Справа № 810/4247/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року №810/4247/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
ОСОБА_1 (за довіреністю)

від відповідача:
не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до профізичної
особи-підприємця ОСОБА_2
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі
- позивач) звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Бориспільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області (далі - відповідач)
про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 1 липня 2014 року №.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про порушення ФОП ОСОБА_2
вимог податкового законодавства щодо
порядку реєстрації платником ПДВ є
безпідставними.

Позивач стверджує, що перевищив обсяги
оподатковуваних операцій, що
зумовлюють обов'язок зареєструватись
платником ПДВ у вересні 2013 року, таким
чином правомірно отримав свідоцтво
платника податку на додану вартість у
жовтні 2013 року. За таких обставин,
нараховане відповідачем податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість за серпень і вересень 2013 року
є протиправним.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив суд позов
задовольнити.

Відповідач позов не визнав, надіслав
суду письмові заперечення, у яких
зазначив, що посадові Бориспільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області при
проведенні перевірки позивача та
оформленні її результатів діяли на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законодавством
України.

Підставою для винесення спірного
податкового повідомлення-рішення
стало порушення позивачем порядку
реєстрації платником податку на додану
вартість, оскільки за даними перевірки,
позивачем у періоді з 1 січня 2013 року по
31 липня 2013 року було перевищено обсяги
оподатковуваних операцій у розмірі
300000.00 грн., отже з серпня 2013 року у
позивача виник обов'язок нараховувати
та сплачувати податок на додану
вартість, а також отримати відповідне
свідоцтво. Натомість, платником ПДВ ФОП
ОСОБА_2 зареєструвався лише у жовтні 2013
року, що потягнуло за собою нарахування
контролюючим органом сум ПДВ за
серпень і вересень 2013 року. З наведених
підстав відповідач у задоволенні
адміністративного позову просив
відмовити.

31 липня 2014 року через канцелярію суду
від представника відповідача надійшло
клопотання про розгляд справи за його
відсутності у порядку письмового
провадження.

Заслухавши думку представника
позивача суд ухвалив здійснювати
розгляд справи за відсутності
представника відповідача
повідомленого належним чином про дату
і час розгляду справи.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, врахувавши норми закону, які
діяли на момент виникнення
правовідносин між сторонами, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

ОСОБА_2 зареєстрований Бориспільською
районною державною адміністрацією
Київської області 2 березня 2009 року та
отримав свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
серії НОМЕР_2. Станом на момент
перевірки, позивач перебував на
податковому обліку у Бориспільській
об'єднаній державній податковій
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області за №597-04
(а.с. 9).

Відповідно до матеріалів справи, у
період з 26 травня 2014 року по 16 червня 2014
року посадовими особами
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, на підставі статті 20, статті 77,
статті 82 Податкового кодексу України
та на виконання наказу від 15 травня 2014
року №362, проведено планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 за період з 1
січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Результати перевірки позивача
оформлено актом від 20 червня 2014 року
№332/17-3/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки) (а.с.
8-54).

У ході перевірки податковим органом
порушення ФОП ОСОБА_2 пункту 181.1 статті
181, пункту 183.1, 183.2 183.10 статті 183, абзацу
«а» пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1
статті 188 Податкового кодексу України,
чим порушено порядок реєстрації
платника ПДВ, у результаті чого позивач
здійснював підприємницьку діяльність
в період з серпня по вересень 2013 року на
загальній системі оподаткування не
сплачуючи податок на додану вартість і
занизив податкові зобов'язання з ПДВ за
серпень-версень 2013 року загалом на суму
107276,80 грн., у тому числі за серпень 2013
року у розмірі 57918,30 грн., за вересень 2013
року у розмірі 49358,50 грн.

На підставі висновків акту перевірки,
Бориспільською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Київській
області прийняте податкове
повідомлення-рішення форми «Р», яким
ФОП ОСОБА_2 збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 143887,06 грн., у тому
числі 112661,80 грн. за основним платежем та
31225,46 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями (а.с. 67).

Не погоджуючись із висновками
податкового органу та рішеннями, якими
ФОП ОСОБА_2 донараховано податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість, позивач звернувся до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному
податковому повідомленню-рішенню, яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість, суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що у період з 1 січня
2011 року по 30 червня 2013 року позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування, та сплачував єдиний
податок за ставкою 3%, що
підтверджується свідоцтвом Серія
НОМЕР_3 (а.с. 88).

З 1 липня 2013 року ФОП ОСОБА_2 з підстав,
що не пов'язані з перевищенням обсягу
виручки (доходу), що дозволяє
перебувати на спрощеній системі
оподаткування, позивач перейшов на
загальну систему оподаткування та у
періоді з 1 липня 2013 року по 31 грудня 2013
року працював та нараховував податкові
зобов'язання на загальним правилом.

1 жовтня 2013 року позивачем
зареєструвався платником податку на
додану вартість та отримав відповідне
свідоцтво НОМЕР_4 (а.с. 87)

Як вбачається із матеріалів справи,
податковий орган обумовлює
зафіксовані порушення щодо заниження
позивачем податкового зобов'язання з
податку на додану вартість
недотриманням позивачем вимог щодо
обов'язкової реєстрації платником
податку на додану вартість.

Перевіркою встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 перевищив
обсяг оподатковуваних операцій (300000,00
грн.) за період з 01.01.2013р. по 31.07.2013р.,
відтак з серпня 2013 року мав
зареєструватися платником ПДВ.
Податковий орган зазначає, що за
січень-липень 2013 року загальна сума з
постачання товарів/послуг за
результатами перевірки склала за
правилом першої події 446264,77 грн., що
свідчить про перевищення граничної
межі обсягів оподатковуваних операцій
у розмірі 300000,00 грн., згідно з пунктом
181.1 статті 181 Податкового кодексу
України

За період серпень-вересень 2013 року
фізична особа-підприємець ОСОБА_2
здійснив оподатковуваних операцій з
надання товарів/послуг за правилом
першої події на суму 536384,04 грн. без
нарахування податку на додану
вартість, в тому числі: за серпень 2013
року - 289591,52 грн. за вересень 2013 року -
246792,52 грн.

Таким чином, податковий орган
встановивши факт перевищення
позивачем граничного обсягу
оподатковуваних операцій у періоді з
січня по липень 2013 року прийшов до
висновку про виникнення у позивача
обов'язку до 10 серпня 2013 року подати
заяву про реєстрацію платником податку
на додану вартість та зареєструватись
платником ПДВ з серпня 2013 року.

Враховуючи, що свідоцтво платника
податку на додану вартість позивач
отримав 1 жовтня 2013 року, податковий
орган донарахував позивачеві податок
на додану вартість на операції з
постачання товарів і послуг, починаючи
з серпня 2013 року по вересень 2013 року.

Щодо даних обставин перевірки, позивач
зазначив, що у податкового органу були
відсутні підстави для донарахування
податку на додану вартість у розмірі
107276,80 грн. за серпень і вересень 2013 року

Представник позивача, посилаючись на
відповідне свідоцтво про реєстрацію
ФОП ОСОБА_2 платником податку на додану
вартість НОМЕР_4 (а.с. 87), звертав увагу
суду, що позивач є платником ПДВ з 1
жовтня 2013 року, тому висновок
відповідача про обов'язок позивача
нараховувати та сплачувати ПДВ за
серпень і вересень 2013 року є
безпідставним.

Спростовуючи твердження відповідача
про виникнення у ФОП ОСОБА_2
зареєструватись платником ПДВ
починаючи з 1 серпня 2013 року,
представник позивача зауважив, що
підприємцем не було перевищено
граничного обсягу поставок,
передбаченого положеннями 181.1 статті 181
Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 297.1 статті 297
Податкового кодексу України, платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності, зокрема,
з податку на додану вартість.

Таким чином, до перевищення граничного
обсягу виручки і виникнення у платника
єдиного податку обов'язку перейти на
загальну систему оподаткування, або
переходу на загальну систему
оподаткування, за власним бажанням,
положення Податкового кодексу, що
регулюють відносини з приводу
нарахування та сплату податку на
додану вартість, до такого платника не
застосовуються.

Після переходу платника єдиного
податку на загальну систему
оподаткування, при вирішенні питання
щодо виникнення у нього обов'язку
зареєструватись платником податку на
додану вартість та оподаткувати
операції з поставки послуг (товарів)
таким податком, слід керуватися
розділом V Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 180.1 статті 180
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування податком на додану
вартість платником податку є, зокрема,
будь-яка особа, що провадить або планує
провадити господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу;
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку.

Пунктом 181.1 статті 181 Податкового
кодексу встановлено, що у разі коли
загальна сума від здійснення операцій
з постачання товарів/послуг, що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
розділом, у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, нарахована (сплачена) такій
особі протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку у
контролюючому органі за своїм
місцезнаходженням (місцем проживання)
з дотриманням вимог, передбачених
статтею 183 цього Кодексу, крім особи,
яка є платником єдиного податку.

Із змісту статті 183 Податкового кодексу
України вбачається, що будь-яка особа,
що підлягає обов'язковій реєстрації чи
прийняла рішення про добровільну
реєстрацію як платника податку, подає
до органу державної податкової служби
за своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) реєстраційну заяву.

У разі обов'язкової реєстрації особи як
платника податку реєстраційна заява
подається до органу державної
податкової служби не пізніше 10 числа
календарного місяця, що настає за
місяцем, в якому вперше досягнуто
обсягу оподатковуваних операцій,
визначеного у статті 181 цього Кодексу.

У разі добровільної реєстрації особи
як платника податку або особи, яка
відповідає вимогам, визначеним
підпунктом 6 пункту 180.1 статті 180 цього
Кодексу, реєстраційна заява подається
до органу державної податкової служби
не пізніше ніж за 20 календарних днів до
початку податкового періоду, з якого
такі особи вважатимуться платниками
податку та матимуть право на
податковий кредит і виписку податкових
накладних.

У разі переходу осіб із спрощеної
системи оподаткування, що не
передбачає сплати податку, на сплату
інших податків і зборів, встановлених
цим Кодексом, у випадках, визначених
главою 1 розділу XIV цього Кодексу, за
умови, що такі особи відповідають
вимогам, визначеним пунктом 181.1 статті
181 цього Кодексу, реєстраційна заява
подається не пізніше 10 числа першого
календарного місяця, в якому здійснено
перехід на сплату інших податків і
зборів, встановлених цим Кодексом. Якщо
такі особи відповідають вимогам,
визначеним пунктом 182.1статті 182 цього
Кодексу, реєстраційна заява подається
у строк, визначений пунктом 183.3 цієї
статті.

У разі зміни ставки єдиного податку
відповідно до підпункту "б" підпункту 4
пункту 293.8статті 293 цього Кодексу
реєстраційна заява подається не
пізніше ніж за 15 календарних днів до
початку календарного кварталу, в якому
буде застосовуватися ставка єдиного
податку, що передбачає сплату податку
на додану вартість.

Згідно пункту 183.10 статті 183 Податкового
кодексу України, будь-яка особа, яка
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку, і у випадках та в
порядку, передбачених цією статтею, не
подала до органу державної податкової
служби реєстраційну заяву, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

Системний аналіз наведених норм
законодавства дозволяє дійти висновку,
що тільки у разі, коли з моменту
переходу на спрощену систему
оподаткування, платником податків
допущено перевищення суми операцій з
поставки товарів (послуг) у розмірі 300000
гривень (без урахування податку на
додану вартість), у такої особи виникає
обов'язок зареєструватися платником
податку на додану вартість.

Тобто, досягнення платником податків
обсягів оподатковуваних ПДВ операцій у
розмірі 300000.00 грн. не зумовлюють
обов'язку реєструватись платником ПДВ,
якщо така особа перебуває на спрощеній
системі оподаткування і є платником
єдиного податку.

Суд звертає увагу, що правила пункту 181.1
статті 181 Податкового кодексу України
які передбачають обов'язок
реєструватись платником ПДВ при
досягненні обсягів операцій у розмірі
300000,00 грн. застосовуються виключно до
платників податків, що обрали загальну
систему оподаткування.

Таким чином, положення даної норми
можуть бути застосовані до позивача
лише після переходу на загальну
систему оподаткування, тобто з 1 липня
2013 року.

Відповідно до показників, відображених
у Книзі обліку доходів і витрат, ФОП
ОСОБА_2 у період з липня по жовтень 2013
року отримав настпуну виручку: липень
2013 року - 102440,60 грн., серпень 2013 року -
281024,89 грн., вересень 2013 року 214535,00 грн.,
жовтень 2013 року - 114583,93 грн. (а.с. 89-95).

З наведеного вбачається, що обсяг
оподатковуваних операцій у розмірі
300000,00 грн. позивачем перевищено у
серпні 2013 року (липень-серпень 2013 року -
383465,49 грн.).

Відтак, ФОП ОСОБА_2 вважається
платником податку на додану вартість з
вересня 2013 року.

Водночас, як платник податку на додану
вартість позивач зареєструвався лише з
жовтня 2013 року.

Враховуючи викладене, позивачем
протиправно не був сплачений податок
на додану вартість за вересень 2013 року
у розмірі 49358,50 грн., тоді як податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за серпень 2013 року у розмірі
57918,30 грн. відповідачем нараховано
безпідставно.

Щодо висновків податкового органу про
заниження позивачем податку на додану
вартість у розмірі 5385,00 грн., судом
встановлено наступне.

Згідно акту перевірки, ФОП ОСОБА_2
задекларовано податку на додану
вартість, що підлягає сплаті до бюджету
у період з 1 жовтня 2013 року по 31 грудня
2013 року у розмірі 15359,00 грн.

Перевіркою повноти нарахування
податку на додану вартість встановлено
його заниження на суму 5385,00 грн., у тому
числі за листопад 2013 року у розмірі 4907,00
грн., за грудень 2013 року у розмірі 478,00
грн.

Судом встановлено, що позивачем до
податкового органу було подано
декларацію з податку на додану
вартість за жовтень 2013 року, в якій суму
ПДВ, що підлягає сплаті зазначено у
розмірі 11452,00 грн. Натомість, перевіркою
встановлено, що у позивача виникло
від'ємне значення різниці між сумою
податкового зобов'язання та сумою
податкового кредиту, у розмірі 4387,00 грн.

За даними акту перевірки, податкову
декларацію з податку на додану
вартість за листопад 2013 року позивачем
подано не було, у зв'язку з чим,
податковим органом самостійно
донараховані зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 9294,00 грн. З
урахуванням від'ємного значення
попереднього звітного періоду, сума
ПДВ, що підлягала сплаті до бюджету за
листопад 2013 року становила 4907,00 грн.
(а.с. 41).

У січні 2014 року позивачем подана до
податкового органу податкова
декларація з податку на додану
вартість за грудень 2013 року, у якій
позивачем самостійно визначено суму
податкового зобов'язання з ПДВ у
розмірі 3907,00 грн. Перевіркою повноти
нарахування податку на додану вартість
встановлено заниження показника
податку на додану вартість за грудень
2013 року у розмірі 478,00 грн.

Викладені порушення податкового
законодавства призвели до заниження
позивачем податкового зобов'язання з
ПДВ загалом на суму 5385,00 грн.

Суд зазначає, що на спростовування
викладених в акті перевірки тверджень,
позовна заява жодних обґрунтувань не
містить. У ході розгляду справи
представник позивача жодних пояснень з
приводу визначених ФОП ОСОБА_2
податкових зобов'язань надати не зміг.

Слід зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість сформованого
податкового кредиту належними
документами первинного обліку
покладається на платника-покупця
товарів (робіт, послуг), позаяк саме він
є суб'єктом, який зменшує суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, що підлягає
перерахуванню до бюджету, на суму
податкового кредиту.

Позивачу була надана відповідна
можливість надати суду докази, що
витребувані безпосередньо судом, так і
тих, що на думку позивача мають
значення для розгляду справи і не
додано до матеріалів справи разом з
позовом.

Суд бере до уваги, що жодних доказів на
підтвердження своєчасного надсилання
і одержання податковим органом
декларації з податку на додану
вартість за листопад 2013 року позивачем
не надано. Доказами, що містяться у
матеріалах справи, виявлені податковим
органом розбіжності у показниках,
належних до сплати сум податку за
жовтень і грудень 2013 року не
спростовані.

За даних обставин, суд не знаходить
підстав для скасування податкового
повідомлення-рішення у цій частині.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Статтею 185 Податкового кодексу України
встановлено, що об'єктом оподаткування
185.1. Об'єктом оподаткування є операції
платників податку з: а) постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; е) постачання послуг
з міжнародних перевезень пасажирів і
багажу та вантажів залізничним,
автомобільним, морським і річковим та
авіаційним транспортом. З метою
оподаткування цим податком до операцій
з ввезення товарів на митну територію
України та вивезення товарів за межі
митної території України
прирівнюється поміщення товарів у
будь-який митний режим, визначений
Митним кодексом України.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187
Податкового кодексу України, датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: а)
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.4 статті 198
Податкового кодексу України
встановлено, що якщо платник податку
придбає (виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені(нараховані) у
зв'язку з таким придбання
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

У силу вимог пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно пункту 200.1. статті 200 Податкового
кодексу України сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Пунктами 200.1 та 200.2 статті 200
Податкового кодексу передбачено, що
при позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до підпункту 54.3.5. пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України,
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо дані перевірок
щодо утримання податків у джерела
виплати, в тому числі податкового
агента, свідчать про порушення правил
нарахування, утримання та сплати до
відповідних бюджетів податків і
зборів, передбачених цим Кодексом, у
тому числі податку на доходи фізичних
осіб таким податковим агентом.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового
кодексу України передбачено, що у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами
54.3.1,54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

На підставі викладеного, податкове
повідомлення-рішення від 1 січня 2014
року №, відповідно до якого,
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 143887.26 грн., у
тому числі 112661,80 грн. за основним
платежем та 31225,46 грн. підлягає
скасуванню в частині нарахування
податкового зобов'язання за серпень 2013
року, що становить 57918,00 грн. за основним
платежем та 14479,58 за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, та враховуючи,
що органом державної податкової служби
не доведено правомірності визначення
зобов'язання з податку на додану
вартість за серпень 2013 року,
адміністративний позов підлягає
задоволенню частково.

Відповідно до частини 2 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України «Про судовий збір», судовий
збір справляється у відповідному
розмірі від мінімальної заробітної
плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду адміністративного
позову майнового характеру позивачем
до Державного бюджету сплачується 2
відсотки розміру майнових вимог, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 4
розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно частини 3 статті 4 Закону України
«Про судовий збір» під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

Відповідно до матеріалів справи
позивачем заявлено майнову вимогу у
розмірі 143887,26 грн. Таким чином, повна
сума судового збору становить 2877.75 грн.
(143887,26*2%=2877.75).

Позивач сплатив судовий збір у розмірі
287.77 грн. Враховуючи, що судом було
задоволено 50% майнових вимог позивача,
сума судового збору, яка підлягає
стягненню на користь Державного
бюджету становить 1141,90 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 1 липня 2014 року № в
частині грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість у
розмірі 57918 (п'ятдесят сім тисяч
дев'ятсот вісімнадцять) гривень 30
копійок за основним платежем та 14479
(чотирнадцять тисяч чотириста сімдесят
дев'ять) гривень 58 копійок.

У задоволені решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на
користь Державного бюджету України
судовий збір у розмірі 1141 (одну тисячу
сто сорок одну) гривню 90 копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 6 серпня 2014 року.