Справа № 2а-1441/11
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року м.
Київ К/800/1286/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Винокурова К.С.,

Олексієнка М.М.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду
України в Комсомольському районі
м.Херсона про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії щодо призначення,
нарахування та виплати пенсії,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в м.Херсоні на
постанову Комсомольського районного
суду м.Херсона від 26 липня 2011 року та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Комсомольському районі м.Херсона про
визнання бездіяльності відповідача
щодо призначення їй пенсії за віком
протиправною та зобов'язання його
призначити, нараховувати та
виплачувати позивачці пенсію за віком
на підставах, визначених пенсійним
законодавством України.

Постановою Комсомольського районного
суду м.Херсона від 26 липня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 06 грудня 2012 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів, відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів скасувати
та прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
громадянкою України, яка з 20 березня 2006
року прийнята на консульський облік
Генерального консульства України в
м.Мюнхені, як така що постійно там
проживає.

Відповідно до трудової книжки
позивачки вона з 12 липня 1973 року
працювала на різних підприємствах
СРСР, у томі числі з 1977 року до 1993 року
на підприємствах м.Херсона й її
загальний трудовий стаж складає 18
років 11 місяців 05 днів.

Також, як встановили суди, відповідно
до свідоцтва про право власності на
житло №2025 від 17 листопада 1998 року
позивачка є співвласником квартири в
АДРЕСА_1 й зазначене помешкання є її
житлом в Україні, у якому вона раніше
мешкала і мешкає під час приїзду з
закордону.

Проте, звернувшись до відповідача з
заявою про призначення їй пенсії за
віком, вона отримала відмову, оформлену
листом Управління Пенсійного Фонду
України в Комсомольському районі
м.Херсона за №121/В-1 від 30 грудня 2010 року,
у якій позивачку було повідомлено про
те, що Рішення Конституційного Суду
України №25рп/2009 поширюється на осіб,
які виїхали на постійне місце
проживання за межі України після 07
жовтня 2009 року.

ОСОБА_4, не погоджуючись з рішенням
суб'єкта владних повноважень та
вважаючи свої конституційні права щодо
пенсійного забезпечення порушеними,
звернулась з позовом до суду.

В статті 46 Конституції України
закріплено, що громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника, а
також у старості та в інших випадках,
передбачених законом. Тобто, право на
отримання пенсії в Україні є
конституційним правом громадянина
України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, кожна людина має право
на вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" реєстрація місця проживання
чи місця перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір свого місця проживання, зі
збереженням усіх конституційних прав.

Позивачка, як громадянка України,
незалежно від країни свого проживання,
вправі користуватися всіма своїми
конституційними правами, в тому числі,
і на пенсійне забезпечення, а тому за
відсутності законодавчих перешкод для
призначення пенсії відповідач
зобов'язаний призначити та здійснювати
виплату пенсії позивачці.

Частиною 3 статті 22 Конституції України
передбачено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

За змістом п.2 ч.1 ст.49 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Відповідно ж до другого речення статті
51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Проте, Конституційний Суд України в п.3.3
свого Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009р.
зазначив, що вказаними нормами Закону
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином, держава, всупереч
конституційним гарантіям соціального
захисту для всіх осіб, що мають право на
отримання пенсії у старості, на
законодавчому рівні позбавила цього
права пенсіонерів у тих випадках, коли
вони обрали постійним місцем
проживання країну, з якою не укладено
відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення
та одержання пенсії не може
пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні. Держава,
відповідно до конституційних
принципів, зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, в
Україні чи за її межами.

Згідно з частиною другою статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009р. відсутні норми,
які унеможливлювали призначення та
виплату пенсії громадянам України, які
проживають за кордоном.

Також, згідно зі ст.1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом, а у
відповідності зі ст.10 цього ж Закону
пенсійне забезпечення здійснюється
органами Пенсійного фонду України.

Статтею ст.7 вказаного Закону
передбачено, що звернення за
призначенням пенсії може
здійснюватися у будь-який час після
виникнення права на пенсію. При цьому
пенсії за віком і по інвалідності
призначаються незалежно від того,
припинено роботу на час звернення за
пенсією чи вона продовжується. Пенсії
за вислугу років призначаються при
залишенні роботи, яка дає право на цю
пенсію.

Відповідно до ст.12 цього ж Закону право
на пенсію за віком мають: чоловіки -
після досягнення 60 років і при стажі
роботи не менше 25 років; жінки - після
досягнення 55 років і при стажі роботи
не менше 20 років.

Також, відповідно до ст.20 даного Закону
особам, які не мають достатнього для
призначення повної пенсії стажу роботи
(стаття 12), призначаються пенсії за
віком при неповному стажі в розмірі,
пропорційному наявному стажу (стаття
68), але не менше соціальної пенсії
(пункт «б» статті 94). При призначенні
пенсій при неповному стажі не
застосовуються встановлені цим
Законом пільгові умови за віком і
стажем для призначення пенсій.

Аналогічні положення закріплені й в
Законі України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Так, згідно зі ст.26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення чоловіками 60 років, жінками
- 55 років та наявності страхового стажу
не менше п'яти років.

Відповідно ж до частин 1 та 2 статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" мінімальний розмір пенсії
за віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом;
за наявності страхового стажу меншої
тривалості, ніж передбачено частиною
першою цієї статті, пенсія за віком
встановлюється в розмірі,
пропорційному наявному страховому
стажу, виходячи з мінімального розміру
пенсії за віком.

Враховуючи викладене, судова колегія
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про наявність
підстав для визнання бездіяльності
відповідача щодо призначення
позивачці пенсії за віком
протиправною, а отже й для задоволення
позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується й з
висновком судів попередніх інстанцій
про правомірність звернення позивачки
з питання призначення їй пенсії саме до
УПФУ в Комсомольському районі
м.Херсона, враховуючи, що хоча вона,
перебуваючи на консульському обліку у
Німеччині і не має реєстрації місця
проживання в Україні, проте є
співвласником житла, яке розташоване в
АДРЕСА_1, тобто на підвідомчій
відповідачу території.

Згідно з приписами частини 3 статті 220-1
КАС України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Здійснивши касаційний перегляд справи,
Вищий адміністративний суд України
прийшов до висновку, що суди першої та
апеляційної інстанцій при ухваленні
судових рішень не допустили порушень
норм матеріального чи процесуального
права.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування ухвалених
судами рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтею 210, 220, 220-1, 223, 224, 230
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Херсоні
відхилити, а постанову Комсомольського
районного суду м.Херсона від 26 липня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Олексієнко М.М.