Справа № 810/4316/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2014 року

810/4316/14

Київський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Лисенко В.І., за
участю секретаря судового засідання
Глазун Т.О.,

представника позивача: Наконечного
В.Л.,

представника відповідача: Гаджиєва
Р.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Сільпо
ПДВПП»доКиївської міжрегіональної
митниці Міндоходівпровизнання
протиправними та скасування рішень, -

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулось
товариство з обмеженою
відповідальністю «Сільпо ПДВПП» (далі -
позивач) з позовом до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
(далі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування рішень
відповідача про коригування митної
вартості від 09.01.2014 №100250002/2014/000005/1, від
09.01.2014 № 100250002/2014/000004/1, від 15.01.2014
№100250002/2014/000015/1, від 15.01.2014 №
100250002/2014/000016/1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржувані рішення
відповідача про коригування митної
вартості товарів є протиправними,
оскільки ТОВ «Сільпо ПДВПП» на
законних підставах, правомірно і
правильно визначило митну вартість
товарів, а відповідач, у свою чергу,
безпідставно відмовив позивачу у
визначенні митної вартості за першим
(основним) методом.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував з мотивів, викладених у
письмових запереченнях. Вважав, що
рішення про коригування митної
вартості прийняті правомірно, просив
суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку що позовні вимоги
підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 14.05.2013 між
компанією Pacific Seafood Group, США (продавець)
та ТОВ «Сільпо ПДВПП» (покупець) було
укладено Контракт № 508, відповідно до
умов якого продавець продає, а покупець
купує продукцію (товар) в асортименті,
кількості та за цінами відповідно до
інвойсів, які є невід'ємною частиною
даного контракту.

Відповідно до пункту 2.1 Контракту № 508,
ціна на товар визначається у інвойсах
на кожну партію товару. Ціна включає в
себе вартість продукту, тари,
термоусадочної упаковки, маркування,
завантаження, витрат по митному
оформленню вантажу в країні продавця.

Згідно з пунктом 3.1 Контракту № 508 усі
ціни за даним контрактом, а також
поставка, передбачаються на умовах CIF
Одеса/Іллічівськ, Україна, відповідно
до Incoterms 2010.

У січні 2014 з метою митного оформлення
товару, імпортованого позивачем на
підставі вищезазначеного контракту,
товариством до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
були подані наступні митні декларації
(далі - МД): № 100250002/2014/060231 від 09.01.2014; №
100250002/2014/060232 від 09.01.2014; № 100250002/2014/060361
від 15.01.2014; № 100250002/2014/060363 від 15.01.2014.

Митна вартість була заявлена
декларантом за основним методом
визначення митної вартості - за ціною
договору (контракту) щодо товарів, які
імпортуються.

На підтвердження заявленої митної
вартості позивачем подано митному
органу наступні документи згідно
переліку, що зазначений у графі 44 МД №
100250002/2014/060231 від 09.01.2014: картку обліку
особи, яка здійснює операції з
товарами; морський транспортний
документ (морська накладна); міжнародну
автомобільну накладну (CMR); рахунок -
фактуру (інвойс); пакувальний лист;
зовнішньоекономічний договір
(контракт); ветеринарні свідоцтва форм
Ф-1, Ф-2; висновок державної санітарно -
епідеміологічної експертизи;
сертифікат відповідності; декларацію
виробника; підтвердження законності
вилучених водних біоресурсів із
середовища їх існування; інформацію
про позитивні результати здійснення
санітарно - епідеміологічного контролю
товару; інформацію про позитивні
результати здійснення фіто -
санітарного контролю товару;
інформацію про позитивні результати
здійснення радіологічного контролю
товару; резервну позицію; міжнародний
ветеринарний сертифікат; сертифікат
про походження товару.

Аналогічні пакети документів були
подані до митної декларації від 09.01.2014
№100250002/2014/060232, а до митних декларацій
від №100250002/2014/060361 та №100250002/2014/060363 від
15.01.2014 - крім вказаних документів, ще й
копії платіжних доручень, що
підтверджують вартість імпортованого
товару.

Митним органом проаналізовано
інформацію, що містилась у
товаросупровідних документах, наданих
до митного оформлення за вказаними
митними деклараціями та повідомлено
позивача в електронному вигляді про те,
що відповідно до статті 53 Митного
кодексу України декларанту необхідно
подати додаткові документи, що
підтверджують митну вартість товару, а
саме:

- за МД № 100250002/2014/060231 від 09.01.2014: виписку
з бухгалтерської документації;
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс - листи) виробника товару; копію
митної декларації країни відправлення;
висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформацію
біржових організацій про вартість
товару або сировини;

- за МД № 100250002/2014/060232 від 09.01.2014: виписку
з бухгалтерської документації;
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс - листи) виробника товару; копію
митної декларації країни відправлення;
висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформацію
біржових організацій про вартість
товару або сировини;

- за МД № 100250002/2014/060361 від 15.01.2014:
страхові документи, а також документи,
що містять відомості про вартість
страхування, в разі якщо здійснювалося
страхування; копію митної декларації
країни відправлення; висновки про
якісні та вартісні характеристики
товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформацію
біржових організацій про вартість
товару або сировини;

- за МД № 100250002/2014/060361 від 15.01.2014:
страхові документи, а також документи,
що містять відомості про вартість
страхування, в разі якщо здійснювалося
страхування; копію митної декларації
країни відправлення; висновки про
якісні та вартісні характеристики
товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

У подальшому, на вимогу митного органу
про надання додаткових документів на
підтвердження митної вартості, ТОВ
«Сільпо ПДВПП» було надано:

- за МД № 100250002/2014/060231 від 09.01.2014 та МД №
100250002/2014/060232 від 09.01.2014: прейскурант
(прайс - лист) від 28.10.2013 № б/н;
комерційну пропозицію від 01.11.2013 № б/н;
платіжне доручення в іноземній валюті
від 20.12.2013 № 649; виписку по особовому
рахунку від 23.12.2013 № б/н;

- за МД № 100250002/2014/060361 від 15.01.2014 та МД №
100250002/2014/060361 від 15.01.2014: прайс - лист від
22.10.2013 № б/н; комерційну пропозицію від
22.10.2013 № б/н; виписку по особовим
рахункам від 27.12.2013; лист виробника від
03.10.2013 № б/н.

Також, ТОВ «Сільпо ПДВПП» повідомило
митний орган про відсутність, на той
час, можливості надати інші
витребувані документи на
підтвердження митної вартості
імпортованих товарів.

Розглянувши подані позивачем
додаткові документи, Київською
міжрегіональною митницею Міндоходів
було сформовано картки відмови у
митному оформленні (випуску) товарів за
заявленою позивачем митною вартістю та
прийняті рішення про коригування
митної вартості від 09.01.2014 №
100250002/2014/000005/1, від 09.01.2014 №100250002/2014/000004/1,
від 15.01.2014 № 100250002/2014/000015/1, від 15.01.2014
№100250002/2014/000016/1, якими скориговано митну
вартість імпортованого товару - хеку
свіжомороженого, виробництва Pasific Seafood,
Канада, код УКТ ЗЕД , за шостим
резервним методом на рівні 2,58 дол. США
за кілограм товару.

З метою випуску товарів у вільний обіг
під гарантійні зобов'язання, позивачем
подано нові митні декларації, у яких
вказано митну вартість товару на рівні,
визначеному митним органом.

Не погоджуючись із спірними рішеннями
відповідача про коригування митної
вартості товарів, позивач звернувся до
суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним
відносинам, що виникли між сторонами,
суд виходить з наступного.

Відносини, з приводу митного контролю
та митного оформлення товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення, що переміщуються через
митний кордон України, справлянням
митних платежів, регулюються
положеннями Митного кодексу України
від 13.03.2012 № 4495-VI, який набув
чинності з 01.06.2012 (далі - Митного Кодексу
України), а також положеннями
Податкового кодексу України та інших
законів України з питань
оподаткування.

Відповідно до статті 246 Митного Кодексу
України метою митного оформлення є
забезпечення дотримання встановленого
законодавством України порядку
переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України, а також
забезпечення статистичного обліку
ввезення на митну територію України,
вивезення за її межі і транзиту через
її територію товарів.

Відповідно до статті 248 Митного Кодексу
України митне оформлення
розпочинається з моменту подання
митному органу декларантом або
уповноваженою ним особою митної
декларації або документа, який
відповідно до законодавства її
замінює, та документів, необхідних для
митного оформлення.

Декларування здійснюється шляхом
заявлення за встановленою формою
(письмовою, усною, шляхом вчинення дій)
точних відомостей про товари, мету їх
переміщення через митний кордон
України, а також відомостей, необхідних
для здійснення їх митного контролю та
митного оформлення, зокрема: код товару
згідно з УКТ ЗЕД; фактурна вартість
товарів; митна вартість товарів та
метод її визначення; суми митних
платежів; спосіб забезпечення сплати
митних платежів (у разі застосування
заходів гарантування їх сплати) (стаття
257 Митного Кодексу України).

Статтями 49, 50 Митного Кодексу України
визначено, що митною вартістю товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.
Відомості про митну вартість товарів
використовуються, зокрема, для
нарахування митних платежів.

Частинами четвертою та п'ятою статті 58
Митного Кодексу України також
передбачено, що митною вартістю
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за товари, якщо вони продаються на
експорт в Україну, скоригована в разі
потреби з урахуванням положень частини
десятої цієї статті. При цьому, ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів продавцю або на
користь продавця через третіх осіб
та/або на пов'язаних із продавцем осіб
для виконання зобов'язань продавця.

Згідно зі статтею 51 Митного Кодексу
України митна вартість товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом. При цьому,
декларант зобов'язаний: заявляти митну
вартість, визначену ними самостійно, у
тому числі за результатами
консультацій з митним органом;
подавати митному органу достовірні
відомості про визначення митної
вартості, які повинні базуватися на
об'єктивних, документально
підтверджених даних, що піддаються
обчисленню; нести всі додаткові
витрати, пов'язані з коригуванням
митної вартості або наданням митному
органу додаткової інформації (стаття 52
Митного Кодексу України).

Статтею 53 Митного Кодексу України
встановлено, що у випадках,
передбачених цим Кодексом, одночасно з
митною декларацією декларант подає
митному органу документи, що
підтверджують заявлену митну вартість
товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, зокрема, є:
декларація митної вартості та
документи, що підтверджують числові
значення складових митної вартості, на
підставі яких проводився розрахунок
митної вартості; зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок
сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару.

В силу частини п'ятої статті 53 Митного
Кодексу України забороняється
вимагати від декларанта або
уповноваженої ним особи будь-які інші
документи, відмінні від тих, що
зазначені в цій статті.

З аналізу частин першої та другої
статті 53 Митного Кодексу України
вбачається, що Митним кодексом
передбачено вичерпний перелік
документів, що подається декларантом
митному органу для підтвердження
заявленої митної вартості товарів та
обраного методу її визначення.

Дана норма кореспондується з
положеннями статті 318 Митного Кодексу
України, якою встановлено, що митний
контроль має передбачати виконання
митними органами мінімуму митних
формальностей, необхідних для
забезпечення додержання законодавства
України з питань державної митної
справи.

Це також відповідає стандартним
правилам, встановленим пунктами 3.16 та
6.2 Загального додатку до Міжнародної
конвенції про спрощення та
гармонізацію митних процедур, до якої
Україна приєдналась згідно із Законом
України від 15.02.2011 року №3018-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
приєднання України до Протоколу про
внесення змін до Міжнародної конвенції
про спрощення та гармонізацію митних
процедур", якими запроваджено
стандартні правила: на підтвердження
декларації на товари митна служба
вимагає тільки ті документи, які є
необхідними для проведення контролю за
даною операцією та забезпечення
виконання усіх вимог щодо застосування
митного законодавства; митний контроль
обмежується мінімумом, необхідним для
забезпечення дотримання митного
законодавства.

Крім того, це узгоджується з
проголошеними у статті 8 Митного
Кодексу України принципами здійснення
державної митної справи на засадах
законності та презумпції
невинуватості, єдиного порядку
переміщення товарів, транспортних
засобів через митний кордон України,
спрощення законної торгівлі;
заохочення доброчесності.

Частиною третьою статті 53 Митного
Кодексу України передбачено, що в разі
якщо документи, зазначені у частині
другій цієї статті, містять
розбіжності, наявні ознаки підробки
або не містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари, декларант або уповноважена ним
особа на письмову вимогу митного
органу зобов'язані протягом 10
календарних днів надати (за наявності)
такі додаткові документи: 1) договір
(угоду, контракт) із третіми особами,
пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; 2) рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); 3)
рахунки про сплату комісійних,
посередницьких послуг, пов'язаних із
виконанням умов договору (угоди,
контракту); 4) виписку з бухгалтерської
документації; 5) ліцензійний чи
авторський договір покупця, що
стосується оцінюваних товарів та є
умовою продажу оцінюваних товарів; 6)
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару; 7) копію
митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

Відповідно до статті 54 Митного Кодексу
України контроль правильності
визначення митної вартості товарів
здійснюється митним органом під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині першій статті 58 цього
Кодексу.

Зокрема, статтею 58 Митного Кодексу
України передбачено, що метод
визначення митної вартості за ціною
договору (контракту) щодо товарів, які
ввозяться на митну територію України
відповідно до митного режиму імпорту,
застосовується у разі, якщо щодо
продажу оцінюваних товарів або їх ціни
відсутні будь-які умови або
застереження, які унеможливлюють
визначення вартості цих товарів. Метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні. У разі якщо митна вартість
не може бути визначена за основним
методом, застосовуються другорядні
методи.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою
статті 54 Митного Кодексу України
митний орган під час здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів зобов'язаний,
зокрема, здійснювати контроль
заявленої декларантом або
уповноваженою ним особою митної
вартості товарів шляхом перевірки
числового значення заявленої митної
вартості, наявності в поданих
зазначеними особами документах усіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари.

Митний орган з метою здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів має право
упевнюватися в достовірності або
точності будь-якої заяви, документа чи
розрахунку, поданих для цілей
визначення митної вартості, а також у
випадках, встановлених цим Кодексом,
письмово запитувати від декларанта або
уповноваженої ним особи встановлені
статтею 53 цього Кодексу додаткові
документи та відомості, якщо це
необхідно для прийняття рішення про
визнання заявленої митної вартості.

Відповідно до частини шостої статті 54
Митного Кодексу України митний орган
може відмовити у митному оформленні
товарів за заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі: невірно
проведеного декларантом або
уповноваженою ним особою розрахунку
митної вартості; неподання декларантом
або уповноваженою ним особою
документів згідно з переліком та
відповідно до умов, зазначених у
частинах другій - четвертій статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари; невідповідності обраного
декларантом або уповноваженою ним
особою методу визначення митної
вартості товару умовам, наведеним у
главі 9 цього Кодексу; надходження до
митного органу документально
підтвердженої офіційної інформації
митних органів інших країн щодо
недостовірності заявленої митної
вартості.

Аналіз положень частини третьої статті
53, частин першої, другої та п'ятої
статті 54, статті 58 Митного Кодексу
України надає підстави для висновку
про те, що митний орган при здійсненні
контролю за правильністю визначення
митної вартості зобов'язаний
перевірити складові числового
значення митної вартості, правильність
розрахунку, здійсненого декларантом,
упевнитись в достовірності та точності
заяв, документів чи розрахунків,
поданих декларантом, а також
відсутності обмежень для визначення
митної вартості за ціною договору,
наведених у статті 58 Митного Кодексу
України.

Митний орган має право відійти від
наведених вище законодавчих обмежень,
що пов'язують з перевіркою основного
переліку документів, які підтверджують
митну вартість, та витребувати від
декларанта додаткові документи лише
якщо надані декларантом документи
містять розбіжності, наявні ознаки
підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, адже
такі вади не дозволяють митному органу
законно здійснити визначений законом
мінімум митних формальностей,
необхідних для забезпечення
додержання законодавства України з
питань державної митної справи для
розмитнення задекларованого товару.

З метою усунення розбіжностей в
документах, усунення сумнівів щодо
підробки документів або з'ясування
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, які виявились відсутніми,
закон надає право митному органу
витребувати від декларанта інші
додаткові документи, що перелічені в
частині другій статті 53 Митного
Кодексу України.

Водночас, право митного органу на
витребування додаткових документів
закон пов'язує з вичерпним переліком
підстав, які стосуються недоліків у
наданих для митного оформлення товарів
основних документах для підтвердження
митної вартості товарів, перелік яких
наведено у частині другій статті 53
Митного кодексу України.

Такими імперативними умовами є
наявність обґрунтованих сумнівів у
правильності зазначеної декларантом
митної вартості товарів та/або
існування обґрунтованих підстав
вважати, що існуючий взаємозв'язок між
продавцем і покупцем вплинув на
заявлену декларантом митну вартість.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
право витребовувати додаткові
документи не означає безапеляційного
неврахування наданих під час
проведення консультацій документів та
в процедурі підтвердження заявленої
митної вартості товарів, що
декларуються.

З аналізу зазначених норм
законодавства убачається, що митний
орган зобов'язаний зазначити
конкретні обставини, які викликали
відповідні сумніви, причини
неможливості перевірки розрахунку
митної вартості на підставі наданих
декларантом документів, обґрунтувати
необхідність перевірки спірних
відомостей та зазначити документи,
надання яких зможе усунути сумніви у їх
достовірності. Крім того, для
витребування доказів на спростування
наявності впливу взаємозв'язку покупця
та продавця на митну вартість
задекларованого товару митниця
зобов'язана обґрунтувати обставини,
які свідчать про ймовірність існування
такого взаємозв'язку.

При цьому, згідно із частиною четвертою
статті 15 Угоди про застосування статті
VII Генеральної угоди про тарифи й
торгівлю 1994 року для цілей цієї Угоди
особи вважаються пов'язаними між собою,
тільки якщо: вони є службовцями або
директорами підприємств один в одного;
вони юридично визнані партнерами по
бізнесу; вони є роботодавцем і
працівником; будь-яка особа
безпосередньо чи опосередковано
володіє, контролює або утримує 5 чи
більше відсотків випущених акцій, що
дають право голосу, або акцій обох з
них; один з них безпосередньо або
опосередковано контролює іншого;
обидва безпосередньо або
опосередковано контролюються третьою
особою; разом вони безпосередньо або
опосередковано контролюють третю
особу; вони є членами однієї й тієї
самої сім'ї. Особи, які пов'язані одна з
одною в бізнесі таким чином, що одна з
них є одноосібним агентом, одноосібним
дистриб'ютором чи одноосібним
концесіонером іншого, як би це не
називалося, уважаються пов'язаними для
цілей цієї Угоди, якщо вони підпадають
під вказані критерії.

З матеріалів справи убачається, що
відповідач, витребовуючи у товариства
додаткові документи, послався на ту
обставину, що наявна у митного органу
інформація щодо митної вартості
імпортованого товару призвела до
виникнення сумнівів у правильності
визначення митної вартості.

Водночас, відповідач під час розгляду
справи не надав суду жодних доказів на
підтвердження того, що позивач, при
поданні декларації митної вартості,
надав не повний перелік необхідних
документів на підтвердження заявленої
митної вартості товарів, вніс до
декларації недостовірні або неточні
відомості, або що надані митному органу
документи містили розбіжності.

У зв'язку з вищевикладеним, суд дійшов
висновку, що у відповідача були
відсутні підстави для витребування у
позивача додаткових документів,
перелік яких наведений у частині
третій статті 53 Митного кодексу
України.

Зі змісту оскаржуваних рішень
убачається, що відповідачем не вказано
у зв'язку з наявністю якої саме
інформації у митного органу виникли
сумніви у правильності визначення
позивачем митної вартості товару.

Спірні рішення також не містять
обґрунтованого математичного
розрахунку ціни товару за одиницю (із
зазначенням конкретних складових
цього розрахунку), визначеної Митним
органом у рішеннях, що доводило б
обґрунтованість рівня скоригованої
ним митної вартості товару, та не
розкривають конкретних фактів, які
вплинули на таке коригування, що вказує
на їх невідповідність вимогам частини 2
статті 55 Митного кодексу України.

Крім того, в порушення приведених вище
норм спірні рішення не містять
обґрунтування причин, через які
заявлену декларантом митну вартість не
може бути визнано. Проте, як у всіх
випадках митниця по суті лише загально
зазначає, що митна вартість товару не
може бути визначена за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються, через
неподання основних документів, які
підтверджують відомості про заявлену
митну вартість товарів та
невідповідність обраного декларантом
методу визначення митної вартості
товару умовам наведеним у главі 9
Митного кодексу України.

Такі дії відповідача є прямим
порушенням частини сьомої статті 54
Митного кодексу України, якою чітко
визначено, що у разі якщо під час
проведення митного контролю орган
доходів і зборів не може аргументовано
довести, що заявлено неповні та/або
недостовірні відомості про митну
вартість товарів, у тому числі невірно
визначено митну вартість товарів,
заявлена декларантом або
уповноваженою особою митна вартість
вважається визнаною автоматично.

Щодо зазначеного в оскаржуваних
рішеннях неподання додаткових
документів, судом встановлено, що
товариством на виконання вимог митного
органу по МД №100250002/2014/060231 від 09.01.2014 та
МД № 100250002/2014/060232 від 09.01.2014 були надані
копії платіжних документів у іноземній
валюті, які підтверджують виконання
умов контракту. По решті МД митним
органом платіжні документи не
витребовувалися.

Щодо посилання відповідачем на не
підтвердження висновками експертних
організацій якісних характеристик
товару, які, на думку відповідача,
впливають на рівень його вартості, суд
зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті
53 Митного кодексу України у разі якщо
документи, зазначені у частині другій
цієї статті, містять розбіжності,
наявні ознаки підробки або не містять
всіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу органу доходів і зборів
зобов'язані протягом 10 календарних
днів надати (за наявності) такі
додаткові документи, а саме: висновки
про якісні та вартісні характеристики
товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

Суд зауважує, що висновок про якісні та
вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, надаються
на письмову вимогу митниці виключно у
випадку їх наявності у декларанта.

Крім того, відсутність таких
додаткових документів не впливає на
правильність визначення декларантом
митної вартості товарів за першим
методом, що підтверджується наданими
до митного оформлення основними
документами. Неподання декларантом
зазначених документів під час митного
оформлення, за відсутності
обґрунтування неможливості визначення
митної вартості товарів за першим
методом, не є достатнім для висновку
про наявність підстав для застосування
митним органом іншого методу
визначення митної вартості.

Щодо посилання митного органу на
ненадання позивачем страхових
документів, а також документів, що
містять відомості про вартість
страхування, суд зазначає, що
відповідно до правил Інкотермс 2010,
термін CIF (Cost, Insurance and Freight, або вартість,
страхування і фрахт) означає, що
поставка є здійсненою продавцем, коли
товар перейшов через поручні судна в
порту відвантаження. Продавець
зобов'язаний понести витрати та
оплатити фрахт, необхідні для доставки
товару до названого порту призначення,
ризик втрати чи пошкодження товару,
проте додаткові витрати після
здійснення постачання переходять з
продавця на покупця. Продавець
зобов'язаний укласти договір
страхування та сплатити страхові
внески на користь покупця, здійснити
митне очищення товару для експорту.

Таким чином, значення вартості
страхування в даному випаду не
потребують додаткового обґрунтування.

Щодо витребовування відповідачем
копії митної декларації країни
відправлення суд зазначає, що частиною
другою статті 53 Митного кодексу
України митна декларація країни
відправлення не передбачена в переліку
основних документів, необхідних для
підтвердження митної вартості.
Частиною третьою цієї статті
передбачено, які документи надаються
при встановленні розбіжностей, про що
зазначалося вище, тобто, митна
декларація країни відправлення може
вимагатись лише у разі встановлення
розбіжностей в основних документах, до
яких експортна декларація не
відноситься.

Водночас, пункт 3.15 розділу 3 Загального
додатку до Міжнародної конвенції про
спрощення та гармонізацію митних
процедур визначає, що митна служба
вимагає представлення оригіналу
декларації на товари і тільки
мінімально необхідної кількості копій.

Про неможливість подання навіть копії
вантажної митної декларації країни
відправлення повідомлено
Держмитслужбу Представництвом України
при Європейських Співтовариствах (лист
від 20.08.2009 № 3111/16-230-1791) за результатами
робочої зустрічі, проведеної 19.08.2009 з
представниками Генерального
директорату з оподаткування та митного
союзу Європейської комісії.

За повідомленням Представництва
України при Європейських
Співтовариствах, Європейською
стороною поінформовано про
неприйнятність застосування подібної
практики відносно імпортерів
країн-членів ЄС, у зв'язку з тим, що
імпортер (мається на увазі резидент
України): по-перше, не є власником
експортної декларації, вона належить
експортерові та митним органам країни
експорту, при цьому імпортер не має
доступу до експортної декларації;
по-друге, з 1 липня 2009 року митними
органами ЄС для оформлення приймається
виключно електронні декларації,
декларації в паперовому форматі не
використовуються; по-третє, якщо товари
експортуються після режиму транзиту
(залізниця, TIR), застосовується спрощена
процедура митного оформлення у режимі
експорт.

Крім цього, Європейська Комісія листом
від 27.03.2008 наголосила, що вимога надання
копії експортної вантажної митної
декларації не відповідає міжнародним
митним стандартам, сучасній митній
практиці і може бути розглянута як
торговельний бар'єр (відповідь
Держмитслужби України на лист Ради
підприємців при Кабінеті Міністрів
України щодо внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 24.07.2009 № 767 «Про внесення змін до
деяких постанов Кабінету Міністрів
України».

Частиною другою статті 58 Митного
кодексу України передбачено, що метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що митний орган не навів
жодного обґрунтованого пояснення та не
надав жодного доказу, які б свідчили
про наявні розбіжності, що не дають
можливість підтвердити числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари.

Також відповідачем не доведено
неможливості застосування основного
методу визначення митної вартості - за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються.

Як встановлено судом, митна вартість
товарів була підтверджена позивачем
всіма необхідними документами,
зазначеними у частини другій статті 53
Митного кодексу України.

Отже, Декларантом для підтвердження
митного оформлення товару було подано
усі документи, які підтверджують
вартість товару та усі складові митної
вартості.

У спірних рішеннях відсутні зазначення
будь-яких розбіжностей у поданих до
митного оформлення додаткових
документах для підтвердження
заявленої митної вартості.

Таким чином, у відповідача під час
прийняття рішень про коригування
митної вартості товарів не було
підстав для незастосування основного
методу визначення митної вартості
товарів за ціною договору.

В оскаржуваних рішеннях про
коригування митної вартості товарів не
визначено, яка з перелічених у частині
другій статті 58 Митного кодексу
України підстав у даній конкретній
справі стала причиною неможливості
застосування першого методу.

Відповідно до пункту 1 Загального
вступного коментарю до Угоди про
застосування статті VII Генеральної
угоди з тарифів і торгівлі 1994 року
(набула чинності для України 16.05.2008)
первинною основою для митної вартості
за цією Угодою є «контрактна вартість»,
як це визначено в Статті 1 даної Угоди.
Статті від 2 до 7 передбачають методи
визначення митної вартості у випадках,
коли вона не може бути визначена згідно
з положеннями Статті 1.

З наведеного вбачається, що Митний
орган не обґрунтував у своїх рішеннях,
що документи, подані декларантом для
митного оформлення товару, є
недостатніми чи такими, що у своїй
сукупності викликають сумнів у
достовірності наданої інформації, не
навів обставини, які мали були бути
підтвердженні додатково запитаними
митним органом документами.

Згідно з частиною третьою статті 54
Митного Кодексу України за
результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів митний орган визнає
заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до частини сьомої статті 54
Митного кодексу України у разі якщо під
час проведення митного контролю митний
орган не може аргументовано довести, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, заявлена декларантом
або уповноваженою ним особою митна
вартість вважається визнаною
автоматично.

Відповідно до статті 57 Митного Кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які ввозяться в Україну
відповідно до митного режиму імпорту,
здійснюється за основним методом
(тобто за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції)) та другорядними: за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; на
основі віднімання вартості; на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); за резервним. Основним
методом визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Отже, відповідачем при невизнанні
митної вартості, заявленої
товариством, та визначенні митної
вартості за іншим, відмінним від
першого, методом, необґрунтовано із
посиланням на надані декларантом
документи, причини неможливості
застосування першого методу
визначення митної вартості, тому митна
вартість повинна бути визнана
автоматично.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
відповідно до частини першої статті 452
Митного кодексу України інформація
щодо обсягів експорту та імпорту
конкретних видів товарів надається
центральним органам виконавчої влади
за їх вмотивованим запитом (одноразово)
або на підставі міжвідомчих угод про
інформаційний обмін (регулярно).

Щодо визначення митним органом
вартості імпортованих позивачем
товарів на підставі наявної
інформації, яка міститься в ціновій
базі Єдиної автоматизованої
інформаційної системи Держмитслужби,
то суд звертає увагу на наступне.

Спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
статистики є Державна служба
статистики України (Указом Президента
України від 06.04.2011 № 396/2011), у тому числі
і з питань статистики зовнішньої
торгівлі.

Згідно наявних даних Державної служби
статистики України (лист від 16.07.2014
№15.1-20/913Пі), середня вартість імпорту
товарів за кодом УКТ ЗЕД 303661900 з Канади
за січень - травень 2014 року становить 2,14
дол. США за кілограм товару.

Проте, митним органом визначено митну
вартість імпортованого позивачем
товару за кодом УКТ ЗЕД 303661900 на рівні
2,58 дол. США за кілограм, замість
заявленої товариством вартості даного
товару за ціною 2,10 дол. США за кілограм.

У судовому засіданні відповідач
зауважив, що при митному оформленні
вказаного товару спрацювала
автоматизована система аналізу та
управління ризиками за напрямом митної
вартості, яка видала відомості про те,
що у попередні періоди такий же товар
розмитнювався за більшою митною
вартістю, ніж задекларував позивач.
Зокрема, в системі була наявна
інформація, що у січні 2014 року вже
розмитнювався аналогічний товар за
кодом УКТ ЗЕД 303661900 на умовах поставки
CIF на підставі ВМД № 100250002/2014/60234 від
09.01.2014 та за ВМД № 100250002/2014/60235 від 09.01.2014,
при цьому митна вартість була
визначена на рівні 2,58 дол. США/кг.
Зазначені обставини і дали митному
органу підстави вважати, що
товариством не правильно визначено
числове значення митної вартості на
рівні 2,10 дол. США за кілограм
імпортованого товару.

Проте, позивач під час розгляду справи
зазначив, що ціна аналогічного товару,
на яку посилається відповідач,
завозився саме ТОВ «Сільпо ПДВПП», при
цьому, митним органом було здійснено
коригування митної вартості з 2,10 дол.
США до 2,58 дол. США за кілограм товару. У
подальшому, дані рішення про
коригування митної вартості були
оскаржені до Київського окружного
адміністративного суду та постановою
суду від 30.04.2014 у справі № 810/2154/14.
визнані протиправними та скасовані.

Таким чином, суд критично ставиться до
посилань відповідача щодо наявності
інформації про розмитнення
аналогічного товару за більшою митною
вартістю ніж визначено позивачем,
оскільки рішення митного органу, на
підставі яких дана вартість була
скоригована у попередні періоди
стосувалась саме позивача і у
подальшому була скасована рішенням
суду. Тому, підстав для використання
такої інформації, і коригування митної
вартості на підставі даних відомостей,
у відповідача не було.

Поряд із вищевказаним суд зауважує, що
відповідно до опису графи 33 розділу 2
Правил заповнення рішення про
коригування митної вартості товарів,
затверджених наказом Міністерства
фінансів України від 24 травня 2012 року
№598, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 01 червня 2012 року за
№883/21195 (далі - Правила № 598), у випадку
визначення митної вартості оцінюваних
товарів із застосуванням резервного
методу (стаття 64 Кодексу) зазначаються
докладна інформація та джерела, які
використовувалися митним органом при
її визначенні.

Проте, в оскаржуваних рішеннях не
зазначено докладну інформацію та
джерела, які використовувалися митним
органом при визначенні митної вартості
товарів.

Між тим, використання цінової бази
Єдиної автоматизованої інформаційної
системи Держмитслужби допускається
тільки при визначенні митної вартості
відповідно до положень статей 59, 60 та 64
Кодексу з обов'язковим зазначенням
номера та дати митної декларації, яка
була взята за основу для визначення
митної вартості оцінюваних товарів, з
поясненнями щодо зроблених коригувань
на обсяг партії ідентичних або
подібних (аналогічних) товарів, умов
поставки, комерційних умов тощо.

Аналогічна вимога міститься у статті 64
Митного кодексу України, яка визначає
правила та умови застосування
резервного методу для визначення
митної вартості товарів, частиною 2 та
пунктом 7 частини 3 якої передбачено, що
митна вартість, визначена згідно з
положеннями цієї статті, повинна
ґрунтуватися на раніше визнаних
(визначених) органами доходів і зборів
митних вартостях та не може
визначатися на підставі довільної чи
фіктивної вартості.

Зазначене свідчить про довільність
визначення митним органом числового
значення митної вартості товарів,
імпортованих позивачем товарів за
вищезазначеними ВМД на рівні 2,58 дол.США
за кілограм товару.

Відтак, суд дійшов висновку, що у ході
судового розгляду справи митним
органом не доведено неможливості
застосування інших методів визначення
митної вартості, окрім резервного.

Згідно частини четвертої статті 57
Митного кодексу України застосуванню
другорядних методів передує процедура
консультацій між органом доходів і
зборів та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій орган
доходів і зборів та декларант можуть
здійснити обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

Відповідно до вимог графи 33 Правил № 598,
також вказується про проведення
процедури консультацій між митним
органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору методів
визначення митної вартості товарів
відповідно до вимог статей 59 - 61
Кодексу. Результати проведеної
консультації, а також причини, через
які не можуть бути застосовані методи
визначення митної вартості товарів за
ціною договору щодо ідентичних,
подібних (аналогічних) товарів
(наприклад, відсутня інформація щодо
вартості ідентичних або подібних
(аналогічних) товарів), фіксуються у
графі.

Як убачається з оскаржуваних рішень, у
графі 33 зазначено, що процедура
консультацій проведена та вказані
причини, через які не можуть бути
застосовані методи визначення митної
вартості товарів, окрім резервного.

Проте, відображення даного факту у
рішенні не є достатнім та
беззаперечним доказом проведення
консультації у разі заперечення цього
факту декларантом, оскільки
консультація проводиться до прийняття
рішення.

Так, митне оформлення товарів
здійснювалось шляхом електронного
декларування. При цьому, ніякої іншої
інформації, крім вимоги про надання
додаткових документів та прийнятого
рішення про коригування митної
вартості до Товариства не надходило, що
свідчить про відсутність зі сторони
митного органу будь-якої спрямованості
на діалог з декларантом з метою
визначення основи митної вартості.

При цьому, у графі 33 оскаржуваних
рішеннях не зафіксовані результати
проведеної консультації, а лише
вказані причини через які не можуть
бути застосовані попередні методи
визначення митної вартості товарів.

Верховний Суд України неодноразово у
своїх рішеннях зазначав, що
дискреційні функції митних органів
мають законодавчі обмеження у випадках
незгоди із задекларованою митною
вартістю. До таких, зокрема, належать
процедура консультацій між митним
органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язок послідовного вибору методів
(від першого до шостого) визначення
митної вартості товарів. Так, Верховний
Суд України зазначає, що у разі незгоди
митного органу із митною вартістю
імпортованого товару він відповідно до
вимог статті 266 Митного кодексу України
зобов'язаний провести процедуру
консультацій, у ході яких мав би дійти
висновків щодо застосування того чи
іншого методу визначення митної
вартості товарів. (постанови
Верховного Суду України від 14.05.2013 у
справі № 21-130а13, від 21.01.2011 у справі № 21-
56а10, від 07.02.2011 у справі № 21-76а10, від
14.11.2011 у справі № 21-213а11, від 06.02.2012 у
справі № 21-418а11, від 03.07.2012 у справі №
21-197а12).

Суд також зауважує, що митний орган при
здійсненні митного контролю, у тому
числі й з питань контролю правильності
визначення митної вартості, має діяти у
спосіб, визначений Митним кодексом
України, а відомості, які містяться у
ЄАІС Держмитслужби України, мають лише
допоміжний інформаційний характер при
прийнятті митним органом відповідних
рішень. Та обставина, що у ЄАІС
Держмитслужби України є інформація про
те, що товар, який задекларовано однією
особою, іншими особами задекларований
та розмитнювався за іншою вартістю, за
відсутності інших визначених законом
підстав, що обумовлюють межі і способи
здійснення митним органом контролю
митної вартості, не утворює підстав для
відмови у визнанні заявленої
декларантом митної вартості за
основним методом та її визначенні за
резервним методом, адже торгові
відносини є різноманітними,
здійснюються на принципах автономії
волі та свободи договору, при цьому
безліч обставин можуть впливати на їх
ціну (характеристика товару, виробник,
торгова марка, умови і обсяги поставок,
наявність знижок тощо). Автоматизована
система аналізу та управління ризиками
з об'єктивних причин не може містити
усієї інформації, що стосується
суб'єктів зовнішньоекономічної
діяльності, товарів і умов їх продажу,
тому такі дані не можуть мати більше
значення, ніж надані декларантом
первинні документи про товар.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 цього Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не доведено
обґрунтованості виникнення сумнівів
щодо достовірності наданих
декларантом до митного оформлення
відомостей та правомірності своїх дій
щодо відмови у визначенні митної
вартості товару за ціною договору та
застосування інших методів, крім
резервного, а також прийняття
оскаржуваного рішення про коригування
митної вартості товарів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
митний орган неправомірно відмовив
позивачу у визнанні задекларованої ним
митної вартості товару за основним
методом, визначив митну вартість за
резервним методом та прийняв
оскаржувані рішення, відтак такі
рішення підлягають скасуванню.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
адміністративного позову.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір, таким чином,
судові витрати підлягають стягненню з
Державного бюджету на користь
позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
рішення Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів про коригування
митної вартості товарів від 09.01.2014
№100250002/2014/000005/1, від 09.01.2014 №
100250002/2014/000004/1, від 15.01.2014 №100250002/2014/000015/1,
від 15.01.2014 № 100250002/2014/000016/1.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Сільпо ПДВПП»
сплачений судовий збір у розмірі 182 (сто
вісімдесят дві) гривні 70 копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лисенко В.І.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 04 серпня 2014 р.