Справа № 810/4395/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року №810/4395/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін

від позивача:
ОСОБА_1 (за довіреністю)

від відповідача:
не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до проОСОБА_2 Реєстраційної
служби Васильківського міскрайонного
управління юстиції визнання
протиправним дій, зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної реєстраційної служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції (далі - відповідач)
про визнання протиправними дій
Державної реєстраційної служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції за фактом відмови
реєстрації права приватної власності
на земельну ділянку, що розташовано за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:03:035:0014; зобов'язання Державної
реєстраційної служби Васильківського
міськрайонного управління юстиції
зареєструвати право приватної
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :03:035:0014.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 23 грудня 2013 року,
звернувшись до відповідача із заявою
про державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку з
кадастровим номером :03:035:0014, було
отримано рішення від 21 січня 2014 року
про відмову у вчиненні реєстраційних
дій, оскільки у поданих до реєстрації
документах та даних Державного
кадастру містяться розбіжності щодо
форми власності земельної ділянки.
Позивач стверджує, що передбачених
чинним законодавством підстав для
відмови у державній реєстрації права
власності на земельну ділянку у
відповідача не було.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, просив суд позов
задовольнити.

Відповідач позов не визнав, надав суду
письмові заперечення, у яких зазначив,
що державний реєстратор Реєстраційної
служби Васильківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
при прийнятті рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень діяв у відповідності до вимог
закону.

Звертав увагу, що при розгляді поданих
документів та відомостей, що містяться
у витязі із Державного земельного
кадастру встановлено, що земельна
ділянка з кадастровим номером
:03:035:0014 перебуває у комунальній
власності, тоді як у рішенні суду, яке
надано як підставу виникнення у
позивача права власності форма
власності земельної ділянки визначена
як приватна. Дані обставини відповідач
вважає такими, що перешкоджають
державній реєстрації права власності
за позивачем, у зв'язку з чим у
задоволені позову просив відмовити.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судові засідання не
забезпечив, про місце, дату та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив.

За таких обставин, суд, заслухавши
думку представника позивача, ухвалив
здійснювати розгляд справи за
відсутності представника відповідача.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, врахувавши норми закону, які
діяли на момент виникнення
правовідносин між сторонами, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, 23 грудня 2013 року звернувся до
Реєстраційної служби васильківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області із заявою
(реєстраційний номер 4691101) щодо
проведення державної реєстрації права
власності на земельну ділянку, що
розташована за адресою АДРЕСА_1,
кадастровий номер :03:035:0014 (далі
також - земельна ділянка).

За наслідками розгляду заяви від 23
грудня 2013 року №4691101 та доданих
документів, відповідачем встановлено,
що документи, подані для проведення
державної реєстрації прав, зокрема
рішення суду та витяг містять
суперечності та не узгоджуються між
собою у частині визначення форми
власності об'єкта нерухомого майна, що
унеможливлює проведення державної
реєстрації прав, оскільки у рішенні
суду визнано право приватної власності
на земельну ділянку, разом з тим, у
Витязі з державного земельного
кадастру, форма власності зазначена як
комунальна

9 квітня 2014 року, на підставі статті 24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» пунктів 16 та 23
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
відповідачем прийнято рішення про
відмову у державній реєстрації №10140067
(а.с. 37).

Позивач з даним рішенням не
погоджується, у зв'язку з чим звернувся
до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, а також їх обтяжень,
врегульовано Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952-IV)
та Порядком державної реєстрації прав
на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженим Постановою Кабінету
міністрів України від 17 жовтня 2013 року
№ 868.

Державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (стаття 1 Закону
№1952-IV).

Статтею 3 Закону №1952-IV встановлено, що
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Держава гарантує
достовірність зареєстрованих прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Частинами 3 та 5 цієї ж статті
передбачено, що права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації. Державна реєстрація прав є
публічною, проводиться органом
державної реєстрації прав, який
зобов'язаний надавати інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно статті 4 Закону №1952-IV,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, у
тому числі: право власності на нерухоме
майно.

Порядок проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень
визначено статтею 15 Закону №1952-IV,
відповідно до якої, державна
реєстрація прав та їх обтяжень включає
такі етапи:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

У силу положень частини 4 статті 15
Закону №1952-IV, державній реєстрації
підлягають виключно заявлені права та
їх обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.

Відповідно до статті 16 Закону №1952-IV
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно здійснюється на
підставі заяви. Разом із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень у паперовій формі подаються
оригінали документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень, їх копії, засвідчені в
установленому порядку.

У разі подання заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень в
електронній формі подаються оригінали
електронних документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень, або електронні копії
оригіналів документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень, виготовлені шляхом
сканування таких документів у
паперовій формі.

Згідно статті 19 Закону №1952-IV державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: договорів, укладених у
порядку, встановленому законом;
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; свідоцтв про право
власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; рішень
судів, що набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

У силу положень частин 1 статті 24 Закону
№1952-IV у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у тому
числі, якщо: заявлене право, обтяження
не підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; із заявою
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа;
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують;
заявником подано ті самі документи, на
підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

Пунктом 15 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень
встановлено, що під час розгляду заяви
і документів, що додаються до неї,
державний реєстратор встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та зареєстрованими
речовими правами на нерухоме майно, їх
обтяженнями, зокрема щодо відомостей
про нерухоме майно, речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах.

Згідно пункту 8-1 частини 1 статті 9
Закону №1952-IV, під час проведення
державної реєстрації прав, які виникли
та зареєстровані в установленому
порядку до 1 січня 2013 року, державний
реєстратор запитує від органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ
та організацій, які відповідно до
чинного на момент реєстрації
законодавства проводили таку
реєстрацію, інформацію (довідки, копії
документів тощо), необхідну для
реєстрації прав та їх обтяжень, якщо
такі документи не були подані
заявником або якщо документи, подані
заявником, не містять передбачених цим
Законом відомостей про правонабувача
або про нерухоме майно.

Органи виконавчої влади, органи
місцевого самоврядування,
підприємства, установи та організації,
до яких надійшов запит, зобов'язані
безоплатно в установленому
законодавством порядку протягом трьох
робочих днів надати державному
реєстратору відповідну інформацію,
зокрема щодо зареєстрованих речових
прав на нерухоме майно, у тому числі
земельні ділянки.

Відповідно до пункту 20 Порядку, за
результатами розгляду заяви та
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації.

Таким чином, особа, зацікавлена у
здійсненні державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, у тому
числі земельну ділянку, подає
державному реєстратору за
місцезнаходженням майна заяву, до якої
додає правовстановлюючий документ,
перелік яких встановлено статтею 19
Закону №1952-IV.

Аналіз положень Закону №1952-IV та
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно свідчить про те, що
вчиненню реєстраційної дії передує
встановлення державним реєстратором
відповідності заявленого права і
поданих документів відомостям, що
містяться у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, а також
інформацією, що надійшла на запит від
інших органів державної влади.

Відповідно до матеріалів справи, у
якості правовстановлюючого документу
до заяви про державну реєстрацію
речового права на земельну ділянку,
позивачем було надане рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 18 лютого 2010 року
№2-825-10 (а.с. 7-9), яким право власності на
земельну ділянку площею 0,0488 га на
АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_2.

Зі змісту вказаного рішення, судом
встановлено. що земельна ділянка
належала на праві комунальної
власності територіальній громаді
міста Василькова. На земельній ділянці
знаходиться об'єкт нерухомості,
споруда, що належить позивачеві. Як на
підставу для визнання права власності
на земельну ділянку за позивачем,
Васильківській міськрайонний суд
вказав на положення частини 1 статті 377
Цивільного кодексу України, у силу якої
до особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

З огляду на положення абзацу 5 пункту 4
Порядку, відповідно до якого державна
реєстрація речових прав на земельні
ділянки проводиться після державної
реєстрації земельних ділянок у
Державному земельному кадастрі,
позивачем до заяви, крім іншого,
доданий Витяг з державного земельного
кадастру про земельну ділянку
НБ-013 (а.с.21-22).

Відповідно до інформації, яка
міститься у Витязі, земельна ділянка
кадастровий номер 603:035:0014
зареєстрована у Державному земельному
кадастрі 23 грудня 2008 року та
знаходиться у комунальній власності
Васильківської міської ради Київської
області (а.с. 21).

Відмовляючи у державній реєстрації
відповідач виходив із того, що Витяг та
рішення Васильківського
міськрайонного суду не узгоджуються
між собою у частині визначення форми
власності земельної ділянки, оскільки
рішенням суду визнано приватну
власність, натомість у Витягу форма
власності земельної ділянки визначена
як комунальна.

Суд зазначає, що відмова у державній
реєстрації права власності на земельну
ділянку за позивачем із даних підстав є
протиправною.

Частиною 3 статті 3 Закону №1952-IV
передбачено, що права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Із змісту даного положення вбачається,
що перехід права власності
пов'язується законодавцем із державною
реєстрацією такого факту на підставі
правовстановлюючих документів. До
моменту завершення державної
реєстрації та отримання свідоцтва про
право власності, за відповідною
об'єктами нерухомого майна
зберігається попередній власник.

Статтею 80 Земельного кодексу України
передбачено, що суб'єкти права
власності на землю є: громадяни та
юридичні особи - на землі приватної
власності; територіальні громади, які
реалізують це право безпосередньо або
через органи місцевого самоврядування,
- на землі комунальної власності;
держава, яка реалізує це право через
відповідні органи державної влади, - на
землі державної власності.

Відповідно до статті 83 Земельного
кодексу України землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю.

Суд звертає увагу відповідача, що
позивачем державну реєстрацію
переходу права власності з моменту
отримання відповідного судового
рішення завершено не було, таким чином,
у Державному земельному кадастрі
зазначеного попереднього власника
земельної ділянки, тобто Васильківську
міську раду.

У силу положень Земельного кодексу
України, органи місцевого
самоврядування, до яких відноситься
Васильківська міська рада, володіють,
користуються і розпоряджаються
належними їм земельними ділянками на
праві комунальної власності. Суд
зазначає, що фізична особа не є
суб'єктом права комунальної власності
та не може володіти об'єктом
нерухомості на даному правовому
титулі.

За змістом статті 1 Закону №1952-IV
державна реєстрація це - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно.

У розглядуваному випадку, державна
реєстрація права власності передбачає
затвердження реєстратором факту
передачі (переходу) земельної ділянки
із комунальної власності
Васильківської міської ради у приватну
власність позивача на підставі рішення
суду.

За таких обставин, твердження
відповідача, що відповідно до даних
Державного земельного кадастру,
земельна ділянка закріплена за іншою
формою власності, ніж у
правовстановлюючому документі є
«суперечностями», які не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, є
помилковими.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідач, приймаючи
спірне рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень діяв
усупереч Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», а прийняте ним
рішення є протиправним і підлягає
скасуванню.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Серед критеріїв оцінювання судом
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, які одночасно є
принципами адміністративної
процедури, є принцип законності, що
закріплений у статті 19 Конституції
України, відповідно до якого органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Системно проаналізувавши обставини
справи та вимоги чинного законодавства
України суд дійшов висновку, що у
відповідача були відсутні правові
підстави для відмови позивачеві у
реєстрації права власності на земельну
ділянку, оскільки відповідач діяли не у
спосіб, встановлений законодавством,
що в свою чергу призвело до порушення
прав позивача, у зв'язку з чим дії
відповідача, які пов'язані з такою
відмовою, є протиправними.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
відповідача вчинити дії щодо
реєстрації права власності на земельну
ділянку за ОСОБА_2, суд зазначає
наступне.

Вимога про зобов'язання суб'єкта
владних повноважень вчинити певні дії
може підлягати задоволенню лише у тому
випадку, коли обов'язок вчинення таких
дій прямо передбачений законодавством
або безпосередньо випливає з
повноважень відповідача.

При цьому суд зауважує, що перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України критеріям, суд не втручається у
дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання вимог права.

Водночас, зі змісту статей 11, 105, 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, вбачається, що способи
захисту права є видами
матеріально-правових вимог, які може
заявити особа в суді, зокрема, щодо
зобов'язань суб'єкта владних
повноважень з метою відновлення
порушених прав позивача, вчинити певні
дії.

Так, спосіб захисту порушеного права
може залежати від того, припинене
порушення чи ні, при встановленні
факту продовження протиправної
поведінки суб'єкта владних повноважень
на момент вирішення спору, належним
способом захисту права є зобов'язання
відповідача вчинити дії на усунення
виявлених порушень.

При цьому, позовні
(матеріально-правові) вимоги повинні
відповідати суті правопорушення, якщо
воно наявне, а обраний спосіб захисту
права має кореспондувати з характером
допущеного порушення права.

Враховуючи той факт, що судом
встановлено протиправність дій
відповідача щодо відмови позивачу у
реєстрації належної йому земельної
ділянки, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог про
зобов'язання відповідачів вчинити дії
щодо реєстрації права власності на
зазначену земельну ділянку.

За загальним правилом, що випливає з
принципу змагальності, кожна сторона
повинна подати докази на підтвердження
обставин, на які вона посилається, або
на спростування обставин, про які
стверджує інша сторона.

Водночас, відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тобто, законодавець в
адміністративному процесі, як виняток
із загального правила, у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, покладає саме на суб'єкта
владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності, спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів та довести
його недобросовісність.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкти владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності своїх дій та
рішень.

Оцінюючи фактичні дані, матеріали
справи, а також встановлені судом
факти, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Жодних заяв з приводу
відшкодування судових витрат
позивачем суду не заявлено, у зв'язку з
чим судові витрати розподілу не
підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Державної
реєстраційної служби Васильківського
міськрайонного управління юстиції за
фактом відмови у державній реєстрації
права власності на земельну ділянку,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :03:035:0014.

Зобов'язати Державну реєстраційну
службу Васильківського міськрайонного
управління юстиції зареєструвати
право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:03:035:0014.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 11 серпня 2014 року.