Справа № 802/1479/14-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/1479/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А.В.
Суддя-доповідач: Боровицький О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Боровицького О. А.

суддів: Граб Л.С. Сапальової Т.В.

секретар судового засідання:
Александрова К.В.

за участю:

представника позивача Жученко Т.П.

представника відповідача Воржова Ю.П.

представника відповідача Ставської
О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 02 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного підприємства
"Башак" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені ,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2014 року Вінницьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось в суд з
адміністративним позовом до
приватного підприємства "Башак" про
стягнення 7052,28 грн.
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році та 46,64 грн. пені за прострочення
терміну сплати санкцій.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 02 червня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного підприємства
"Башак" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги аргументує
зокрема тим, що відповідач протягом 2013
року відмовив у працевлаштуванні 3
інвалідів, які мали бажання працювати
на даному підприємстві, на
підтвердження чого надано корінці
направлень на працевлаштування.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
прибули до суду апеляційної інстанції,
а саме представника позивача - на
підтримання доводів апеляційної
скарги, представників відповідача - на
підтримання рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України "Про зайнятість населення" -
держава забезпечує надання додаткових
гарантій щодо працевлаштування
працездатним громадянам у
працездатному віці, які потребують
соціального захисту і не здатні на
рівних конкурувати на ринку праці, у
тому числі, зокрема, інвалідам, які не
досягли пенсійного віку.

Відповідно до статті 7 Закону України
"Про зайнятість населення" -
працевлаштування інвалідів
здійснюється відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації і знань, з урахуванням
його побажань.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону
України "Про зайнятість населення" -
підприємства, установи і організації,
незалежно від форм власності, їх
службові особи зобов'язані сприяти
проведенню державної політики
зайнятості, зокрема, працевлаштування
осіб, які потребують соціального
захисту і не здатні на рівних умовах
конкурувати на ринку праці, в
кількості, визначеній місцевими
державними адміністраціями,
виконавчими органами відповідних рад,
та інвалідів у кількості, визначеній
згідно із Законом України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні".

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" - діяльність
держави щодо інвалідів виявляється у
створенні правових, економічних,
політичних, соціально-побутових і
соціально-психологічних умов для
задоволення їх потреб у відновленні
здоров'я, матеріальному забезпеченні,
посильній трудовій та громадській
діяльності. Соціальний захист
інвалідів з боку держави полягає у
наданні грошової допомоги, засобів
пересування, протезування, орієнтації
і сприйняття інформації,
пристосованого житла, у встановленні
опіки або стороннього догляду, а також
пристосуванні забудови населених
пунктів, громадського транспорту,
засобів комунікацій і зв'язку до
особливостей інвалідів.

За приписами частини 3 статті 18
вказаного Закону - підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 18-1 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" - інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний. Рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів. Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.
Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

У відповідності до положень частин 1, 2
статті 19 зазначеного Закону - для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі 4 відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
1 робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною 1 цієї статті, і
забезпечують працевлаштування
інвалідів. При розрахунках кількість
робочих місць округлюється до цілого
значення.

Згідно з вимогами частини 3 статті 19
Закону - підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць
відповідно до змісту частини 5 статті 19
Закону, вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено обов'язок
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачувати відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Відповідно до частини 2 статті 20 Закону
- порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Поняття робоче місце інваліда,
спеціальне робоче місце інваліда
визначено статтею 1 Закону України "Про
реабілітацію інвалідів в Україні" і
розуміється як: робоче місце інваліда -
місце або виробнича ділянка постійного
або тимчасового знаходження особи у
процесі трудової діяльності на
підприємствах, в установах і
організаціях; спеціальне робоче місце
інваліда - окреме робоче місце або
ділянка виробничої площі, яка потребує
додаткових заходів з організації праці
особи з урахуванням її індивідуальних
функціональних можливостей,
обумовлених інвалідністю, шляхом
пристосування основного і додаткового
устаткування, технічного обладнання
тощо.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів суду апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що закон поклав на
підприємства, установи, організації
обов'язок з самостійного
працевлаштування інвалідів, зміст
якого визначений статтею 18 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", у
відповідності до якого
працевлаштування здійснюється за
зверненням інваліда безпосередньо до
роботодавця або за направленням від
відповідної державної служби
зайнятості. При цьому зміст
зобов'язання з працевлаштування
інвалідів, визначений нормами статті 18
вказаного Закону не передбачає
обов'язку роботодавця здійснювати
безпосередній пошук інвалідів з метою
їх працевлаштування.

Обов'язок по забезпеченню роботодавцем
працевлаштування інвалідів буде
виконаний останнім в передбаченому
законом обсязі у випадку дотримання
роботодавцем нормативних вимог статті
18 Закону (виділення та створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальних
робочих місць; створення для інвалідів
умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації;
забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством;
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів;
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України).

Отже, законодавство України в сфері
соціальної захищеності інвалідів
обов'язок з працевлаштування інвалідів
покладає на орган державної влади з
питань праці та соціальної політики,
органи місцевого самоврядування,
громадські організації інвалідів, але
цьому мають передувати певні дії
підприємств, установ і організацій зі
створення робочих місць для інвалідів
та з відповідного інформування
зазначених органів з метою
працевлаштування інвалідів. Обов'язок
державних органів щодо
працевлаштування інвалідів виникає
після виконання підприємствами
обов'язку щодо створення робочих місць
і надання передбаченої законодавством
про соціальну захищеність інвалідів
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Як підтверджується матеріалами справи,
згідно поданого відповідачем до Фонду
звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік:
середньооблікова кількість штатних
працівників у 2013 році становила - 11
осіб, з них середньооблікова
чисельність фактично працюючих
інвалідів - 0 осіб; кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях створених
відповідно до вимог статті 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" - 1
особа (а.с. 6).

З матеріалів справи судом встановлено,
що відповідачем протягом 2013 року
подавалися звіти про наявність
вакансій для інвалідів, форми № 3-ПН до
Чечельницького районного центру
зайнятості, що підтверджується листом
Чесельницького районного центру
зайнятості за вих. №03-19/572 від 18.04.2014
року та звітами форми №3-ПН (а.с.10, 16- 28).

Крім того, відповідно до листа
Чечельницького районного центру
зайнятості від 18.04.2014 №03-19/572 три особи з
інвалідністю, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, на протязі 2013 року були
направлені на працевлаштування на ПП
"Башак", але відмовилась від
запропонованої роботи, що
підтверджується листом
Чечельницького районного центру
зайнятості від 25 липня 2014 року № 03-19/1149
та пояснювальними записками
зазначених вище осіб (не влаштовують
умови роботи та транспортна
недоступність).

Таким чином, судом встановлено, що
відповідачем вчинені всі можливі дії
для працевлаштування необхідної
кількості інвалідів на підприємстві.

До того ж, апелянтом не було надано суду
доказів, які б свідчили про факт
відмови позивача у працевлаштуванні
інвалідів, які були направлені службою
зайнятості до даного суб'єкта
господарювання.

Тому суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що за обставин, які склалися у
спірних відносинах, на відповідача не
може бути покладена відповідальність
за непрацевлаштування інвалідів.

Враховуючи зазначене, вірним є
висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні даного
адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
дотримано всіх вимог законодавства, а
тому відсутні підстави для її
скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Вінницького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 02 червня 2014
року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
11 липня 2014 року .

Головуючий суддя
Боровицький О. А.

Судді
Граб Л.С.

Сапальова Т.В.