Справа № 808/4060/14
Суддя: Горобцова Ярослава Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

808/4060/14

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року о/об 12 год. 10 хв.

Справа № 808/4060/14

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., за участю секретаря судового засідання Колесникової С.Г., розглянувши у місті Запоріжжі у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго»

до Управління Державної казначейської служби України в м. Енергодарі

про зобов’язання вчинити певні дії,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» (далі – позивач або ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго») до Управління Державної казначейської служби України в м. Енергодарі (далі – відповідач або Управління ДКСУ в м. Енергодарі), в якому позивач просить суд зобов’язати Управління Державної казначейської служби України в м. Енергодарі прийняти до примусового виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 28.05.2005 по справі № 20/304.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.12.2013 позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення Господарського суду згідно наказу від 28.11.2005 № 20/304 та стягнення з Енергодарського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на користь ВАТ «Дніпроенерго» витрат на державне мито у розмірі 85,00 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн. Однак, листом від 17.12.2013 № 02-33/1183-1647 Управління ДКСУ в м. Енергодарі повернуло документи позивачу на підставі п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, у зв'язку із невідповідністю у назвах боржника та стягувача (в наказі суду зазначено Відкрите акціонерне товариство «Дніпроенерго», а заява надана за довіреністю від Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго»), а також через відсутність повноважень щодо прийняття самостійного рішення про стягнення за рішенням суд коштів з установи, яку не зазначено в якості боржника і немає стягувача у виконавчих документах.

Заперечуючи проти позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях, відповідач зазначив, що відповідно до п. 3 Постанови КМУ від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» управління, розглянувши заяву позивача та додані документи повернуло їх без виконання згідно з вимогами п. 9 і 24 Порядку. Вказує, що повернення мотивовано тим, що у резолютивній частині судового рішення та наказі Господарського суду Запорізької області по справі № 20/304 зазначено назву боржника, що не відповідає фактичній назві установи, яка обслуговується управлінням. Також, при звірянні поданої стягувачем заяви з наказом Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005 № 20/304 встановлено невідповідність у назві стягувача, що в своїй сукупності обумовлює правомірність дій Управління ДКСУ в м. Енергодарі.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 23 червня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях, та просив суд відмовити у задоволенні позову.

На підставі частини третьої статті 160 КАС України в судовому засіданні 14 липня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання судового рішення Господарського суду Запорізької області від 20.10.2005 у справі № 20/304 на підставі наказу Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005 у справі № 20/304.

Листом від 17.12.2013 № 02-33/1183-1647 Управління ДКСУ в м. Енергодарі повернуло позивачу документи про стягнення коштів з рахунків боржника на підставі п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників у зв’язку з тим, що юридична особа, яка обслуговується в Управлінні ДКСУ в м. Енергодарі, має назву «Енергодарський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області». Натомість, в наказі Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005 по справі № 20/304 в якості боржника зазначена юридична особа «Енергодарський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області». Крім того, при звірянні заяви від 10.12.2013 № 5071/10 про виконання судового рішення з наказом Господарського суду від 28.11.2005 у справі № 20/304 виявлено невідповідність у назві стягувача, а саме: в наказі суду зазначено «Відкрите акціонерне товариство «Дніпроенерго», а заява надана за довіреністю від Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго».

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з приписів частини третьої статті 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI).

Статтею 1 Закону № 4901-VI визначено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Частиною 1 статті 2 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов’язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі – державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі – юридична особа).

Статтею 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичною особи.

Так, відповідно до частини першої статті 4 Закону № 4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Необхідно зазначити, що механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі – рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 (надалі – Порядок).

За змістом пункту 9 Порядку, орган казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ: не підлягає виконанню органом казначейства; подано особою, що не має відповідних повноважень; пред'явлено до виконання з пропущенням установленого строку; видано або оформлено з порушенням установлених вимог; рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленомузаконом порядку; суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов'язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом; відсутній залишок невідшкодованого податку на додану вартість, узгоджений із стягувачем; стягувач відмовився від виконання виконавчого документа або відкликав його без виконання; наявні інші передбаченізаконом випадки.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім’я (прізвище, власне ім’я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб’єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб-платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Із наведених вище положень законодавства вбачається, що правильне найменування як стягувача так боржника є обов’язковими реквізитами виконавчого документу.

При перевірці заяви позивача та виконавчого документу, поданого на виконання до відповідача, встановлено, що назва боржника, вказана у наказі Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005 по справі № 20/304, а саме – Енергодарський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області не відповідає назві юридичної особи, яка обслуговується в управлінні – Енергодарський міський відділ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

Крім того, відповідачем виявлено невідповідність у назві стягувача, а саме в досліджуваному наказі Господарського суду Запорізької області зазначено ВАТ «Дніпроенерго», натомість заява надана за довіреністю від ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо повернення позивачу заяви та документів, оформлених листом від 17.12.2013 № 02-33/1183-1647.

Щодо посилань позивача стосовно того, що відповідач мав змогу ідентифікувати як стягувача так і боржника за наказом Господарського суду від 28.11.2005 у справі № 20/304 суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Тому, тлумачити положення наказу Господарського суду, чи самостійно здійснювати заміну як стягувача так і боржника за виконавчим документом відповідач не має законних підстав.

Крім того, як вбачається з адміністративного позову, позивач по суті не ставить питання про визнання противними дії відповідача щодо повернення виконавчого документу стягувачу. Так, прохальна частина адміністративного позову містить лише вимогу про зобов’язання Управління ДКСУ у м. Енергодарі прийняти до примусового виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005 № 20/304.

Із зазначеного приводу суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виконання судових рішень» № 583-VIІ від 19.09.2013 внесені зміні до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI. Зокрема, розділ II викладено в такій редакції: «Розділ II Прикінцеві та Перехідні положення» та після пункту 2 доповнено новим пунктом наступного змісту: 3. Виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб’єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в наступній черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров’я, а також у зв’язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов’язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом «Про Державний бюджет України на відповідний рік».

Вказані зміни в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» набрали чинності з 16.10.2013.

З аналізу вищенаведеної правової норми слідує, що до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з 16.10.2013 подаються виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів, що набрали законної сили, які видані до 01.01.2013.

Враховуючи те, що наказ Господарського суду Запорізької області від 28.11.2005 у справі № 20/304 виданий до 01.01.2013, то стягувач, пред’являючи його до виконання після 16.10.2013, мав право звертатися до органу державної виконавчої служби щодо його примусового виконання. Крім того, в судовому засіданні представник позивача повідомив про використання свого права на звернення до органів виконавчої служби, однак виконавчий документ повертався без викоання.

Таким чином, відповідач в даному випадку не є органом, який має здійснювати виконання судового рішення Господарського суду Запорізької області у справі № 20/304.

Відповідно до частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини,на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У частині другій статті 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов’язок доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач обґрунтовано повернув виконавчий документ позивачу. Враховуючи, що відповідач в даному випадку не є суб’єктом, який має виконувати судове рішення, то підстави для зобов'язання його вчинити такі дії у суду відсутні, а тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» – відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.В. Горобцова