Справа № 2а/487/153/14
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а/487/153/14

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Корнешова Т.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Лук'янчук О.В.,

судді - Градовського Ю.М.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Заводському
районі м. Миколаєва на постанову
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 травня 2014 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Заводському районі м.
Миколаєва про зобов'язання призначити
та виплачувати пенсію за віком, -

В С Т А Н О В И Л А :

31 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в Заводському
районі м. Миколаєва про перерахунок та
поновлення виплати пенсії за віком.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач
посилався на те, що є громадянином
України, але у серпні 1995 року виїхав на
постійне місце проживання до держави
Ізраїль. Звернувся до відповідача з
заявою про призначення та виплату йому
пенсії відповідно до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування". Відповідач
відмовив в призначенні пенсії,
посилаючись на вищезазначений Закон
України, у зв'язку із відсутністю
міжнародного договору між Україною та
Ізраїлем та на відсутність документу,
який засвідчує місце проживання
позивача в Україні. Відмову ПФУ позивач
вважає безпідставною, оскільки
зазначена норма Закону визнана
неконституційною.

Відповідач надав заперечення на позов,
в якому просив у задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі. УПФ
зазначило, що позивачем особисто не
надано всіх необхідних для призначення
пенсії документів, як того вимагає
Порядок подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Крім того, відсутній
міжнародний договір між Україною та
Ізраїлем, що унеможливлює призначення
пенсії.

Постановою Заводського районного суду
м. Миколаєва від 25 травня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Заводському районі м.
Миколаєва вирішити питання про
призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії
за віком з 21 лютого 2014 року у
відповідності до вимог пенсійного
законодавства, без обмежень за ознакою
його місця проживання. В решті позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначену постанову скасувати та
ухвалити нову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України
у зв'язку із відсутністю клопотань від
усіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю, справа
розглядається в порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши
доводи апеляційних скарг, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачаються
наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянином України, що
підтверджується даними закордонних
паспортів (а.с. 6-7).

У серпні 1995 року позивач виїхав на
постійне місце проживання до Ізраїлю.

21.02.2014р. представник позивача за
довіреністю звернувся до ПФУ із заявою
про нарахування та виплату йому
пенсії за віком.

Листом від 14.03.2014р. № 35-С-7 ПФУ відмовив
позивачу у зв'язку із відсутністю
підстав для призначення йому пенсії,
оскільки він особисто не звернувся до
пенсійного органу з заявою про
призначення пенсії за віком та не надав
всіх необхідних документів відповідно
до Порядку подання та оформлення
документів для призначення пенсії
згідно Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженого постановою
правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005р. № 22-1 та зареєстрованого в
Мінюсті (далі -Порядок № 22-1) (а.с. 5).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач має право на отримання пенсії,
як громадянин України, який виїхав на
постійне місце проживання за кордон, з
посиланням на рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009,
яким положення п.2 ч.1 ст.49, ст.51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визнані неконституційними.

Судова колегія погоджується із
зазначеними висновками суду першої
інстанції на підставі наступного.

Згідно ст.ст.1, 3 Конституції України в
Україні як соціальній, правовій
державі людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканість і
безпека визнаються найвищою цінністю.
Утвердження і забезпечення прав та
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Право на соціальний захист віднесене
до основоположних прав і свобод. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел і
забезпечується частиною другою статті
22 Конституції України, відповідно до
якої конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості (ст.46).
Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею і є однією з форм
соціального захисту. Цим визначається
зміст і характер обов'язку держави
стосовно тих громадян, які набули
право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина третя
статті 25 Конституції України).

Згідно ст.ст.49,51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року, в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачене міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
дана Верховною Радою України. У разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
6 місяців наперед перед виїздом.

Разом з тим, рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.2009р. №25-пр/2009
визнані, такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення п.2 ч.1
ст.49, друге речення ст.51 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", якими
передбачено, що під час перебування за
кордоном пенсія виплачується у тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого дано Верховною
Радою України. Зокрема, у мотивувальній
частині рішення зазначено, що
оспорюваними нормами Закону
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином, держава всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Виходячи із правової,
соціальної природи пенсій, право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні; держава
відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як
громадянин України, позивач має такі ж
самі конституційні права, як й інші
громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Згідно п.1 Порядку № 22-1 заява про
призначення пенсії непрацюючим
громадянам і членам їх сімей подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, безпосередньо до органу,
що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Пунктом 38 Порядку № 22-1 передбачено, що
якщо до заяви про призначення пенсії
подані не всі необхідні документи,
Пенсійний фонд повідомляє про те, які
саме документи слід надати додатково.
Тобто орган, що призначає пенсію, має
право вимагати від підприємств,
установ та організацій, фізичних осіб
дооформлення в трьохмісячний термін з
дня подання заяви прийнятих і подання
додаткових документів, а також
перевіряти в необхідних випадках
обґрунтованість їх видачі.

Згідно п.36 вищезазначеного Порядку
орган, що призначає пенсію, надає:
роз'яснення підприємствам, установам,
організаціям та особам з питань
призначення та виплати пенсій; у разі
необхідності - бланки документів;
допомогу особам, зазначеним у пункті 2
цього Порядку, щодо одержання
відсутніх документів для призначення
пенсії.

Враховуючи, що із заявою про
призначення ОСОБА_1 пенсії за віком
звертався його представник за
нотаріально посвідченою довіреністю,
відповідач зобов'язаний був прийняти
її для призначення пенсії за місцем
проживання заявника. В разі
недостатності наданих до заяви
документів, пенсійний орган вправі
вимагати необхідні документи з
врахуванням положень рішення
Конституційного Суду України від
07.10.2009р. №25-пр/2009.

Проте, відповідач усунувся він
виконання покладених на нього
обов'язків, формально відмовивши
представнику ОСОБА_1 в оформленні
документів для призначення пенсії.

Доводи апелянта про необхідність
особистого звернення ОСОБА_1 для
призначення пенсії та ненадання ним
всього пакету документів, що стало
підставою для відмови у призначенні
пенсії, є необґрунтованими та
незаконними з огляду на викладені
положення Порядку № 22-1 та рішення
Конституційного Суду України від
07.10.2009р. №25-пр/2009.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог, пов'язаних із призначенням
пенсії, ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального і
процесуального права.

Підстав для скасування чи зміни
постанови суду першої інстанції
колегія суддів не вбачає, а доводи
апеляції вважає такими, що висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,197,198,200,205,206, 254 КАС
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Заводському
районі м. Миколаєва - залишити без
задоволення.

Постанову Заводського районного суду
м. Миколаєва від 27 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів з
моменту направлення її копії сторонам,
однак може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційної інстанції.

Головуючий
Н.В.Вербицька

Суддя
О.В. Лук'янчук

Суддя
Ю.М. Градовський