Справа № 524/3326/14-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 р.Справа № 524/3326/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
13.06.2014р. по справі № 524/3326/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до
Автозаводського районного суду
м.Кременчука Полтавської області з
адміністративним позовом, в якому
просив суд визнати незаконними дії
виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м.Кременчука в частині
нарахування та виплати йому в 2007 році
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань не в
розмірі середньомісячної заробітної
плати, як визначено в колективному
договорі на 2006-2009 роки, а в розмірі
посадового окладу, зобов'язати
виконавчий комітет Автозаводської
районної ради м.Кременчука нарахувати
та виплатити йому за 2007 рік матеріальну
допомогу для вирішення
соціально-побутових питань в розмірі
середньомісячної заробітної плати, з
урахуванням виплаченої в 2007 році суми
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань.

Постановою Автозаводського районного
суду м.Кременчука Полтавської області
від 13.06.2014р. по справі № 524/3326/14-а в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради
м.Кременчука про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при прийнятті оскаржуваної
постанови норм процесуального права,
необ'єктивне дослідження обставин у
справі та ненадання належної оцінки
доказам по справі, просить суд
апеляційної інстанції постанову
Автозаводського районного суду
м.Кременчука Полтавської області від
13.06.2014р. по справі № 524/3326/14-а скасувати
та прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказує на нез'ясуванні судом
першої інстанції при прийнятті рішення
наявних у справі розбіжностей та не
витребування у відповідача з цього
приводу письмових пояснень. Вважає, що
надані відповідачем відповіді не є
належними доказами по справі у
розумінні положень КАС України.

За таких обставин, вважає висновок суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову безпідставним.

Представник відповідача в надісланих
до суду письмових запереченнях просив
суд апеляційної інстанції апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову суду першої
інстанції - без змін, як законну та
обґрунтовану, розгляд справи провести
у свою відсутність. Зазначив, що
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань в 2007 році
була виплачена позивачеві в розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1 з 24.09.1991 року по
10.10.2011 року працював у Виконавчому
комітеті Автозаводської районної ради
м.Кременчука Полтавської області на
посаді завідуючого відділом з
благоустрою та екології. 10.10.2011 року був
звільнений з посади у зв'язку з
досягненням граничного віку
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування ст. 18 ЗУ «Про
службу в органах місцевого
самоврядування». Вказане
підтверджується копією трудової
книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1.

Згідно з розпорядженнями голови
Автозаводської районної ради м.
Кременчука № 97-0 від 25.09.2007 року та № 120-0
від 26.11.2007 року ОСОБА_1 було надано
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань в розмірі 63
% та 37 % середньомісячної заробітної
плати відповідно.

Позивач, стверджуючи про те, що
відповідачем не в повному обсязі було
проведено з ним розрахунок під час його
звільнення (матеріальна допомога з 2007
рік виплачена не в розмірі
середньомісячної заробітної плати),
про що він дізнався тільки в 2014 році,
звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з їх
безпідставності, оскільки відповідач
виплатив ОСОБА_1 матеріальну допомогу
на вирішення соціально-побутових
питань за 2007 рік в розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1
на час виплати йому матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань мав статус
державного службовця органу місцевого
самоврядування, що підтверджується
витягом з трудової книжки (а.с.7 зв.б.).

Суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу врегульовано Законом України
«Про державну службу». При цьому.
правові, організаційні, матеріальні та
соціальні умови реалізації
громадянами України права на службу в
органах місцевого самоврядування,
визначає загальні засади діяльності
посадових осіб місцевого
самоврядування, їх правовий статус,
порядок та правові гарантії
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування визначено
Законом України "Про службу в органах
місцевого самоврядування".

Згідно з частинами 1-4, 6-9 ст.33 Закону
України «Про державну службу» оплата
праці державних службовців повинна
забезпечувати достатні матеріальні
умови для незалежного виконання
службових обов'язків, сприяти
укомплектуванню апарату державних
органів компетентними і досвідченими
кадрами, стимулювати їх сумлінну та
ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців
складається з посадових окладів,
премій, доплати за ранги, надбавки за
вислугу років на державній службі та
інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців
установлюються залежно від складності
та рівня відповідальності виконуваних
службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно
до рангу, присвоєного державному
службовцю.

Державним службовцям можуть
установлюватися надбавки за високі
досягнення у праці і виконання
особливо важливої роботи, доплати за
виконання обов'язків тимчасово
відсутніх працівників та інші надбавки
і доплати, а також надаватися
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних
службовців, розміри їх посадових
окладів, надбавок, доплат і
матеріальної допомоги визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці
державних службовців є Державний
бюджет України та інші джерела,
визначені для цієї мети положеннями
про органи державної виконавчої влади,
затвердженими указами Президента
України та постановами Кабінету
Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не
може бути підставою для зменшення
посадових окладів, надбавок до них та
фінансування інших, передбачених цим
Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Частинами 3 та 4 статті 21 Закону України
«Про службу в органах місцевого
самоврядування» передбачено, що
умови оплати праці посадових осіб
місцевого самоврядування визначаються
Кабінетом Міністрів України. Джерелом
формування фонду оплати праці
посадових осіб місцевого
самоврядування є місцевий бюджет.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів» від 09.03.2006 р. №
268, керівникам органів, зазначених у
пункті 1 цієї постанови, у межах
затвердженого фонду оплати праці
надано право надавати працівникам
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
для оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Як вбачається зі змісту роз'яснень
Міністерства праці та соціальної
політики України від 16.10.2009 р. № 620/13/84-09,
рішення про надання такої матеріальної
допомоги приймається керівником
відповідного органу, виходячи з
обставин, викладених у заяві
працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
колективні договори і угоди», умови
колективних договорів і угод,
укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали.

Пунктом 5.3 Колективного договору на
2006-2009 роки, прийнятого на загальних
зборах профспілкового комітету
Автозаводського райвиконкому 15.05.2006
року, визначено, що при наявності
коштів адміністрація зобов'язується
надавати матеріальну допомогу
працюючим у розмірі середньомісячної
заробітної плати на вирішення
соціально-побутових проблем.

Позивач, стверджуючи про порушення
свого права на отримання матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань у
неналежному розмірі (37% від
середньомісячної заробітної плати)
посилається на відповідь відповідача
від 13.05.2014 року. При цьому наполягає, що
надана відповідачем відповідь від
20.05.2014 року не є належним доказом по
справі.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до ч.1 ст.9 КАС
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Між тим, як встановлено частиною 1
статті 71 КАС України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

У свою чергу, у відповідності до ст.72
КАС України, підставами для звільнення
від доказування певних обставин є лише
встановлення цих обставин судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили; визнання судом цих
обставин загальновідомими; визнання
цих обставин сторонами, якщо проти
цього не заперечують сторони і в суду
не виникає сумніву щодо достовірності
цих обставин та добровільності їх
визнання.

Якщо особа, яка бере участь у справі, не
може самостійно надати докази, то вона
повинна зазначити причини, через які ці
докази не можуть бути надані, та
повідомити, де вони знаходяться чи
можуть знаходитися (ч.3 ст.72 КАС
України).

При цьому, якщо особа, яка бере участь у
справі, без поважних причин не надасть
докази на пропозицію суду для
підтвердження обставин, на які вона
посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів (ч.6 ст.72 КАС
України).

Відповідно до ч.1 ст.76 КАС України
пояснення сторін, третіх осіб, їхніх
представників про відомі їм обставини,
що мають значення для справи,
оцінюються поряд з іншими доказами у
справі. Сторони, треті особи або їхні
представники, які дають пояснення про
відомі їм обставини, що мають значення
для справи, можуть бути за їхньою
згодою допитані як свідки.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів, не спростовуючи наявності у
відповідача як суб'єкта владних
повноважень обов'язку доведення
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності, вказує на те, що позивач
не звільнений від доказування
обставин, які покладено ним в основу
позовних вимог.

В даному випадку такими обставинами є
саме виплата відповідачем у 2007 році
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

На виконання ухвали Автозаводського
районного суду м.Кременчука від 06.06.2014
року виконавчим комітетом
Автозаводської районної ради
м.Кременчука надано відповідь від
12.06.2014 року (а.с.39) щодо інформації про
виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги
для вирішення соціально-побутових
питань у 2007 році.

За змістом вказаної інформації згідно
з розпорядженнями № 97-о від 25.09.2007 року
та № 120-о від 26.11.2007 року ОСОБА_1 було
виплачено матеріальну допомогу на
вирішення соціально-побутових питань у
розмірі 37% та 63%, що становить 100%
середньомісячної заробітної плати за
2007 рік.

Також повідомлено, що в листі
Автозаводської районної ради
м.Кременчука № В-06-04/283 від 13.05.2014 року
було помилково зазначено про те. що
матеріальна допомога за 2007 рік була
виплачена в розмірі 37% від
середньомісячної заробітної плати.

Отже, відповідачем було підтверджено
виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги
на вирішення соціально-побутових
питань за 2007 рік у розмірі 100%
середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст.69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Статтею 86 КАС України встановлено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед
встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи, що вказана
відповідь надана на вимогу суду,
колегія суддів вважає її належним
доказом по справі та погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність порушеного права позивача
у спірних відносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5)добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на встановлені у справі
фактичні обставини та досліджені
докази, колегія суддів вважає, що
відповідач у спірних відносинах діяв
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законом, з
дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а
відтак, підстави для задоволення
позову відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 13.06.2014р. по справі № 524/3326/14-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Перцова
Т.С.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Жигилій С.П.