Справа № К/9991/78422/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" серпня 2014 р. м. Київ
К/9991/78422/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Гаманка О.І., Головчук С.В.,

розглянувши у порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
публічного акціонерного товариства
«Групова збагачувальна фабрика
«Луганська» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за касаційною скаргою Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 жовтня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року Луганське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду з
вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало
тим, що у 2010 році публічне акціонерне
товариство «Групова збагачувальна
фабрика «Луганська» не створило
передбачену статтею 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» кількість робочих
місць для інвалідів. В порушення вимог
статті 19 цього Закону замість 20
інвалідів у публічному акціонерному
товаристві «Групова збагачувальна
фабрика «Луганська» працювало 7
інвалідів. Таким чином, невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів становить
13 робочих місця. Позивач просив
стягнути з публічного акціонерного
товариства «Групова збагачувальна
фабрика «Луганська» суму
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 377000 грн та пеню в розмірі 13232,70
грн.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2011
року в задоволенні позову Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
відмовлено за необґрунтованістю.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 жовтня 2011
року апеляційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишено без задоволення, а постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2011
року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
судами порушення норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства, що призвело до
постановлення неправильних судових
рішень, позивач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що публічним акціонерним
товариством «Групова збагачувальна
фабрика «Луганська» подано до
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2010 рік
за формою №10-ПІ, відповідно до якого
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу складає
499 осіб, з них: середньооблікова
кількість працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність - 7 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», - 20
осіб.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що публічним акціонерним
товариством «Групова збагачувальна
фабрика «Луганська» щомісячно з січня
по грудень 2010 року надавались до
Лутугинського центру зайнятості звіти
форми 3-ПН про наявність вакантних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

За правилами статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року № 875-ХІІ для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно з частиною 9 статті 19 цього
Закону підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, в яких за
основним місцем роботи працює 8 і
більше осіб, реєструються у
відповідних відділеннях Фонду
соціального захисту інвалідів за своїм
місцезнаходженням і щороку подають цим
відділенням звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України «Про систему
оподаткування» від 25 червня 1991 року №
1251-XII, а заходом впливу на
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV
зазначену статтю було викладено в
іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ
доповнено статтею 18-1, за змістом якої
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій прийшли до
висновку, що відповідачем вжито усіх
передбачених чинним законодавством
заходів щодо утворення робочих місць
для працевлаштування інвалідів, а тому
на нього не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування.

Проте такий висновок судів першої та
апеляційної інстанцій не можна визнати
обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 17 Закону
№ 875-ХІІ з метою реалізації творчих і
виробничих здібностей інвалідів та з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації їм забезпечується право
працювати на підприємствах, в
установах, організаціях, а також
займатися підприємницькою та іншою
трудовою діяльністю, не забороненою
законом.

Право інвалідів на працю, їх
працевлаштування реалізується шляхом
створення спеціального робочого місця,
адаптацією основного й додаткового
обладнання, технічного оснащення і
пристосування тощо з урахуванням
обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону N 875-XII встановлено
обов'язок підприємств, установ,
організацій, фізичних осіб, які
використовують найману працю, виділяти
та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації та забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством;
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

У поданих протягом 2010 року звітах про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів
відповідачем були зазначені вакансії
слюсарів з ремонту обладнання,
газоелектрозварювальників та
машиніста екскаватора. Усі робочі
місяця, як зазначав у звітах сам
відповідач, віднесені до шкідливих
умов праці. Яким чином зазначені робочі
місця адаптовані для роботи інвалідів,
у звітах не зазначено. Не встановлено
зазначених обставин і судами
попередніх інстанцій. Суди, зокрема, не
дали жодної оцінки тій обставині, що
для працевлаштування інваліда було
визначено роботу машиніста
екскаватора та не з'ясували, чи взагалі
допускається робота інвалідів з таким
джерелом підвищеної небезпеки, як
екскаватор.

Дійсно, відповідно до статті 18-1 Закону N
875-XII пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Проте при цьому є чинними і такими , що
підлягають виконанню, положення статті
19 цього Закону, відповідно до яких
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Тобто, належним виконанням нормативу
робочих місць у кількості, визначеній
згідно з частиною першою цієї статті,
вважається або самостійне
працевлаштування підприємством
інвалідів, для яких це місце роботи є
основним, або утворення спеціально
адаптованих для роботи інвалідів у
відповідності до вимог статей 17 та 18
Закону N 875-XII чи з урахуванням обмежених
можливостей інваліда необхідної
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів державною
службою зайнятості.

Надання інформації про вакантні робочі
місця, які не пристосовані і не можуть
бути використані для роботи інвалідів,
не може вважатися належним виконанням
підприємством обов'язку щодо
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 жовтня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Гаманко О.І.

Головчук С.В.