
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області від 01 серпня 2013
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 01
серпня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями,
позивачка звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просила рішення судів скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

Відповідачі в письмових запереченнях
на касаційну скаргу проти доводів та
вимог останньої заперечили, вважаючи
їх безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
які вони просили залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідач - Державний
заклад «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2 МОЗ
України» є бюджетною неприбутковою
установою, яка повністю фінансується
за рахунок коштів Державного бюджету
України, кошторис якої, в свою чергу,
затверджується безпосередньо МОЗ
України.

Позивачка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
інвалідом І "А" групи, що
підтверджується довідкою №1 до акту
огляду МСЕК, й відповідно до
індивідуальної програми реабілітації
інваліда №124 від 27.05.2011р. для позивачки
було розроблено певний обсяг
реабілітаційних заходів, одним з яких є
забезпечення її Державним закладом
«Спеціалізована медико-санітарна
частина №2 Міністерства охорони
здоров'я України» високопоглинальними
прокладками для жінок, які страждають
нетриманням сечі, калоприймачами та
підгузками.

Позивачка неодноразово зверталася до
відповідачів з заявами, в яких з
посиланням на її індивідуальну
програму реабілітації інваліда №124 від
27.05.2011р. просила забезпечити її
медичними засобами індивідуального
догляду.

Однак, листами від 16.01.2011р. за вих. №121 та
від 30.10.2012р. за вих.№Ш-31/03/01-14 ДЗ
«Спеціалізована медико-санітарна
частина №2 МОЗ України» повідомив
позивачку про те, що вона взята на облік
як особа, що потребує забезпечення
засобами індивідуального догляду, але
кошторисом на утримання ДЗ «СМСЧ №2 МОЗ
України» в 2012 році видатки на дані цілі
не передбачені.

Також, листами від 06.12.2011р. за вих.
№Ко-183/09-6 та від 25.03.2013р. за вих. №Ш-55/04-18
Южноукраїнська міська рада
Миколаївської області повідомила
позивачку про те, що забезпечення
інвалідів засобами медичного
призначення в м.Южноукраїнську має
здійснюватись Державним закладом
«Спеціалізована медико-санітарна
частина №2 Міністерства охорони
здоров'я України», проте, при цьому,
питання забезпечення технічними
засобами медичного призначення з
міського бюджету розглянуто на
засіданні постійної комісії
Южноукраїнської міської ради з питань
охорони здоров'я, соціального захисту
та зайнятості населення, але у зв'язку з
недостатнім фінансуванням не може бути
задоволене, також роз'яснила право на
отримання всіх можливих видів
допомоги, а саме: одноразової
матеріальної допомоги, матеріальної
допомоги малозабезпеченим громадянам
міста у зв'язку з підвищенням тарифів
на житлово-комунальні послуги,
субсидії, державної соціальної
допомоги малозабезпеченим тощо з
урахуванням її доходів.

Згідно з наданим ДЗ «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2 МОЗ
України» розрахунком на придбання
необхідних для позивачки засобів
індивідуального догляду в ДП ДАК «Ліки
України» аптека №6 на рік необхідно
8769,00грн., тобто за 2 роки вказана сума
складає 17538,00грн.

Не погодившись з бездіяльністю
відповідачів щодо забезпечення її
засобами індивідуального догляду,
ОСОБА_4 в червні 2013 року звернулась до
суду з позовом до Южноукраїнської
міської ради Миколаївської області та
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2
Міністерства охорони здоров'я України»
про зобов'язання Южноукраїнської
міської ради Миколаївської області
знайти та виділити грошові кошти з
метою послідуючого безкоштовного
забезпечення її медичними засобами
індивідуального догляду; зобов'язання
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2
Міністерства охорони здоров'я України»
виконати її індивідуальну програму
реабілітації інваліда в частині
забезпечення її необхідними
технічними засобами:
високопоглинальними прокладками для
жінок, які страждають нетриманням сечі,
калоприймачами та підгузками;
притягнення до відповідальності
відповідних посадових осіб, винних в
порушенні вимог нормативних актів,
відносно реалізації права позивачки на
безкоштовне забезпечення технічними
засобами.

В ході розгляду справи судом було
встановлено, що 02.07.2013р. для позивачки
затверджена нова програма
реабілітації інваліда №1284 й остання
30.07.2013р. подала уточнення позовних
вимог, згідно з якими просила:
зобов'язати Южноукраїнську міську раду
Миколаївської області знайти та
виділити грошові кошти, необхідні для
забезпечення її медичними засобами
індивідуального догляду відповідно до
індивідуальної програми реабілітації
інваліда №1284 від 02.07.2013р.; зобов'язати
Державний заклад «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2
Міністерства охорони здоров'я України»
виконати її індивідуальну програму
реабілітації інваліда №1284 від 02.07.2013р.
в частині забезпечення її медичними
засобами індивідуального догляду;
притягти до відповідальності
відповідних посадових осіб, винних в
порушенні вимог нормативних актів,
відносно реалізації права позивачки на
безкоштовне забезпечення технічними
засобами; стягнути з відповідачів
грошову компенсацію за своєчасне
незабезпечення її медичними засобами
індивідуального догляду відповідно до
індивідуальної програми реабілітації
інваліда №124, що діяла з 27.05.2011р. по
27.05.2013р., в сумі 17538,00грн. та моральну
шкоду в сумі 5000,00грн.

Як вже вказувалось в цій ухвалі, суди
попередніх інстанцій за наслідками
розгляду даної справи прийшли до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Колегія ж суддів Вищого
адміністративного суду України,
здійснивши касаційний перегляд справи,
вказує на таке.

Так, ОСОБА_4 було заявлено, зокрема,
позовну вимогу про зобов'язання
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2
Міністерства охорони здоров'я України»
виконати її індивідуальну програму
реабілітації інваліда №1284 від 02.07.2013р.
в частині забезпечення її медичними
засобами індивідуального догляду
(високопоглинальними прокладками для
жінок, які страждають нетриманням сечі,
калоприймачами та підгузками).

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» індивідуальна
програма реабілітації є обов'язковою
для виконання державними органами,
підприємствами (об'єднаннями),
установами і організаціями.

Як встановили суди, відповідно до нової
індивідуальної програми реабілітації
інваліда №1284 від 02.07.2013р. для позивачки
був розроблений певний обсяг
реабілітаційних заходів, одним з яких є
забезпечення її Державним закладом
«Спеціалізована медико-санітарна
частина №2 МОЗ України»
високопоглинальними прокладками для
жінок, які страждають нетриманням сечі,
калоприймачами та підгузками.

Але, при цьому, позивачкою не було
надано судам доказів порушення
Державним закладом «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2 МОЗ
України» виконання її індивідуальної
програми реабілітації інваліда №1284
від 02.07.2013р., адже вищевказана нова
індивідуальна програма реабілітації
була складена та почала діяти вже під
час розгляду справи, а в уточненнях до
позовних вимог ОСОБА_4 вказувала як на
підставу для заявлення вимоги про
зобов'язання ДЗ «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2 МОЗ
України» виконати вказану програму
реабілітації на її намагання таким
чином запобігти порушенню вказаним
закладом вимог її індивідуальної
програми, а тому така вимога є
передчасною та задоволенню не
підлягає.

Одночасно, позивачкою було заявлено
також і позовну вимогу про стягнення з
відповідачів грошової компенсації за
своєчасне незабезпечення її медичними
засобами індивідуального догляду
відповідно до індивідуальної програми
реабілітації інваліда №124, що діяла з
27.05.2011р. по 27.05.2013р., в сумі 17538 грн.

Так, відповідно до ст.27 Закону України
«Про реабілітацію інвалідів в Україні»
грошові компенсації інвалідам, на
дітей-інвалідів при реалізації
індивідуальних програм реабілітації
інвалідів виплачуються у випадках,
коли передбачений індивідуальною
програмою реабілітації інваліда і
Державною типовою програмою
реабілітації інвалідів засіб або
послуга реабілітації, які повинні бути
надані інваліду, дитині-інваліду
безоплатно, не можуть бути надані чи
якщо інвалід (законний представник
дитини-інваліда) придбав відповідний
засіб або оплатив послугу за власний
рахунок.

При цьому, за змістом частини 2 цієї ж
статті зазначені грошові компенсації
призначають і виплачують органи праці
та соціального захисту населення, а з
грудня 2012 року (набрання чинності
Законом України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
діяльності Міністерства аграрної
політики та продовольства України,
Міністерства соціальної політики
України, інших центральних органів
виконавчої влади, діяльність яких
спрямовується та координується через
відповідних міністрів") - місцеві
державні адміністрації з урахуванням
дотримання інвалідом своєї
індивідуальної програми реабілітації.

Розміри грошових компенсацій
інвалідам, на дітей-інвалідів
визначаються відповідно до вартості
технічних та інших засобів та/або
послуг реабілітації, виробів медичного
призначення, які повинні бути надані
інваліду, дитині-інваліду безоплатно
або на пільгових умовах згідно з
Державною типовою програмою
реабілітації інвалідів; порядок
виплати і розміри грошових компенсацій
на послуги з реконструктивної хірургії
та ендопротезування, технічні та інші
засоби реабілітації, вироби медичного
призначення, послуги з реабілітації,
професійної освіти при реалізації
індивідуальних програм реабілітації
інвалідів визначаються Кабінетом
Міністрів України (частини 3 та 4
вказаної статті).

Проте, як встановлено судами й з цим
погоджується судова колегія суду
касаційної інстанції, на час розгляду
справи Кабінетом Міністрів України не
визначено порядку і розмірів виплати
грошових компенсацій за технічні
засоби та інші засоби реабілітації і
вироби медичного призначення; крім
того, відповідачами у справі
позивачкою визначені інші, ніж
передбачено приписами ст.27 Закону
України «Про реабілітацію інвалідів в
Україні», особи, а отже позовні вимоги в
частині стягнення з відповідачів
грошової компенсації за своєчасне
незабезпечення позивачки медичними
засобами індивідуального догляду
відповідно до індивідуальної програми
реабілітації інваліда №124, що діяла з
27.05.2011р. по 27.05.2013р., в сумі 17538 грн. є
такими, що не підлягають задоволенню.

Що ж до позовної вимоги про
зобов'язання Южноукраїнської міської
ради Миколаївської області знайти та
виділити грошові кошти, необхідні для
забезпечення її медичними засобами
індивідуального догляду відповідно до
індивідуальної програми реабілітації
інваліда №1284 від 02.07.2013р., то слід
вказати таке.

Як вже вказувалось, відповідно до ст.5
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
індивідуальна програма реабілітації є
обов'язковою для виконання державними
органами, підприємствами
(об'єднаннями), установами і
організаціями.

За змістом ст.38 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» інвалідам і
дітям-інвалідам надаються безоплатно
або на пільгових умовах послуги з
соціально-побутового і медичного
обслуговування, технічні та інші
засоби реабілітації (засоби для
пересування, протезні вироби,
сурдотехнічні засоби, мобільні
телефони для письмового спілкування
тощо), вироби медичного призначення
(індивідуальні пристрої, протези очей,
зубів, щелеп, окуляри, слухові та
голосоутворювальні апарати,
ендопротези, сечо- та калоприймачі
тощо) на підставі індивідуальної
програми реабілітації, автомобілі - за
наявності відповідного медичного
висновку.

На виконання вимог вказаної статті
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.12.2009р. №1301 було затверджено
Порядок забезпечення інвалідів і
дітей-інвалідів технічними та іншими
засобами, який визначив механізм
безоплатного забезпечення інвалідів і
дітей-інвалідів технічними та іншими
засобами для якнайбільшої компенсації
функцій ушкоджених органів, з метою
медичної та соціальної реабілітації
інваліда або дитини-інваліда з
вираженими порушеннями функцій
органів та систем, й, зокрема,
передбачено отримання певних засобів,
визначених за переліком, у тому числі
сечоприймачів чоловічих та жіночих,
високопоглинальних прокладок для
жінок, які страждають нетриманням сечі,
калоприймачів, підгузків, в закладах
охорони здоров'я, яким, за обставин
даної справи, як вже вказувалось є
Державний заклад «Спеціалізована
медико-санітарна частина №2 МОЗ
України», підпорядкований
Міністерству охорони здоров'я України,
яке, в свою чергу, є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади у формуванні та
забезпеченні реалізації державної
політики у сфері охорони здоров'я,
формуванні державної політики у сферах
санітарного та епідемічного
благополуччя населення, створення,
виробництва, контролю якості та
реалізації лікарських засобів,
медичних імунобіологічних препаратів
і медичних виробів, протидії
ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально
небезпечним захворюванням, а також
головним розпорядником бюджетних
коштів в сфері охорони здоров'я, а отже
обов'язок щодо безоплатного
забезпечення інваліда засобами
реабілітації на підставі його
індивідуальної програми, що пов'язано й
з виділенням коштів на зазначену мету,
не може бути покладено на орган
місцевого самоврядування.

До того ж, згідно з ч.1 ст.1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Юридичною підставою цивільно-правової
відповідальності є закон, а фактичною -
вчинення цивільного правопорушення,
тобто цивільно-правова
відповідальність настає за наявності
сукупності умов, які утворюють склад
цивільного правопорушення. Так,
підставами цивільно-правової
відповідальності є: протиправність
поведінки (дії чи бездіяльності);
наявність майнової та (або) моральної
шкоди; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою і заподіяною
шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду.
При цьому, протиправною поведінкою
визнається така поведінка, яка порушує
приписи правової норми, незалежно від
того, знав чи не знав правопорушник про
неправомірність своєї поведінки.

Проте, як правильно вказали суди
попередніх інстанцій, позивачкою не
було доведено як самого факту завдання
їй моральної шкоди, яку вона оцінила в
сумі 5000,00 грн., так і того факту, що така
шкода (в разі її завдання) стала
наслідком саме протиправних дій або
бездіяльності відповідачів, а тому
позовні вимоги в частині відшкодування
моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., як і
позовні вимоги про притягнення до
відповідальності відповідних
посадових осіб, винних в порушенні
вимог нормативних актів відносно
реалізації права позивачки на
безоплатне забезпечення технічними
засобами є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Згідно з приписами частини 3 статті 220-1
КАС України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Здійснивши касаційний перегляд справи,
Вищий адміністративний суд України
прийшов до висновку, що суди першої та
апеляційної інстанцій при ухваленні
судових рішень не допустили порушень
норм матеріального чи процесуального
права.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування ухвалених
судами рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтею 210, 220, 220-1, 223, 224, 230
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 01
серпня 2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 16 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Олексієнко М.М.