Справа № 2а-5943/12/1470
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-5943/12/1470

Категорія: 3.5 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотникова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційну
скаргу Територіальної державної
інспекції з питань праці у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року по справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сандора» до
Територіальної державної інспекції з
питань праці про визнання протиправним
та скасування припису, -

В С Т А Н О В И В:

12.11.2012 року ТОВ «Сандора»» звернулося
до окружного суду із позовом до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Миколаївській області, в
якому просило суд визнати протиправним
та скасувати припис від 23.10.2012 року
№14-01-030/0256 про зобов'язання привести
назву професії «експедитор з виконання
обов'язків касира» та зміст посадової
інструкції у відповідність до
класифікатора професій ДК 003:2010 та ч.1
ст.131 КЗпП України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що після
проведення перевірки в жовтні 2012 року
Інспекцією праці було неправомірно
винесено припис, який позивач вважає
незаконним, оскільки професія (посада)
«експедитор з виконанням обов'язків
касира», на якій працює працівник
товариства ОСОБА_1, не суперечить
Класифікатору професій, а зміст його
посадової інструкції відповідає
вимогам Кодексу законів про працю
України.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року адміністративний позов ТОВ
«Сандора» задоволено. Визнано
протиправним та скасовано припис
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Миколаївській області
від 23 жовтня 2012 року №14-01-030/0256.

Не погоджуючись з вказаною вище
постановою суду 1-ї інстанції, 20.12.2012
року начальник Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Миколаївській області подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати вищенаведену постанову суду
1-ї інстанції, як таку, що прийнята з
помилковим застосуванням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нову постанову, якою
відмовити ТОВ «Сандора» у задоволенні
його позову у повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та/або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
а також уважно вивчивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду 1-ї
інстанції в межах позовних вимог та
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що дана апеляційна скарга
необґрунтована та задоволенню не
підлягає.

До такого висновку колегія суддів
приходить з наступних підстав.

Судом 1-ї інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - ТОВ «Сандора» є юридичною
особою, яка зареєстрована 08.10.1998р.
Жовтневою РДА Миколаївської області.

В період з 15 по 18 жовтня 2012 року
співробітниками інспекції була
проведена перевірка підприємства
позивача з питань додержання
законодавства про працю, за
результатами якої складено акт №4
від 18.10.2012р.

Вказаною вище перевіркою встановлено,
що посадова інструкція «експедитора з
виконанням обов'язків касира» не
відповідає Довіднику кваліфікаційних
характеристик професій працівників,
затвердженому наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 29.12.2004 року №336, в зв'язку із чим,
позивачем відповідно, порушено норми
п.14 Довідника та ст.ст.29,131 КЗпП.

За вищезазначені порушення вимог
законодавства про працю, головним
державним інспектором праці 23 жовтня
2012 року винесено припис №14-01-030/0256, яким
підприємство позивача зобов'язано
назву професії «експедитор з
виконанням обов'язків касира» та зміст
посадової інструкції привести у
відповідність до класифікатора
професій ДК 003:2010 та до ч.1 ст.131 КЗпП.

Не погодившись з вказаним вище
рішенням відповідача, позивач оскаржив
його до суду.

Вирішуючи справу по суті та приймаючи
рішення про задоволення позову, суд
першої інстанції виходив з
обґрунтованості позовних вимог та
відповідно, протиправності спірного
рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в ній докази, цілком
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції і вважає їх
обґрунтованими та заснованими на
законі, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України.
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах та у спосіб
визначений Конституцією та законами
України.

Так, судовою колегією з матеріалів
справи встановлено, що наказом від
01.04.2011 року №196-к ОСОБА_1 було прийнято
на роботу на посаду «експедитора з
виконанням обов'язків касира». Даний
факт також підтверджується і копією
трудової книжки ОСОБА_1, з якої
вбачається, що він працює саме на
вказаній посаді.

Окрім того, по справі встановлено, що 01
квітня 2011 року між ОСОБА_1 та
підприємством позивача укладено
договір про повну матеріальну
відповідальність, а 17 листопада 2011 року
була затверджена посадова інструкція
№181 «експедитора з виконанням
обов'язків касира», з якою, як видно з
матеріалів справи, ОСОБА_1 ознайомився
під підпис.

Як слідує з приписів ч.1 ст.21 КЗпП
України, трудовим договором є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Також, згідно із ст.31 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган не
має права вимагати від працівника
виконання роботи, не обумовленої
трудовим договором.

Так, пунктом 14 Довідника, в порушенні
якого звинувачується позивач,
передбачено, що у разі виконання
працівником робіт, що належать до
різних посад, трудовий договір
укладається за згодою сторін за
посадою, яку визнано основною. Основною
вважається посада з найбільшим обсягом
виконуваних робіт порівняно з іншими
посадами.

Разом з тим, зі змісту п.1.3
класифікатора професій ДК 003:2010
вбачається, що професійні назви робіт,
які наведені у цьому класифікаторі,
рекомендовано застосовувати під час
утворення нових назв професій та посад
у зв'язку з розвитком нових видів
економічної діяльності та технологій.

При цьому, слід зазначити, що в Україні
діє принцип свободи договору, за яким
особа може не погоджуватися на роботу,
що пропонується, сторони вільні у
виборі умов договору, які не порушують
при цьому чиї-небудь інтереси.

Як видно з матеріалів справи,
особливістю діяльності підприємства
позивача є те, що продаж виготовленої
продукції здійснюється виключно на
умовах її доставки споживачу, а тому,
трудова функція «експедитора»
передбачає не лише доставку, але й
організацію взаєморозрахунків за
реалізовану (доставлену) продукцію.
Тобто, експедитор, в даному випадку,
забезпечує і перевезення грошових
коштів та несе повну матеріальну
відповідальність за їх збереження, т.б.
фактично одночасно виконує і роботу
«касира», що, в свою чергу, й знайшло
своє відображення в назві посади та
функціональних обов'язках.

Також, при цьому, ще раз слід вказати, що
ОСОБА_1 добровільно погодився на
виконання функцій як «експедитора»,
так і «касира», що підтверджується його
посадовою інструкцією, в зв'язку з чим,
позивач обґрунтовано найменував
посаду «експедитор з виконанням
обов'язків касира». Така назва, на думку
судів обох інстанцій, не суперечить
положенням класифікатора професій ДК
003:2010, норми якого носять виключно
«рекомендаційний» характер.

До того ж, необхідно звернути увагу й на
те, що функціями інспекції є захист
прав громадян у трудових відносинах.
Проте, як встановлено по справі, права
ОСОБА_1, в даному випадку, жодним чином
не були порушені найменуванням його
посади «експедитор з виконанням
обов'язків касира». Як вже зазначалося
вище, останній добровільно погодився з
виконанням покладених на нього
посадовою інструкцією обов'язків.
Таким чином, оскаржуваний припис
ніяким чином не можна розцінити як
захист прав працівника.

Що ж стосується п.2 оскаржуваного
Припису щодо приведення змісту
посадової інструкції «експедитора з
виконанням обов'язків касира» у
відповідність до ч.1 ст.131 КЗпП України,
то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, зі змісту трудового законодавства
вбачається, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
створити працівникам умови, необхідні
для нормальної роботи і забезпечення
повного збереження дорученого їм
майна, що передбачено ч.1 ст.131 КЗпП
України.

Вказане положення, в даному випадку,
виконане ТОВ, доказом чого є наказ від
20.06.2011 року №141 про транспортування
грошових коштів на маршруті, яким
передбачено обладнання сейфами
транспортних засобів, які доставляють
продукцію та розширено обов'язки
«експедиторів з виконанням обов'язків
касира». До того ж, згідно акту
прийому-передачі від 01.06.2012 року, ОСОБА_1
передано сейф. Дані положення
відображені й у посадовій інструкції
експедитора, а з працівником підписано
договір про повну матеріальну
відповідальність, що, в свою чергу,
повністю відповідає положенням ст.135-1
КЗпП України. Отже, позивач створив усі
умови для виконання своїм працівником
обов'язку щодо збереження майна ТОВ.

Також, в зв'язку із цим, ще слід
зазначити, що відповідно до ст.11, ч.1 ст.71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

А згідно ж з ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, на підставі вищезазначеного,
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що в даному конкретному
випадку, відповідач, в порушення вимог
ч.2 ст.71 КАС України, свою правову
позицію суду належним чином не довів, в
зв'язку із чим, судова колегія, як і суд
1-ї інстанції, вважає оскаржуваний
припис Інспекції - протиправним та
підлягаючим скасуванню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
судова колегія приходить до висновку,
що суд першої інстанції грубих
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
даної справи не допустив, вірно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належної правової оцінки.
Наведені ж у апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, оскільки судом
першої інстанції повно встановлено
обставини справи та ухвалено судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
суд апеляційної інстанції, діючи в
межах доводів апеляційної скарги,
відповідно до ст.200 КАС України, залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову окружного адміністративного
суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Миколаївській області - залишити без
задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко