Справа № К/9991/65326/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" серпня 2014 р. м. Київ
К/9991/65326/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Гаманка О.І., Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Сєвєродонецької міської ради
Луганської області, Сиротинської
селищної ради м.
Сєвєродонецька Луганської області про
визнання дій протиправними,
перерахунок та сплату недоотриманих
коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 жовтня 2009
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 12 квітня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що він має статус учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
категорії 1 та є інвалідом ІІ групи,
тому відповідно до положень статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має право на отримання
одноразової компенсації в розмірі 45
мінімальних заробітних плат. Проте в 2002
році Сиротинська селищна рада м.
Сєвєродонецька Луганської області
виплатила позивачу одноразову
компенсацію в розмірі 284,40 грн
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836. Мінімальна
заробітна плата у квітні 2002 року
становила 140 грн, тому позивач повинен
був отримати компенсацію в сумі 6300 грн,
в зв'язку з цим ним недоотримано 6015,60
грн. Просив з урахуванням уточнення
позовних вимог визнати протиправними
дії управління праці та соціального
захисту населення Сєвєродонецької
міської ради Луганської області щодо
неповної сплати одноразової
компенсації за встановлення
інвалідності ІІ групи; визнати винного
у несплаті коштів та зобов'язати його
зробити перерахунок та сплатити
позивачу недоотримані кошти в розмірі
6015,60 грн.

Постановою Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 жовтня
2009 року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 12 квітня 2011 року апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишено без
задоволення, а постанову
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 15 жовтня 2009 року
- без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами порушення норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства, що призвело до
постановлення неправильних судових
рішень, позивач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої і апеляційної інстанцій та
ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є
учасником ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1 та
йому встановлена інвалідність ІІ групи
в період з 5 квітня 2002 року до
1 травня 2005 року. Сиротинська селищна
рада м. Сєвєродонецька Луганської
області за рахунок коштів Фонду для
здійснення заходів щодо ліквідації
наслідків Чорнобильської катастрофи
та соціального захисту населення в 2002
році виплатила ОСОБА_1 одноразову
компенсацію в розмірі 284,40 грн,
установленому постановою Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836. Позивач на час
виплати компенсації працював у
Сиротинській селищній раді
м. Сєвєродонецька Луганської
області.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що розмір одноразової
компенсації, передбачений Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
був визначений постановою Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836, у зв'язку з чим
позивачу було виплачено одноразову
компенсацію у встановленому порядку і
в розмірі згідно законодавства та в
межах бюджетних призначень.

З таким висновком судів першої та
апеляційної інстанцій погодитись не
можна.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до абзацу третього частини
першої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року № 796-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, зокрема, виплачується
інвалідам II групи в розмірі 45
мінімальних заробітних плат.

Частиною сьомою статті 48 Закону № 796-XII
передбачено, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на
момент виплати.

Статтею 62 вказаного Закону визначено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, розмір
одноразової компенсації, зокрема,
інвалідам II групи - 284,40 грн, що не
відповідав розміру, встановленому
Законом № 796-XII.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-XII фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірної
суми одноразової компенсації
відповідно до положень статті 48
вказаного Закону визначено мінімальну
заробітну плату, розмір якої
встановлювався Законом України «Про
встановлення розміру мінімальної
заробітної плати на 2002 рік» від 13
грудня 2001 року № 2896-III , відповідно до
статті першої якого з 1
січня 2002 року розмір мінімальної
заробітної плати становив 140 гривень на
місяць, а з 1 липня 2002 року - 165 гривень на
місяць.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме стаття 48 Закону № 796-XII та
законодавство щодо розміру
мінімальної заробітної плати за
відповідний рік, а не постанова
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836,
положення якої істотно звужують обсяг
встановлених законом прав громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Пунктом 20 Порядку використання коштів
Фонду для здійснення заходів щодо
ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи та соціального захисту
населення, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20
червня 2000 року № 987 (в редакції,
чинній до змін, внесених згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 1 липня 2002 року № 887; втратив
чинність згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 20 вересня 2005 року
№ 936) передбачено, що виплата
компенсацій і допомоги, передбачених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», провадиться, зокрема,
працюючим громадянам (у тому
числі працюючим пенсіонерам за умови
подання ними довідки про неодержання
допомоги і компенсацій в органах, які
виплачують пенсію) - підприємствами,
установами, організаціями, військовими
частинами, в яких громадяни працюють,
навчаються або несуть службу;
непрацюючим пенсіонерам - органами
праці та соціального захисту
населення.

Пунктом 4 Порядку використання коштів
державного бюджету для виконання
програм, пов'язаних із соціальним
захистом громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 вересня 2005
року № 936, встановлено, що виплата
компенсацій та допомоги певних видів,
передбачених Законом, проводиться
центрами по нарахуванню і виплаті
соціальних допомог, управліннями праці
та соціального захисту населення
районних (міських) держадміністрацій,
виконкомів міських, районних у містах
рад за місцем реєстрації громадян
працюючим і непрацюючим громадянам та
пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та
особам офіцерського складу,
прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ, Державної
кримінально-виконавчої служби та інших
структур, громадянам, що займаються
підприємницькою діяльністю без
утворення юридичної особи, громадянам,
які працюють у громадян, що займаються
підприємницькою діяльністю без
утворення юридичної особи, а саме:

одноразова компенсація - учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, що втратили
годувальника із числа осіб, які
належать до учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
та смерть яких пов'язана з
Чорнобильською катастрофою, і батькам
померлого громадянина, відповідно до
частини першої статті 48 Закону,
постанови Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 р. N 836, а також щорічна
допомога на оздоровлення відповідно до
частини четвертої статті 48 Закону,
постанови Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 р. N 562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Частиною другою статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
в редакції, чинній на час звернення
позивача з позовом до
адміністративного суду, було
встановлено річний строк звернення до
суду, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини першої статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Позивач дізнався про порушення свого
права в 2002 році. До суду з позовом
позивач звернувся в лютому 2009 року,
питання про поновлення пропущеного ним
річного строку звернення до суду з
адміністративним позовом не заявляв.

Суди першої та апеляційної інстанцій, в
порушення вимог частини четвертої
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до
положень якої суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, не
звернули уваги на пропущення позивачем
строку звернення до суду, не з'ясували
позицію відповідача щодо пропущеного
строку та залишили зазначене питання
невирішеним.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 2221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 жовтня
2009 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 12 квітня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Гаманко О.І.

Олендер І.Я.