Справа № 813/5673/14
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
про відмову у відкритті провадження в
адміністративній справі
Суддя Львівського окружного
адміністративного суду Кухар Н.А.,
розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до
судді Львівського окружного
адміністративного суду Ланкевича А.З.
про стягнення коштів,
ОСОБА_1 звернувся в Львівський окружний
адміністративний суд із позовом до
судді Львівського окружного
адміністративного суду Ланкевича А.З.,
в якому просить стягнути з державного
рахунку кошти в розмірі 170 мільйонів
євро або рівноцінну суму в гривнях.
Як вбачається зі змісту
адміністративного позову, підставами
позовних вимог є винесення суддею
Львівського окружного
адміністративного суду Ланкевичом А.З.
незаконних рішень, що завдало позивачу
матеріальних, моральних та фізичних
Відповідно до ч.1, 2 ст. 126 Конституції
України незалежність і
недоторканність суддів гарантуються
Конституцією і законами України. Вплив
на суддів у будь-який спосіб
Офіційне тлумачення наведених
положень було здійснено у рішенні
Конституційного суду України № 19-рп/2004
від 01.12.2004 року, так, зокрема, положення
частини першої статті 126 Конституції
України "незалежність і
недоторканність суддів
гарантуютьсяКонституцією і законами
України" у взаємозв'язку з іншими
положеннями розділу VIII Основного
Закону України треба розуміти так, що
незалежність суддів є невід'ємною
складовою їхнього статусу. Вона є
конституційним принципом організації
та функціонування судів, а також
професійної діяльності суддів, які при
здійсненні правосуддя підкоряються
лише закону. Крім цього положення
частини другої статті 126 Конституції
України "вплив на суддів у будь-який
спосіб забороняється" треба розуміти
як забезпечення незалежності суддів у
зв'язку із здійсненням ними правосуддя,
а також як заборону щодо суддів
будь-яких дій незалежно від форми їх
прояву з боку державних органів,
установ та організацій, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб, фізичних та юридичних
осіб з метою перешкодити виконанню
суддями професійних обов'язків або
схилити їх до винесення неправосудного
рішення тощо.

Згадані положення знаходять своє
відображення у цілому ряді міжнародних
нормативно - правових актів
ратифікованих Україною у
встановленому порядку. Так зокрема
резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної
Асамблеї від 29 листопада та 13 грудня 1985
року, схвалено основні принципи
незалежності судових органів, згідно
яких незалежність судових органів
гарантується державою і закріплюється
в конституції або законах країни. Усі
державні та інші установи зобов'язані
шанувати незалежність судових органів
і дотримуватися її. Судові органи
вирішують передані їм справи
безсторонньо, на основі фактів і
відповідно до закону, без будь-яких
обмежень, неправомірного впливу,
спонуки, тиску, погроз або втручання,
прямого чи непрямого, з будь-якого боку
і з будь-яких би то не було причин.
Судові органи володіють компетенцією
стосовно всіх питань судового
характеру і мають виняткове право
вирішувати, чи входить передана їм
справа до їхньої встановленої законом
компетенції. Не повинно мати місця
неправомірне чи несанкціоноване
втручання в процес правосуддя, і судові
рішення, винесені суддями, не
підлягають перегляду. Цей принцип не
перешкоджає здійснюваному відповідно
до закону судовому перегляду чи
пом'якшенню вироків, винесених
судовими органами.

Крім цього, на рівні національного
законодавства згадані принципи
закріплені зокрема у ст. 6 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів». Так, відповідно до частини 3
згаданої статті, втручання у
здійснення правосуддя, вплив на суд або
суддів у будь-який спосіб, неповага до
суду чи суддів, збирання, зберігання,
використання і поширення інформації
усно, письмово або в інший спосіб з
метою завдання шкоди авторитету суддів
чи впливу на безсторонність суду
забороняється і тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Скарги на дії чи бездіяльність суддів
при розгляді ними судових справ у
порядку і передбачених законом
випадках розглядаються також органами
і посадовими особами, які мають право
ініціювати питання про дисциплінарну
відповідальність суддів (ст.84 Закону
України «Про судоустрі і статус
суддів»), суб'єктами звернення щодо
подання про звільнення суддів за
порушення присяги та суб'єктом
внесення таких подань (ст.30 Закону
України «Про Вищу раду юстиції») та
органами, що здійснюють дисциплінарне
провадження щодо суддів (ст. 85 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів»).

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Згідно ч.1 п.7 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У даному випадку підставою для
звернення позивача до суду стала
діяльність відповідача, яка
регулюється процесуальним
законодавством та яка в забезпечення
принципу незалежності не може
оспорюватися в судовому порядку.

Суд звертає також увагу на те, що
відповідно до ч.2 ст.21 КАС України,
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Як вбачається з позовних вимог позивач,
всупереч положенням вищенаведеної
норми, просить суд стягнути з
відповідача кошти, не заявляючи при
цьому вимоги про вирішення
публічно-правового спору.

Отже, дана справа не є
публічно-правовим спором і не підпадає
під визначення справи
адміністративної юрисдикції
(адміністративна справа), яке наведене
у п.1ч.1 ст.3 КАС України, оскільки вимоги
позивача не стосуються захисту його
прав, свобод та інтересів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку відповідача.
Компетенція адміністративних судів,
встановлена ст. 17 КАС України, на цей
спір не поширюється.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.109 КАС України,
суддя відмовляє у відкритті
провадження в адміністративній справі,
якщо заяву не належить розглядати в
порядку адміністративного судочинства

При цьому, суд роз'яснює позивачу, що
вказана позовна заява повинна
розглядатись місцевим загальним судом
в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, вважаю, що у
відкритті провадження у справі слід
відмовити та роз'яснити позивачу, що
відмова у відкритті провадження в
адміністративній справі тягне за собою
заборону повторного звернення тієї ж
особи до адміністративного суду з
таким самим адміністративним позовом
(у спорі між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих саме підстав),
щодо якого постановлено ухвалу про
відмову у відкритті провадження.

Керуючись ст.ст. 17, 109 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження за
позовною заявою ОСОБА_1 до судді
Львівського окружного
адміністративного суду Ланкевича А.З.
про стягнення коштів.

Копію ухвали разом із позовною заявою
та усіма доданими до неї матеріалами
надіслати заявнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня проголошення ухвали.
Якщо ухвалу було постановлено у
письмовому провадженні або без виклику
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили в
строк та в порядку, визначеному ст. 254
КАС України.

Суддя
Кухар Н.А.