Справа № 813/791/14
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/791/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді
з участю секретаря судового засідання
з участю представників: позивача
ОСОБА_1, відповідача Стефанишин М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом ОСОБА_3 до
державного нотаріуса Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори Стефанишин Марії
Володимирівни про визнання відмови
протиправною та зобов'язання вчинити
ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до
державного нотаріуса Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори Стефанишин Марії
Володимирівни з вимогами визнати
протиправною відмову відповідача у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом на Ѕ квартири АДРЕСА_1 та
зобов'язати відповідача видати
позивачу свідоцтво про право на
спадщину за законом на Ѕ квартири
АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних
вимог посилається на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (батько
позивача), спадкоємцями якого є сам
позивач та його мачуха ОСОБА_5, котра
перебувала у шлюбі з покійним з 25.01.1986
року. До складу спадкового майна
увійшла, зокрема, квартира АДРЕСА_1,
подарована померлому ОСОБА_6 та ОСОБА_7
20.03.1997 року згідно нотаріально
оформленого договору дарування. З
посиланням на норми пункту 2 частини
першої статті 57 Сімейного кодексу
України та пункт 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року, стверджує, що ОСОБА_4 був
одноособовим власником квартири
АДРЕСА_1, тому два єдиних спадкоємці
першої черги мають право на
спадкування цієї квартири в рівних
частинах, а саме: по Ѕ . Позивач
звернувся у Третю Львівську державну
нотаріальну контору із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом на Ѕ квартири АДРЕСА_1, але
отримав відмову від 22.07.2013 року №3088/02.14,
яку вважає протиправною та
безпідставною. Вважає незрозумілим
посилання відповідача у листі-відмові
на норми статті 1218 ЦК України та на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 17.12.2012 року, яке не
відповідає пункту 3.4. Листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №24-753/0/4-13 від 16.05.13 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування». Стверджує, що
безспірним та очевидним є той факт, що
до складу спадщини померлого ОСОБА_4
входить, зокрема, частка 1/1 квартири
АДРЕСА_1, тому позивач, з урахуванням
статей 1261 та 1267 ЦК України, безсумнівно
претендує на Ѕ частини вказаної
квартири.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі з підстав,
викладених у позовній заяві. Додатково
пояснив, що державний нотаріус повинен
керуватися лише резолютивною частиною
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова у справі №2-1328/2434/2012 від
17.12.2012 року, за змістом якої за ОСОБА_5
визнано право власності на Ѕ квартири
АДРЕСА_1. Вважає, що вказаним судовим
рішенням визнано право власності
ОСОБА_5 на Ѕ чистину згаданої квартири
не як частину у спільній сумісній
власності подружжя, а в порядку
спадкування. Просив позов
задовольнити.

Відповідач Стефанишин М.В. в судовому
засіданні позову не визнала з підстав,
викладених у письмовому запереченні на
позовну заяву від 01.07.2014 року №1931/01-16.
Суть заперечень полягає в наступному.
Третьою Львівською державною
нотаріальною конторою у відповідності
до вимог чинного законодавства України
на підставі претензії банку ПАТ
«ПроФінБанк», де боржником згідно
кредитного договору № 0 від 11.03.2011
року був ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, після перевірки у
Спадковому реєстрі, 02.09.2011 року за №1630 в
Книзі обліку та реєстрації спадкових
справ було зареєстровано спадкову
справу за № 635/2011. Спадковим майном є
квартира АДРЕСА_1; автомобілі та ТзОВ
«ОВРА». Квартира належала померлому на
підставі Договору дарування,
посвідченого Третьою Львівською
державною нотаріальною конторою 20.03.1997
року, зареєстрованого в реєстрі за №
3-1375. 16.09.2011 року з заявою до
нотаріальної контори звернулася
дружина померлого ОСОБА_5 та заперечила
проти проведення заходів щодо охорони
спадкового майна, оскільки в квартирі
знаходяться її особисті речі. 22.12.2011
року ОСОБА_5 звернулася в нотаріальну
контору з заявою про прийняття
спадщини за законом, зазначивши, що
претендує на видачу свідоцтва про
право власності на частку в спільному
майні подружжя. ОСОБА_3 звернувся року з
заявою про прийняття спадщини за
законом 10.01.2012 року. У зв'язку із
зверненням ОСОБА_5 до Шевченківського
районного суду м. Львова щодо порушення
її спадкових прав, провадження по
спадковій справі було призупинено.
Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 17.12.2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 13.05.2013 року, за
ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1 як на частку у
майні, що є спільною сумісною власністю
подружжя. 11.07.2013 року ОСОБА_3 звернувся
з заявою про видачу йому свідоцтва про
право на спадщину на Ѕ частину
квартири. З урахуванням судового
рішення, 22.07.2013 року ОСОБА_3 було
роз'яснено, що до складу спадщини
входить Ѕ (одна друга) частина квартири,
що перебуває у власності померлого
ОСОБА_4, та яка буде поділена в рівних
частинах між спадкоємцями, які
прийняли спадщину, якими у
відповідності до ст. 1261 Цивільного
кодексу України є переживша дружина -
ОСОБА_5 та син - ОСОБА_3 в рівних частках
кожен. Вважає свої дії щодо відмови у
видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на
спадщину за законом на Ѕ квартири
АДРЕСА_1 правомірними, а саму відмову -
законною. Просила у задоволенні позову
відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивач та відповідача, з'ясувавши
обставини, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог та
заперечень, дослідивши докази, якими
вони обґрунтовуються, встановив
наступні фактичні обставини.

02.09.2011 року на адресу Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори надійшла претензія банку ПАТ
«ПроФінБанк», де боржником згідно
кредитного договору №
0 від 11.03.2011 року був ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1. В своїй претензії
банк просить довести до відома
спадкоємців померлого дану претензію
банку та по можливості вжити заходів до
охорони спадкового майна (а.с. 83).

Третьою Львівською державною
нотаріальною конторою було здійснено
перевірку у Спадковому реєстрі та у
зв'язку із відсутністю зареєстрованої
спадкової справи, на підставі
зареєстрованої в журналі вхідних
документів 02.09.2011 року за № 2137/02-14
претензії банку ПАТ «ПроФінБанк» в
Книзі обліку та реєстрації спадкових
справ за № 1630 зареєстровано спадкову
справу за № 635/2011, про що внесено
відомості до Спадкового реєстру за
номером 51654819 (а.с.103).

Дружина померлого - ОСОБА_5, після
ознайомлення з претензією банку
ПАТ«ПроФінБанк», 16.09.2011 року подала до
Третьої Львівської державної
нотаріальної контори заяву про те, що
вона заперечує проти проведення
заходів щодо охорони спадкового майна,
оскільки в квартирі знаходяться її
особисті речі (а.с.108).

22.12.2011 року з заявою про прийняття
спадщини за законом звернулася дружина
померлого ОСОБА_5, а 10.01.2012 року з
аналогічною заявою звернувся син
померлого та позивач по справі ОСОБА_3
(а.с.111, 115).

Обидва спадкоємця в своїх заявах
вказали спадкове майно, яке залишилось
на день смерті ОСОБА_4, до складу якого
увійшла, зокрема квартира АДРЕСА_1.

Згідно наявної в матеріалах справи
копії (а.с.118), квартира АДРЕСА_1 була
подарована ОСОБА_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_6
згідно договору дарування квартири,
посвідченого Третьою Львівською
державною нотаріальною конторою 20.03.1997
року та зареєстрованого в реєстрі за №
3-1375 ( а.с.112).

07.05.1997 року Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
видано реєстраційне посвідчення (серія
КММ №000324) на квартиру АДРЕСА_1, згідно
якого за ОСОБА_4 квартира зареєстрована
на праві особистої власності на
підставі нотаріально посвідченого
договору дарування (а.с.113).

16.02.2012 року та 30.07.2012 року ОСОБА_5
зверталась у нотаріальну контору з
заявами про призупинення провадження
по спадковій справі, оскільки вона має
намір звернутись до суду з питань
порушення її спадкових прав (а.с.118, 153).

За наявності таких заяв одного із
спадкоємців, державним нотаріусом не
видавалися свідоцтва про право на
спадщину за законом, а неодноразово
скеровувалися запити до
Шевченківського районного суду м.
Львова на предмет наявності у
провадженні суду справ за позовом
ОСОБА_5( а.с.148,154, 160).

Згідно відповіді Шевченківського
районного суду м. Львова від 29.08.2012 року
№Д17, ухвалою від 27.08.2012 року відкрито
провадження у справі за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3, третя особа - Третя Львівська
державна нотаріальна контора про
визнання права власності на ѕ квартири
АДРЕСА_1 (а.с.161).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова у справі №2-1328/2434/2012 від 17
грудня 2012 року частково задоволено
позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа -
Третя Львівська державна нотаріальна
контора, та визнано за ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 (а.с.162-163).

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 13.05.2013 року у справі
№1328/6940/12 рішення Шевченківського
районного суду м. Львова у справі
№2-1328/2434/2012 від 17 грудня 2012 року
залишено без змін (а.с.165-166).

Як встановлено судом під час розгляду
цивільної справи, у зв'язку із
впорядкуванням нумерації АДРЕСА_1
присвоєно АДРЕСА_1 (а.с.162 на звороті).

11.07.2012 року ОСОБА_3 подав до державного
нотаріуса Третьої Львівської
державної нотаріальної контори
Стефанишин М. В. з заяву про видачу йому
свідоцтва про право на спадщину на Ѕ
квартири АДРЕСА_1 (вх.№1209/01-16) (а.с.167).

На вказану заяву державний нотаріус
Третьої Львівської державної
нотаріальної контори Стефанишин М. В.
листом від 22.07.2013 року за №3088/02.14 з
посиланням на рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 17 грудня 2012
року, ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 13.05.2013 року та
статті 1218 та 1261 Цивільного кодексу
України надала відповідь, що до складу
спадщини входить Ѕ (одна друга) частина
квартири, що перебуває у власності
померлого ОСОБА_4, та яка буде поділена
в рівних частинах між спадкоємцями, які
прийняли спадщину, якими є переживша
дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_3 в рівних
частках кожен (а.с.168).

Позивач вважає лист-відповідь від
22.07.2013 року за №3088/02.14 відмовою у видачі
йому свідоцтва про право на спадщину на
Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, яка, на його
думку, є неправомірною, тому оскаржив
таку до суду.

На момент розгляду даної справи
свідоцтва про право на спадщину за
законом по спадковій справі після
смерті ОСОБА_4 не видавались.

При вирішенні даного спору суд
керувався наступними нормами
законодавства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Порядок правового регулювання
діяльності нотаріату в Україні
встановлює Закон України «Про
нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII
(далі - Закон № 3425-XII).

Згідно наданого у частині першій
статті 1 Закону визначення, нотаріат в
Україні - це система органів і
посадових осіб, на які покладено
обов'язок посвідчувати права, а також
факти, що мають юридичне значення, та
вчиняти інші нотаріальні дії,
передбачені цим Законом, з метою
надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні
покладається на нотаріусів, які
працюють в державних нотаріальних
конторах, державних нотаріальних
архівах (державні нотаріуси) або
займаються приватною нотаріальною
діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідно до статті 7 Закону № 3425-XII,
нотаріуси або посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, у своїй
діяльності керуються законами України,
постановами Верховної Ради України,
указами і розпорядженнями Президента
України, постановами і
розпорядженнями Кабінету Міністрів
України, а на території Республіки
Крим, крім того, - законодавством
Республіки Крим, наказами Міністра
юстиції України, нормативними актами
обласних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні
нотаріальної дії у випадках,
передбачених частиною першою статті 49
Закону № 3425-XII, а саме: 1) вчинення такої
дії суперечить законодавству України;
2) не подано відомості (інформацію) та
документи, необхідні для вчинення
нотаріальної дії; 3) дія підлягає
вчиненню іншим нотаріусом або
посадовою особою, яка вчиняє
нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що
фізична особа, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює
значення, зміст, правові наслідки цієї
дії або ця особа діє під впливом
насильства; 5) з проханням про вчинення
нотаріальної дії звернулась особа,
яка в установленому порядку визнана
недієздатною, або уповноважений
представник не має необхідних
повноважень; 6) правочин, що
укладається від імені юридичної
особи, суперечить цілям, зазначеним у
їх статуті чи положенні, або виходить
за межі їх діяльності; 7) особа, яка
звернулася з проханням про вчинення
нотаріальної дії, не внесла плату за її
вчинення; 8) особа, яка звернулася з
проханням про вчинення нотаріальної
дії, не внесла встановлені
законодавством платежі, пов'язані з її
вчиненням; 9) в інших випадках,
передбачених цим Законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, не приймає для
вчинення нотаріальних дій документи,
якщо вони не відповідають вимогам,
встановленим у статті 47 цього Закону,
або містять відомості, передбачені
частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка
вчиняє нотаріальні дії, забороняється
безпідставно відмовляти у вчиненні
нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії, нотаріус
або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, зобов'язані викласти
причини відмови в письмовій формі і
роз'яснити порядок її оскарження. Про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
нотаріус протягом трьох робочих днів
виносить відповідну постанову.

Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачена
можливість оскарження нотаріальних
дій або відмови у їх вчиненні до суду.
Право на оскарження нотаріальної дії
або відмови у її вчиненні,
нотаріального акта має особа, прав та
інтересів якої стосуються такі дії чи
акти.

Порядок видачі свідоцтва про право на
спадщину за законом визначений статтею
68 Закону № 3425-XII.

Наказом Міністерства юстиції України
від 03 березня 2004 року № 2015,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 3 березня 2004 р. за № 283/8882,
затверджено Інструкцію про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України ( далі - Інструкція).

Згідно абзацу четвертого пункту 12
Інструкції за обґрунтованою письмовою
заявою заінтересованої особи, яка
звернулася до суду, та на підставі
отриманого від суду повідомлення про
надходження позовної заяви
заінтересованої особи, яка оспорює
право або факт, про посвідчення якого
просить інша заінтересована особа,
вчинення нотаріальної дії зупиняється
до вирішення справи судом.

Згідно статті 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.
Судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Цій конституційній нормі відповідають
положення частини першої статті 14
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України), відповідно
до якої судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Відповідно до норм статті 215 ЦПК
України рішення суду складається з
вступної, описової, мотивувальної та
резолютивної частин.

Згідно до пункту 3 цієї статті у
мотивувальній частині рішення
зазначаються: встановлені судом
обставини і визначені відповідно до
них правовідносини; мотиви, з яких суд
вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким; назви, статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

Згідно до пункту 4 цієї ж статті у
резолютивній частині рішення
зазначаються: висновок суду про
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково; висновок
суду по суті позовних вимог; розподіл
судових витрат; строк і порядок
набрання рішенням суду законної сили
та його оскарження.

Відповідно до роз'яснень, наданих
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі» (далі -
Постанова Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №
14), рішення суду як найважливіший акт
правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права ( п. 1). Ухвалене у справі рішення
має бути гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій статтею 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини
(п.8).

При вирішенні спору суд виходив із
наступних мотивів.

Предметом оскарження є відмова
державного нотаріуса Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори Стефанишин М.В., оформлена
листом від 22.07.2013 року за №3088/02.14, у
видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на
спадщину на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Підставою оскарження цієї відмови є
неправомірне, на думку позивача,
посилання відвідача на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 17 грудня 2012 року, залишене
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 13.05.2013 року,
оскільки згідно резолютивної частини
цього судового рішення визнано право
власності ОСОБА_5 на Ѕ чистину згаданої
квартири. При цьому позивач вважає, що
державний нотаріус не може на власний
розсуд тлумачити судове рішення і не
може брати до уваги мотивувальну
частину рішення суду, а повинен
керуватися виключно резолютивною його
частиною. На думку позивача, за ОСОБА_5
визнано право власності на Ѕ чистину
квартири не як частину у спільній
сумісній власності подружжя, а в
порядку спадкування.

Виходячи із положень статті 124
Конституції України та статті 14 ЦПК
України, а також роз'яснень Постанови
Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14,
обов'язковими для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб (до яких відповідно до частині
першій статті 1 Закону № 3425-XII
відносяться нотаріуси) та громадян є
рішення суду.

Згідно визначеного статтею 215 ЦПК
України змісту судового рішення, воно
складається із вступної, описової,
мотивувальної та резолютивної частин,
наявність яких у кожному рішенні, як
роз'яснено Постановою Пленуму ВСУ від
18.12.2009 року № 14, є обов'язковою.

Таким чином, складовими частинами
судового рішення є вступна, описова,
мотивувальна та резолютивна частини,
які між собою взаємопов'язані і в
сукупності становлять зміст рішення,
яке в цілому (а не частинами), є актом
правосуддя, обов'язковим до виконання
на всій території України.

Ні Конституція України, ні будь-які
інші закони України не містять
обмежень чи застережень щодо
обов'язкового виконання органами
державної влади і органами місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями, посадовими
чи службовими особами та громадянами
лише резолютивної частини рішення
суду, не беручи до уваги при цьому інші
частини судового рішення.

Не міститься таких застережень і у
листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.13
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування», на
який посилається позивач.

Суд звертає увагу на те, що вказаний
лист не є нормативно-правовим актом, а
носить інформаційний характер і
містить лише витяг із узагальнення
судової практики розгляду цивільних
справ про спадкування.

Відповідач Стефанишин М.В. в судовому
засіданні пояснила, що відмовляючи
ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на
спадщину за законом на Ѕ квартири
АДРЕСА_1, вона керувалася рішенням
Шевченківського районного суду м.
Львова від 17 грудня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 13.05.2013 року. У
мотивувальній частині рішення вказано,
що придбана в 1997 році квартира АДРЕСА_1
є спільною сумісною власністю
подружжя. Частки подружжя є рівними і
становлять Ѕ частини квартири.
Ствердила, що саме в мотивувальній
частині рішення містяться ті
обставини, які вона взяла до уваги та
які не суперечать резолютивній частині
рішення.

Як видно із рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 17 грудня 2012
року у справі №2-1328/2434/2012, суд встановив,
що згідно ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР ОСОБА_5 як
дружина померлого ОСОБА_4 з 1997 року
стала співвласником квартири АДРЕСА_1.
Частки подружжя є рівними і становлять
Ѕ частини квартири.

Водночас, щодо вимог ОСОБА_5 про
визнання за нею в порядку спадкування
права власності на ј спірної квартири,
суд дійшов висновку, що ця вимога не
підлягає до задоволення, оскільки
оформлення спадкових справ
здійснюється органами нотаріату
України. ОСОБА_5 не позбавлена права на
оформлення права на спадщину після
смерті ОСОБА_4

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 17 грудня 2012 року у
справі №2-1328/2434/2012 залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 13.05.2013 року.

Суд апеляційної інстанції погодився із
висновками суду першої інстанції про
те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю подружжя, придбаною
чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_4 на підставі
удаваного договору дарування.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 17 грудня 2012 року у
справі №2-1328/2434/2012 набрало законної
сили і є обов'язковим до виконання на
всій території України.

Таким чином, вказаним рішенням
Шевченківського районного суду м.
Львова від 17 грудня 2012 року за ОСОБА_5
визнано право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1 як частки у спільній
сумісній власності подружжя. Одночасно
ОСОБА_5 відмовлено у визнання за нею в
порядку спадкування права власності на
ј спірної квартири, оскільки
оформлення спадкових справ в Україні
відноситься до компетенції органів
нотаріату.

Встановлені судом обставини та
системний аналіз чинного
законодавства спростовують всі доводи
позивача на обґрунтування позовних
вимог.

За правилами, встановленими статтею 71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини другої
статті 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні
обставини справи, суд дійшов висновку,
що державний нотаріус Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори Стефанишин М.В.. вказані вимоги
щодо обов'язку довести правомірність
своїх рішень виконала.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені
) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повно важення надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

За наведених вище обставин та з
урахуванням вимог законодавства,
державний нотаріус Третьої Львівської
державної нотаріальної контори
Стефанишин М.В., відмовляючи ОСОБА_3 у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом на Ѕ квартири АДРЕСА_1, діяла
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, відтак вчинені нею
дії відповідають критеріям, наведеним
у частині третій статті 2 КАС України.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов
висновку, що підстав для задоволення
позову немає.

Відповідно до положень статті 94 КАС
України не підлягають відшкодуванню з
Державного бюджету України понесені
позивачем судові витрати у вигляді
судового збору, сплаченого за подання
даного позову.

Керуючись ст. ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови
відповідно до частини другої статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії
постанови суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлений 12
серпня 2014 року.