Справа № 2а-5720/12/2670
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/50152/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Голяшкіна О.В., Чумаченко Т.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні в касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом Державної фінансової
інспекції України до Державного
підприємства «Національний спортивний
комплекс «Олімпійський» про
зобов'язання вчинити певні дії,
провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Державної
фінансової інспекції України на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року,

у с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року Державна фінансова
інспекція України звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Державного підприємства «Національний
спортивний комплекс «Олімпійський»
(далі - ДП НСК «Олімпійський») про
зобов'язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
зазначив, що в період з 07 лютого по 05
травня 2011 року Головним
контрольно-ревізійним управлінням
України, правонаступником якого він є,
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності ДП
НСК «Олімпійський». Проведеною
ревізією встановлено, що останнім за
виконання проектних робіт по
перенесенню інженерних мереж із під
плями забудови Національного
спортивного комплексу «Олімпійський»
було сплачено ДП «Інститут
«Київінжпроект» ВАТ «Київпроект» 9 944
922,51 гривень. Водночас за виконання цих
же робіт відповідач на підставі
відповідних документів (завдання на
проектування, титулу на проектно
вишукувальні роботи та договору)
сплатив також іншому проектувальнику -
GMP «Generalplanungsgesellschaft mbH».

Аналогічним чином відповідач сплатив
ТОВ «Велбуд» 1 039 555,64 гривень за роботи з
організації управління проектом,
моніторингу виконання робіт та
бюджетів, керування ризиками та
впровадження системи документообігу
об'єкта реконструкції, хоча це також
було передбачено умовами укладеного з
GMP «Generalplanungsgesellschaft mbH» договору від 06
серпня 2008 року №1-2008. На думку позивача,
зазначені дії призвели до нанесення ДП
НСК «Олімпійський» матеріальних
збитків.

З урахуванням висновків складеного за
результатами ревізії акту Головне
контрольно-ревізійне управління
України направило відповідачу лист від
03 серпня 2011 року за № 03-14/1187 із вимогою
усунути виявлені ним порушення, і в
тому числі стягнути з GMP
«Generalplanungsgesellschaft mbH» суму вартості
проектних робіт у розмірі 10 984 478,15
гривень, які були виконані ДП «Інститут
Київінжпроект» ВАТ «Київ проект» та
ТОВ «Велбуд».

Оскільки ДП НСК «Олімпійський» вимогу
щодо стягнення з GMP «Generalplanungsgesellschaft mbH»
грошових коштів, яка містилася у пункті
2 листа від 03 серпня 2011 року, не
виконало, Державна фінансова інспекція
України звернулася до суду із позовом
про зобов`язання зробити це в
примусовому порядку.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20 червня 2013 року позов задоволено
повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року постанову суду першої
інстанції скасовано, у задоволенні
позову - відмовлено.

У касаційній скарзі Державна фінансова
інспекція України, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить скасувати його
постанову та залишити без змін
постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню
без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов у цій справі
Окружний адміністративний суд міста
Києва виходив з того, що відповідним
судовим рішенням, яке набрало чинності,
відмовлено у задоволенні позову ДП НСК
«Олімпійський» щодо визнання
незаконним пункту 2 листа позивача від
03 серпня 2011 року за № 03-14/1187, а тому
вимоги цього листа стосовно
зобов`язання стягнути з GMP
«Generalplanungsgesellschaft mbH» певних грошових
коштів є обґрунтованими та законними.

У свою чергу, скасувавши постанову суду
першої інстанції та відмовивши у
задоволенні позовних вимог, Київський
апеляційний адміністративний суд
прийшов до висновку, що передбачене
пунктом 7 статті 10 Закону України від 26
січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»
(надалі - Закон № 2939-ХІІ) право позивача
пред`явити відповідні вимоги може бути
реалізовано у цій справі тільки в тій
частині, яка встановлює порушення
Закону, а отже вимога щодо вчинення дій
шляхом стягнення грошових коштів з
іншої юридичної особи може бути
виконане виключно шляхом подачі
відповідного позову до суду про
стягнення певної грошової суми в
порядку господарського судочинства.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
таку позицію суду апеляційної
інстанції правильною та обґрунтованою,
виходячи при цьому з наступного.

За приписами пунктів 7 та 8 частини
першої статті 10 Закону № 2939-ХІІ (в його
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) органи державної
контрольно-ревізійної служби наділені
правом, зокрема вилучати в судовому
порядку до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства, та у судовому порядку
стягувати у дохід держави кошти,
одержані підконтрольними установами
за незаконними угодами, без
встановлених законом підстав та з
порушенням чинного законодавства.

Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 Методичних
рекомендацій щодо реалізації
матеріалів ревізій по окремих видах
порушень, затверджених наказом Голови
КРУ № 113 від 03 березня 2008 року
передбачено, що якщо у встановлений
термін вимога не виконана,
контролюючий орган звертається в
установленому порядку до суду щодо
стягнення з одержувача бюджетних
коштів в дохід відповідного бюджету
коштів у сумі, що використана не за
цільовим призначенням.

З урахуванням того, що нормами статті 10
Закону № 2939-ХІІ визначено виключний
перелік прав державної
контрольно-ревізійної служби, серед
яких відсутні повноваження стосовно
можливості звернення до суду у випадку
невиконання її вимог, колегія суддів
погоджується із висновками
апеляційного суду про те, що позивач у
цій справі обрав невірний спосіб
захисту порушених прав і що захист цих
прав повинен відбуватися через
стягнення з одержувача бюджетних
коштів в дохід відповідного бюджету
грошової суми, яка була використана не
за цільовим призначенням.

Подібна позиція також була висловлена
Верховним Судом України в його
постанові від 15 квітня 2014 року у справі
за позовом Шепетівської виправної
колонії № 98 управління Державного
департаменту України з питань
виконання покарань у Хмельницькій
області до Контрольно-ревізійного
управління в Хмельницькій області про
визнання недійсними та скасування
пунктів вимоги.

Зокрема, проаналізувавши норми Закону
№ 2939-ХІІ, найвищий судовий орган
держави зробив в висновок про те, що
органу державного фінансового
контролю надано можливість
здійснювати контроль за використанням
коштів державного і місцевого бюджету
та у разі виявлення порушень
законодавства пред'являти обов'язкові
до виконання вимоги щодо усунення
таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір та
звернутися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

При цьому вимога органу державного
фінансового контролю спрямована на
приведення роботи підконтрольної
організації у відповідність із
вимогами законодавства у майбутньому і
є обов'язковою до виконання.

Стосовно ж відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, колегія суддів Верховного
Суду України зауважила на те, що про їх
наявність може бути зазначено у вимозі.
Проте зазначені збитки не можуть бути
примусово відшкодовані лише шляхом
пред`явлення цієї вимоги, оскільки вони
відшкодовуються у добровільному
порядку або шляхом звернення органу
державного фінансового контролю до
суду з відповідним позовом.

Тому, як визнав суд, органи державного
фінансового контролю мають право
заявляти вимогу про усунення порушень,
виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути кошти на
відшкодування виявлених в ході
перевірки збитків.

З огляду на зміст вищезазначеної
постанови Верховного Суду України, яка
у відповідності до норм статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України є обов`язковою для усіх судів
України, колегія вважає правильною
позицію суду апеляційної інстанції
щодо відмови у задоволенні позову у цій
справі у зв`язку із відсутністю у
Державної фінансової інспекції
України законодавчо встановлених
повноважень стосовно примусового
зобов`язання відповідача стягнути
грошові кошти з третьої особи.

За приписами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене висновки суду
апеляційної інстанції є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваної постанови суду відсутні.

Керуючись статтями 223, 224, 229, 231, 244-2, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції України залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не підлягає

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
О.В. Голяшкін

Т.А. Чумаченко