Справа № 815/4000/14
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4000/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді - Токмілової Л.М.,

судді - Корой С.М.,

судді - Марина П.П.,

за участю: секретаря - Музики А.О.

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кононєнко
Н.О.,

перекладача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у справах
біженців про визнання рішення
нечинним, зобов'язання вчинити певні
дії, -

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшов адміністративний
позов ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
до Головного управління Державної
міграційної служби України у справах
біженців (далі по тексту - відповідач), в
якому позивач просить визнати рішення
відповідача від 01.07.2014 року № 48, яким
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту" нечинним з
моменту його прийняття та зобов'язати
управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що є громадянкою
Афганістану, та постійно проживала в
Мазари-Шаріф. В 2009 році чоловік
позивача зазнав переслідування та
утиску зі сторони військового
угрупування талібан, в зв'язку з
відмовою у співпраці. Її чоловіка
звинувачували в підтриманні
американських військ, в наслідок своєї
діяльності чоловік не одноразово
зазнавав фізичного насилля, їх родині
постійно погрожували. Побоюючись за
власне життя, позивачка з чоловіком та
дітьми змушена була покинути
Афганістан в пошуках притулку. На
підставі викладеного, в 2014 році позивач
звернувся до Управління у справах
біженців Головного управління ДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, проте, як
вказує позивач, рішенням ГУ ДМС України
в Одеській області від 01.07.2014 року № 48
їй відмовлено в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та
незаконним ОСОБА_1 просить його
визнати нечинним з моменту прийняття, а
також зобов'язати відповідача прийняти
рішення відносно позивача про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання його біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

У судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги та просила
їх задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові (а.с.3-7).

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила суд в задоволенні позову
відмовити, в цілому зазначивши, що в
адміністративному позові позивач
наводить про те, що будь якої
інформації щодо переслідування, будь
яких катувань, чи погроз з боку влади
або інших організацій не навів та
навіть не розповів. Підтверджуючі
матеріали щодо погроз на його власне
життя відсутні. Таким чином за
проведеним аналізом наданих
відомостей, які містяться в особовій
справі, відповідач вважає, що можливо
зробити висновок, що особа використала
прийняття нового Закону України "Про
біженців або осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
задля легалізації на території
України, тобто особа зловживає
процедурою набуття статусу біженця. З
огляду на викладене, представник
відповідача зазначив, що
співробітниками міграційної служби
проведено аналіз відповідності заяви
вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
та встановлено, що не має підстав
вважати, що позивач має обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також
підтверджено відсутність умов
передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", які можуть бути
розглянуті в контексті надання
позивачу додаткового захисту через
недоведеність фактів побоювання
застосування до нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення позивача та представника
відповідача, а також дослідивши
обставини, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлені наступні факти та
обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є
громадянкою Афганістану, за
національністю - таджичка, за
віросповіданням - мусульманка-сунітка,
проживала в м. Кабул. Країну походження
позивач покинула в листопаді 2008 року
(вказана дата є приблизною, точної дати
позивач не пам'ятає). Згідно уточнень
анкетних даних, на території
Російської Федерації заявник пробула
приблизно 2 роки, після чого позивач
виїхала автомобільним транспортом до
Харкова, кордон перетнула таємно, після
чого на рейсовому автобусі вирушила до
м. Одеси. В м. Одеса позивач прибула в
серпні 2010 року, виїхала з Російської
Федерації оскільки чоловік постійно
бив (а.с. 30-32).

10.06.2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Управління міграційної служби в
Одеській області з заявою про надання
їй статусу біженця, обґрунтувала
причини виїзду з країни походження,
тим, що в 2009 році чоловік позивача
зазнав переслідування та утиску зі
сторони військового угрупування
талібан, в зв'язку з відмовою у
співпраці. Чоловіка позивача
звинувачували в підтриманні
американських військ, в наслідок своєї
діяльності чоловік позивача не
одноразово зазнавав фізичного насилля,
його родині постійно погрожували.
Побоюючись за власне життя, позивач з
чоловіком та дітьми змушена була
покинути Афганістан в пошуках притулку
(а.с.27-29).

01.07.2014 року за результатами розгляду
особової справи заявника № 2014ОД0143
Управління дійшло до висновку про
доцільність відмовити громадянці
Афганістану ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, через
відсутність умов передбачених
пунктами 1, 13 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(а.с. 58-66).

Наказом заступника начальника ГУ ДМС
України в Одеській області від 01.07.2014
року № 116 з посиланням на ст. 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 57).

03.07.2014 року позивач отримав
повідомлення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту № 48
(а.с.67-68).

На думку суду, така відмова є
обґрунтованою та ґрунтується на законі
з огляду наступного.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої
статті 10 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у справах міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на основі
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
поняття "біженець" включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - це особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист
біженців і осіб, що прибули в Україну в
пошуках притулку", видані 2000 року за
допомогою Представництва УВКБ ООН по
справа біженців в Україні і Центра
досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної
групи або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу
біженця не надано жодних документів
або матеріалів, що могли б бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, ніяких переконливих доказів
про факти погроз, переслідування на
батьківщині, які б слугували причиною
його вимушеного від'їзду з Афганістану,
позивач не надав, та заслуговуючих на
увагу пояснень не навів.

Згідно з приписами статті 11 Закону
України "Про біженців" орган
міграційної служби: реєструє заяву та
подані документи; ознайомлює заявника
або його законного представника під
їхній власний підпис з порядком
прийняття рішення за їхніми заявами,
правами і обов'язками особи, стосовно
якої прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця; проводить
дактилоскопію особи, стосовно якої
порушено клопотання про надання
статусу біженця; заповнює
реєстраційний листок на особу, яка
звернулася із заявою про надання їй
статусу біженця, та членів її сім'ї, які
не досягли вісімнадцятирічного віку,
або на дитину, розлучену з батьками,
щодо якої заяву про надання їй статусу
біженця подав її законний представник;
заповнює інші необхідні документи;
оформлює особову справу; заносить
отримані відомості до централізованої
інформаційної системи.

Відповідно до абз.1 ст. 12 Закону України
"Про біженців" орган міграційної
служби, який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
надання їй статусу біженця, видає
заявникові довідку про подання такої
заяви, яка є підставою для реєстрації в
органі спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань громадянства та реєстрації
фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти
робочих днів з дня реєстрації заяви
орган міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в анкеті, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Суд вважає необхідним зазначити, що
"побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме не наведено
переконливих доводів щодо
відповідності повідомлених фактів
дійсності.

В даному випадку, твердження позивача
про наявність підстав для надання йому
статусу біженця, з огляду на
матеріальний елемент клопотання, є
необґрунтованими.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін "не бажає"
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
"внаслідок таких побоювань". Коли особа
бажає скористатись захистом своєї
країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни "в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань". В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Афганістані. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в позові щодо небезпеки, яка
йому загрожує в Афганістані особисто є
безпідставними і не має реального
підґрунтя. Позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорта. Зазначене свідчить про те, що
держава, громадянином якої є позивач,
забезпечує його права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняв захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту". З
оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особової справи позивача
випливає, що реальними обставинами
виїзду з Афганістану було не
побоювання за своє життя та
необхідність отримання міжнародного
захисту, а пошук країни кращої для
життя.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які позивач
назвав, щоб залишитись в Україні, не
пов'язані з його обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
відповідачем зроблено обґрунтований
висновок, що за відсутністю підстав, та
з урахуванням розбіжностей в
інформації наданої заявником, дане
звернення розглядається як
зловживання процедурою з метою
легалізації на території України, у
зв'язку із наявністю в країні його
громадської належності сімейних
проблем, пов'язаних із переслідуванням
зі сторони родичів його дівчини. Однак
ця умова не відповідає критеріям
поняття "біженець", а підпадає під
поняття "мігрант", у зв'язку із чим
позивача, згідно з п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, необхідно
розглядати як мігранта - особу, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
оселитися в іншому місці, а його дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні
обставини та приписи чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області, яким ОСОБА_1
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, прийнято з
урахуванням та дослідженням всіх
обставин справ і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання йому статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить висновку
про те, що спірне рішення № 48 від 01.07.2014
року прийнято Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
Одеській області в межах компетенції
та у спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, та обґрунтовано, у
зв'язку із чим в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі вимог частини 3 статті 160
КАС України, в судовому засіданні 04
серпня 2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у справах
біженців про визнання рішення
нечинним, зобов'язання вчинити певні
дії - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги на постанову
суду одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 08.08.2014 року.

Головуючий суддя
Л.М.Токмілова

Суддя
С.М.Корой

Суддя
П.П.Марин

08 серпня 2014 року.