Справа № 581/426/14-а
Суддя: Бутенко Д. В.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 581/426/14-а
Провадження № 2-а/581/25/14
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 серпня 2014 року
смт.Липова Долина

Липоводолинський районний суд
Сумської області у складі: головуючого
- судді Бутенка Д.В., при секретарі
судового засідання - Якименко Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.Липова
Долина Сумської області справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
відділу державної виконавчої служби
Липоводолинського районного
управління юстиції Сумської області
про скасування постанови про арешт
коштів боржника від 28 квітня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним вище позовом, який
мотивував тим, що у провадженні
відповідача перебуває виконавче
провадження про стягнення з нього в
дохід держави 510 грн. штрафу,
накладеного на підставі постанови
Липоводолинського районного суду
Сумської області від 29 січня 2014 року. 28
квітня 2014 року державним виконавцем
відділу ДВС Липоводолинського РУЮ
Березою О.І. винесена постанова про
арешт його коштів, які знаходяться на
рахунках в банківських установах.
Уважав дане рішення державного
виконавця незаконним, а тому просив
скасувати постанову державного
виконавця ВДВС Липоводолинського РУЮ
Берези О.І. від 28 квітня 2014 року.

У судовому засіданні позивач підтримав
позов та в додаткове обґрунтування
доводів щодо незаконності
оскаржуваного рішення державного
виконавця суду пояснив про те, що:

- у державного виконавця Берези О.І. не
було достатніх підстав для накладення
арешту на належні йому грошові кошти в
установах банку, оскільки штраф на
нього накладено неправомірно, а він в
судовому засіданні по справі № 581/762/13-а
судді Сізову Д.В. та його секретарю
судового засідання зробив лише
зауваження, і відповідно він
добровільно не сплачував та не
збирається сплачувати будь-які штрафи,
бо він жодних правопорушень не вчиняв;

- питання про скасування штрафу в
розмірі 510 грн. він оскаржив до
Липоводолинського суду Сумської
області і ухвалою суду від 20 травня 2014
року (справа № 581/253/14-а) його позовну
заяву повернуто через неусунення
недоліків по ній, а саме це рішення він
оскаржив до Харківського апеляційного
адміністративного суду і по ньому не
прийнято остаточного рішення;

- позовна заяву у справі № 581/762/13-а, в
якій головуючим суддею Сізовим Д.В.
ініційовано складання протоколу про
адмінправопорушення щодо нього по
ст.185-3 ч.1 КУпАП, у наступному залишено
без розгляду та ухвалою цього ж судді
від 24 липня 2014 року по ній повернуто
сплачений ним при зверненні до суду
судовий збір, що свідчить про
відсутність як такої справи (бо вона не
розглянута по суті) і відповідно
неправомірне складання щодо нього
матеріалів по ст.185-3 ч.1 КУпАП. Уточнив,
що копію оскаржуваної постанови він
особисто поштою не отримував, а
дізнався про прийняте рішення
державного виконавця після 10 червня 2014
року у місцевому відділі ДВС і відразу
оскаржив його до місцевого суду.
Підтвердив, що він відмовився у квітні
2014 року отримувати непозначене
відповідним чином поштове
відправлення від місцевого відділу
ДВС, про що дійсно розписувався у
листоноші в документах.

Представник ВДВС Береза О.І. проти
задоволення позову заперечувала,
посилаючись на правомірність вчинених
державним виконавцем дій по
примусовому виконанню постанови суду
про стягнення штрафу з ОСОБА_1 на
користь держави. Підтвердила, що копію
постанови про відкриття виконавчого
провадження у даній справі з наданням
добровільного строку на сплату штрафу
ОСОБА_1 надсилалася поштою у виді
рекомендованого листа в повідомленням
про вручення, проте отримати таке
поштове відправлення у листоноші
позивач особисто письмово відмовився.
10 червня 2014 року позивач особисто
отримав від неї у відділі ДВС, як
державного виконавця, фотокопію
оскаржуваної постанови про арешт його
коштів, а до цього з 14 по 24 квітня 2014
року виконавче провадження по
стягненню штрафу в розмірі 510 грн. на
підставі ст. 35 Закону України «Про
виконавче провадження» відкладалося
для додаткового з'ясування обставин
добровільної сплати боржником штрафу
протягом 10 днів, а також у цей період
нею направлялася простою
кореспонденцією копія постанови про
відкриття виконавчого провадження на
адресу позивача. Також підтвердила, що
арешт на грошові кошти позивача станом
на 07 серпня 2014 року не забезпечив повне
виконання трьох виконавчих листів.

Заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши матеріали даної справи,
матеріали справи № 581/762/13-а, 581/28/14-ц, а
також витяги із зведеного виконавчого
провадження, оцінивши докази в їх
сукупності, суд вважає позов
необґрунтованим і таким, що не підлягає
задоволенню, з огляду на нижченаведене.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, а також з оголошених
матеріалів справи про
адмінправопорушення № 581/28/14-п на
ОСОБА_1 постановою Липоводолинського
районного суду Сумської області від 29
січня 2014 року, залишеною без змін
постановою Апеляційного суду Сумської
області від 03 березня 2014 року,
накладено адміністративне стягнення,
передбачене ст.185-3 ч.1 КУпАП, у виді
штрафу в розмірі 510 грн. 00 коп. Дана
постанова суду першої інстанції
набрала законної сили 03 березня 2014 року
та є різновидом виконавчого документу
в розумінні п.6 ч.2 ст.17 Закону України
«Про виконавче провадження» (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), та в межах
тримісячного терміну, перебіг якого
починається з наступного дня після
набрання цим документом законної сили,
пред'явлено до виконання до місцевого
органу державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця ВДВС
Липоводолинського РУЮ Березою О.І. від
02 квітня 2014 року відкрито виконавче
провадження з виконання вищевказаної
постанови суду, заведено виконавче
провадження за № 42800213, надано боржнику
строк для добровільного виконання
постанови до 09 жовтня 2014 року включно
(а.с.20).

Постановою державного виконавця ВДВС
Липоводолинського районного
управління юстиції Сумської області
від 28 квітня 2014 року накладено арешт на
кошти, що містяться на рахунках в усіх
установах банків, та належать боржнику
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційник
код НОМЕР_1, мешканцю с.Синівка
Липоводолинського району Сумської
області; арешт накладено у межах суми
боргу в розмірі 636 грн. 60 коп. Дана
постанова мотивувалася тим, що в строк
для самостійного виконання рішення
суду, останнє є невиконаним боржником
станом на 28 квітня 2014 року, і боржник
може мати відкриті рахунки в установах
банків, а тому керуючись нормами
ст.ст.11,52 Закону України «Про виконавче
провадження» оскаржувана постанова
була прийнята державним виконавцем
(а.с. 18).

Постановою державного виконавця
Берези О.І. від 16 квітня 2014 року
вищевказане виконавче провадження №
42800213 приєднано до зведеного
виконавчого провадження № 44087319,
заведеного у ВДВС Липоводолинського
РУЮ по виконанню двох виконавчих
документів, виданих Липоводолинським
районним судом Сумської області, про
стягнення грошових коштів в дохід
держави сукупно в розмірі 68 грн. 73 коп. у
виді судового збору (а.с.43,48).

При зверненні до суду з даним
адміністративним позовом позивачем
дотримано, визначений ч.2 ст.181 КАС
України, 10-денний строк.

При вирішенні даного
адміністративного спору, який
підсудний Липоводолинському районному
суду Сумської області як місцевому
адміністративному суду (ч.5 ст. 82 Закону
України «Про виконавче провадження»,
ст.181 КАС України), суд виходить з
наступних висновків та вимог закону,
чинних на момент постановлення
оскаржуваного рішення державного
виконавця та продовження відповідних
правовідносин.

Оскаржувана постанова про накладення
арешту на грошові кошти боржника
належним чином мотивувалась державним
виконавцем як посиланнями на фактичні
обставини щодо необхідності
застосування такого заходи
примусового виконання судового
рішення, так і на норми спеціального
закону «Про виконавче провадження».
Зокрема, постанова про арешт коштів
боржника відповідає вимогам щодо її
форми та змісту, викладених у ст.ст.52,57
Закону України «Про виконавче
провадження», вмотивована неподанням
боржником державному виконавцю
доказів добровільного виконання
ОСОБА_1 судового рішення, а тому при
переході до примусового виконання
виконавчого документу державним
виконавцем правильно вперше звернуто
стягнення на кошти боржника у
банківських установах у гривневому
еквіваленті. Грошові кошти у гривні,
які належать боржнику, згідно з нормами
ст.56 і додатку до Закону України «Про
виконавче провадження» не належить до
майна громадян, на яке не може бути
звернено стягнення за виконавчими
документами. До цього, юридична
підстава для накладення арешту на
частину грошових боржника, яка
визначена ст.27 ч.1, ст. 52 ч.1
вищевказаного закону, вірно
застосована, оскільки зазначений вище
арешт накладено в порядку примусового
виконання судового рішення при
достовірному встановленні державним
виконавцем добровільного невиконання
виконавчого документа ОСОБА_1, а сума
арештованих коштів не порушуває прав
стягувача на інші грошові кошти, розмір
яких перевищує 636 грн. 60 коп., і є
розміщеними в інших банківських
установах.

Отже, судом встановлено ті обставини,
що при прийнятті оскаржуваної
постанови (рішення державного
виконавця) державний виконавець, як
посадова особа місцевого органу ДВС,
діяв у межах та у спосіб і в порядку
визначеному законом.

Довід позивача про те, що він оскаржив
до місцевого суду в порядку
адміністративного судочинства
постанови державного виконавця про
відкриття виконавчих проваджень про
стягнення з нього штрафу в розмірі 510
грн. та судового збору за розгляд
справи про адмінправопорушення в
місцевому та апеляційному судах і саме
це є підставою для ненакладення даного
арешту на його кошти, на думку суду, не є
переконливим і не ґрунтується на
законі, оскільки оскарження
вищевказаних постанов до суду за
змістом норм вищевказаного
спеціалізованого закону не виключає
проведення виконавчих дій по
відкритому виконавчому провадженню, а
також не зупиняє руху самого
виконавчого провадження зі стадії
добровільного виконання виконавчого
документа до стадії його примусового
виконання. До цього, належним доказом
оскарження в судовому порядку того чи
іншого рішення державного виконавця
слід вважати постановлення судом
ухвали про відкриття провадження в
справі адміністративного судочинства,
проте провадження у такій справі
місцевим судом не прийнято у зв'язку з
виявленням до відкриття такого
провадження недоліків у змісті
адміністративного позову, які в свою
чергу не були усунуті ОСОБА_1 у
відведений судом термін (а.с.37-40).

Довід ОСОБА_1 про те, що позов в
адміністративній справі № 581/762/13-а є
залишеним без розгляду судом, є
нерозглянутим по суті і по цій справі
ухвалою місцевого суду від 24 липня 2014
року також повернуто сплачений
позивачем при зверненні до суду з цим
позовом розмір судового збору, що, на
думку позивача, свідчило про фактичну
відсутність справи як такої і про
неможливість складання протоколу про
адмінправопорушення відносно нього по
ст.185-3 ч.1 КУпАП, суд також розглядає
непереконливим, так як протокол про
адмінправопорушення складався до
залишення адмінпозову ОСОБА_1 у
адміністративній справі № 581/762/13-а без
розгляду (до 29 січня 2014 року) і він
підлягав окремому розгляду в порядку
Кодексу України про адміністративні
правопорушення як самостійно заведена
справа, що місцевим судом дотримано.
Крім цього, процедура оскарження
постанови місцевого суду від 29 січня 2014
року про накладення на нього
адмінстягнення у виді штрафу в розмірі
510 грн. за адміністративне
правопорушення, передбачене ст.185-3 ч.1
КУпАП, є закінченою саме після
винесення суддею Апеляційного суду
Сумської області постанови від 03
березня 2014 року про залишення
апеляційної скарги ОСОБА_1 на зазначену
постанову місцевого суду без
задоволення, і дана постанова є
остаточною і оскарженню не підлягає.
Тобто, з часу прийняття апеляційним
судом рішення по справі про
адмінправопорушення процедура
оскарження рішення місцевого суду є
закінченою, і нинічинний Кодекс
адміністративного судочинства України
не передбачає повторного оскарження
таких рішень в порядку
адміністративного судочинства.

Інші доводи позивача щодо незаконності
оскаржуваного рішення державного
виконавця є невмотивованим, такими, що
не ґрунтуються на законі, і не можуть
бути підставою для задоволення
поданого ним адмінпозову.

При вирішенні питання щодо судових
витрат, суд виходить з положень ст.94 КАС
України і того, що у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі,
визнавши дії суб'єкта владних
повноважень, такими, що відповідають
вимогам закону, а тому розподіл судових
витрат як такий судом не проводиться, а
сплачений позивачем судовий збір слід
віднести на користь держави.

Керуючись ст.ст.2,11, 90,94, 162,163,167 КАС
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до
відділу державної виконавчої служби
Липоводолинського районного
управління юстиції Сумської області
про скасування постанови про арешт
коштів боржника від 28 квітня 2014 року.

Постанову суду може бути оскаржено до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Липоводолинський районний суд
Сумської області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Д. В. Бутенко