Справа № 810/4329/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2014 року
№810/4329/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
Грибута О.П. (за довіреністю)

Мудрик
М.В. (за довіреністю)

від відповідача:
Мацюк М.М. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до проПриватного
підприємства «Восход-України»
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство
«Восход-України» (далі - позивач)
звернулось до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області від 27
червня 2014 року №/1814, /1815,
/1816, /1817.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновки в акті перевірки
про порушення вимог чинного
податкового законодавства є
безпідставними, а податкові
зобов'язання нараховано підприємству
необґрунтовано.

Як стверджує позивач, підприємством
правомірно включено до фінансових
витрат відсотки за користування
кредитними коштами наданими ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
сформований податковий кредит за
господарськими операціями з ПП
«Олвітехно».

Звертав увагу, що відповідачем у ході
перевірки використано інформацію, яка
не мітить жодного доведеного факту,
підтвердженого належними доказами
щодо недійсності правочинів з ПП
«Олвітехно» та спрямування коштів за
кредитом на цілі, що не пов'язані із
господарською діяльністю товариства.
За наведених обставин, висновки
викладені в акті перевірки є
необґрунтованими, а прийняті на їх
основі податкові повідомлення-рішення
підлягають скасуванню.

Представники позивача позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
суд позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, надав суду
письмові заперечення, в яких зазначив,
що посадові особи Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Головного управління Міндоходів у
Київській області при проведенні
перевірки позивача та оформленні її
результатів діяли на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законодавством України, а податкові
повідомлення-рішення є обґрунтованими.

Зазначив, що у ході перевірки позивача
були виявлені обставини, які дають
підстави вважати, що правочини ПП
«ВосходУкраїни» та його контрагентом
вчинено виключно з мотивів мінімізації
податкових зобов'язань. А кошти
отримані за договором кредиту позивач
не включав у склад матеріальних витрат
собівартості, що виключає можливість
віднесення нарахованих відсотків до
складу витрат звітного періоду.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
врахувавши норми закону, які діяли на
момент виникнення правовідносин між
сторонами, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно довідки АБ №473694 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України, Приватне
підприємство «Восход-України»
зареєстроване Обухівською районною
державною адміністрацією Київської
області 11 червня 1991 року (т.1, а.с. 90-91). На
дату підписання акту перевірки,
позивач перебував на обліку в
Державній податковій інспекції
Обухівського району Головного
управління Міндоходів у Київській
області.

Відповідно до матеріалів справи, у
період з 11 квітня 2014 року по 14 травня 2014
року, посадовими особами Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області, на
підставі пункту 77.1 статті 77
Податкового кодексу України проведено
планову виїзну перевірку приватного
підприємства «Восход-України» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 1 липня 2012
року по 31 грудня 2013 року, валютного та
іншого законодавства за період з 1
липня 2012 року по 31 грудня 2013 року.

Результати перевірки оформленні актом
від 4 червня 2014 року №1435/220/14279843 (далі -
акт перевірки)(т.1, а.с. 15-49).

За наслідками перевірки, відповідач
прийшов до висновку про порушення ПП
«Восход-України:

пунктів 135.1, 135.2, 135.3, 135.4 статті 135
Податкового кодексу України, унаслідок
чого відповідачем завищено від'ємне
значення об'єкту оподаткування у сумі
2766562,00 грн. та заниження податку на
прибуток у сумі 691215,00 грн., у тому числі
за 2012 рік у сумі 171325,00 грн., за 2013 рік у
сумі 519890,00 грн.;

пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено податковий
кредит на загальну суму 47213,41 грн., у
тому числі за вересень 2013 року в сумі
9141,00 грн., за жовтень 2013 року в сумі 28485,44
грн., за листопад 2013 року в сумі 9586,97 грн.

пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, абзац 2 статті 1 Указу
Президента України «Про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки»;

абзац 3 пункту 2.11 глави 2 Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні, абзац 4
статті 1 Указу Президента України «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки»

На підставі висновків акту перевірки,
Державною податковою інспекцією в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області прийнято:

-податкове повідомлення-рішення форми
"П" від 27 червня 2014 року №/1815, яким
позивачу зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 2766562,00
грн. (т.1, а.с .

-податкове повідомлення-рішення форми
«Р» від 27 червня 2014 року №/1816,
відповідно до якого позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток приватних підприємств у
розмірі 1036822,50 грн., у тому числі 691215,00
грн. за основним платежем та 345607,50 за
штрафними (фінансовими) санкціями (т.,
а.с. 83)

-податкове повідомлення-рішення форми
«Р» від 27 червня 2014 року №/1817, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 70819,50 грн., у тому
числі 47213,00 грн. за основним платежем та
23606,50 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями;

-податкове повідомлення-рішення форми
«С» від 27 червня 2014 року №/1814, яким
до позивача на підставі абзацу 3 статті
1 Указу Президента України «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки» (т.1, а.с. 81).

Не погоджуючись із висновками
податкового органу та рішеннями, якими
ПП «Восход-України» донараховано
податкові зобов'язання та нараховані
штрафні санкції, позивач звернувся до
суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Щодо висновків відповідача, про
завищення від'ємного значення об'єкту
оподаткування в сумі 276652 грн. та
заниження податку на прибуток у сумі
691215,00 грн. судом встановлено наступне.

Відповідно до акту перевірки, аналізом
операцій з реалізації виготовленої
продукції згідно первинних документів
(податкових та видаткових накладних) та
калькуляцій собівартості виготовленої
продукції встановлено, що ПП
«Восход-України» реалізувало
виготовлену продукцію за ціною, нижчою
від собівартості, внаслідок чого
підприємство понесло збитки .

У зв'язку із викладеними, податковий
орган прийшов до висновку про
порушення позивачем пунктів 135.1, 135.2,
135.3, 135.4 статті 135 Податкового кодексу
України, чим занижено дохід на загальну
суму 2174143,58 грн.

У ході розгляду справи позивач не
заперечував факту реалізації готової
продукції за цінами нижчими від
собівартості, однак наполягав на тому,
що збитковість операцій товариства на
у перевіряємому періоді має об'єктивні
причини, натомість податкове
законодавство не зобов'язує платників
податків коригувати податкові
зобов'язання до рівня собівартості
реалізації.

Законодавчим актом, який регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства є
Податковий кодекс України від 2 грудня
2010 року № 2755-VI.

Приписами підпункту 14.1.202 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
визначено, що продаж (реалізація)
товарів - будь-які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими господарськими,
цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності
на такі товари за плату або компенсацію
незалежно від строків її надання, а
також операції з безоплатного надання
товарів. Не вважаються продажем
товарів операції з надання товарів у
межах договорів комісії (консигнації),
поруки, схову (відповідального
зберігання), доручення, довірчого
управління, оперативного лізингу
(оренди), інших цивільно-правових
договорів, які не передбачають
передачі прав власності на такі товари.

Підпунктом 14.1.228 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу встановлено, що
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг для
цілей розділу III цього Кодексу -
витрати, що прямо пов'язані з
виробництвом та/або придбанням
реалізованих протягом звітного
податкового періоду товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, які визначаються
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу;

Витрати, згідно з підпунктом 14.1.27.
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником);

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно статті 134 Податкового кодексу
України у цьому розділі об'єктом
оподаткування є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Пунктом 135.1 статті 135 Податкового
кодексу України визначено, що Доходи,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 135.2 статті 135
Податкового кодексу України , доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Суми, відображені у складі доходів
платника податку, не підлягають
повторному включенню до складу його
доходів. (пункт 135.3. статті 135 ПК
України).

Згідно з пунктом 135.4 статті 135
Податкового кодексу України, дохід від
операційної діяльності визнається в
розмірі договірної (контрактної)
вартості, але не менше ніж сума
компенсації, отримана в будь-якій
формі, в тому числі при зменшенні
зобов'язань.

Згідно первинних документів,
перевіркою було встановлено, що
позивач реалізовував товар (одяг,
білизну, взуття, аксесуари) за цінами
менше рівня собівартості товарів.

Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 19 «Об'єднання
підприємства»(далі - ПБО 19),
затвердженого наказом Мінфіну України
від 7 липня 1999 року № 163 визначено, що
справедлива вартість - сума, за якою
може бути здійснений обмін активу, або
оплата зобов'язання в результаті
операцій між обізнаними, зацікавленими
та незалежними сторонами.

Визначення справедливої вартості -
ціна реалізації за вирахуванням витрат
на реалізацію та суми надбавки
(прибутку), виходячи з надбавки
(прибутку) для аналогічної готової
продукції та товарів.

Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 9 «Запаси»(далі
- ПБО 9), затвердженого наказом Мінфіну
України від 20 жовтня 1999 р. № 246
визначено, що чиста вартість
реалізації запасів - очікувана ціна
реалізації запасів в умовах звичайної
діяльності за вирахуванням очікуваних
витрат на завершення їх виробництва і
реалізації.

Крім того, відповідно статті 1 Закону
України «Про підприємництво» від 07.02.1991
року № 698-XII підприємництво - це
безпосередня самостійна, систематична,
на власний ризик діяльність по
виробництву продукції, виконанню
робіт, наданню послуг з метою отримання
прибутку, яка здійснюється фізичними
та юридичними особами, зареєстрованими
як суб'єкти підприємницької діяльності
у порядку, встановленому
законодавством.

Згідно з статті 189 Господарського
кодексу України ціна в цьому Кодексі є
вираженим у грошовій формі
еквівалентом одиниці товару
(продукції, робіт, послуг,
матеріально-технічних ресурсів,
майнових та немайнових прав), що
підлягає продажу (реалізації), який
повинен застосовуватися як тариф,
розмір плати, ставки або збору, крім
ставок і зборів, що використовуються в
системі оподаткування.

Ціна є істотною умовою господарського
договору. Ціна зазначається в договорі
у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних
договорах (контрактах) можуть
визначатися в іноземній валюті за
згодою сторін.

Суб'єкти господарювання
використовують у своїй діяльності
вільні та державні регульовані ціни.

Аналіз наведених законодавчих
положень, як і положень Господарського
Кодексу України та закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України», дає підстави для
висновку, що законодавцем не
передбачено обов'язковості отримання
доходу від кожної окремої операції,
позаяк саме діяльність як сукупність
операцій має бути направлена на
отримання доходу. Конкретна ж операція
може не мати всіх ознак господарської
діяльності та її не можна розглядати
окремо від інших операцій.

На користь викладеного свідчать і
положення підпункту 134.1.1 пункту 134
статті 134 Податкового кодексу України,
за змістом яких прибуток, який є
об'єктом оподаткування податку на
прибуток, визначається, виходячи із
суми доходів звітного періоду, а не
окремої операції діяльності позивача.

Крім того, суд зазначає, що положеннями
податкового законодавства не
визначено обов'язку платника податку
збільшувати в податковій звітності за
звітний період показники доходу від
реалізації товарів до рівня показників
собівартості придбаних та
реалізованих товарі за такий період.
Також варто зазначити, що за приписами
статті 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, грунтуються на даних
бухгалтерського обліку, підставою для
якого є саме первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Слід також зауважити, що до факторів
ціноутворення, крім рівня витрат,
пов'язаних з виробництвом товару,
належать рівень попиту на продукцію,
кон'юнктура ринку, платоспроможність
покупця, обсяги виробництва та
складські запаси продавця та інші
умови, які об'єктивно впливають на
формування ціни. Прибутковість кожної
окремої операції не є обов'язковою
ознакою господарської діяльності, яка
може включати і окремі збиткові
операції, здійснення яких викликано
об'єктивними причинами.

У ході розгляду справи позивач звертав
увагу суду, що договори на продаж
готової сировини формуються
заздалегідь, шляхом укладання
позивачем відповідних договорів, або
за результатами аукціонів. Натомість
на собівартість виготовленого борошна
має прямий вплив ріст цін на борошно та
електроенергію, що постійно зростають.
Водночас, позивач відповідно до
договорів та умов, що склались на ринку
зерна в Україні, позбавлений
можливості коригувати ціну борошна, що
передається на реалізацію.

Згідно з поясненнями представників
позивача, коригування відповідних сум
реалізації призвела б до розірвання
договірних зобов'язань і нарахування
штрафних санкцій, внаслідок чого
підприємство отримало б надмірні
збитки. Таким чином, реалізація готовою
продукції за ціною нижчою, ніж
собівартість зумовлена об'єктивними
обставинами господарської діяльності
позивача та умовами, що склались на
ринку.

Крім того, судом встановлено, що
відповідачем не досліджувалась
рентабельність підприємства у цілому,
не взято до уваги реальних обставин, що
мають вплив на визначення ціни
продукції, що призвело до
необґрунтованих висновків про
спрямованість діяльності підприємства
на отримання збитків та мінімізації
податкових зобов'язань.

А відтак продаж позивачем продукції
власного виробництва за ціною, нижчою
собівартості, не можна розглядати
операцією поза межами господарської
діяльно

Отже, доводи відповідача щодо
заниження позивачем доходу в III-IV кв. 2012
року в сумі 401064,05 грн. та на 1773079,53 за 2013
рік - не відповідають наведеним
законодавчим положенням.

Відповідачем також зроблено висновок
щодо завищення ПП «Восход-України»
витрат у розмірі 2337656,00 грн. у зв'язку із
невключенням до складу собівартості
затрат на паливо, енергію, вартість
послуг на доставку, заробітну плату
виробничому персоналу та у розмірі
1806861,00 грн., внаслідок не включення до
прямих матеріальних витрат відсотків,
нарахованих за користування
кредитними коштами.

Відносно правомірності включення
позивачем до витрат, сплачених
відсотків за користування кредитними
коштами, слід зазначити про таке.

Відповідно до Акта перевірки, згідно з
договором від 14.09.2010 № 904 та № 976 від 29
травня 2013 року, укладеним між позивачем
і ВАТ «Державний ощадний банк України»,
ПП «Восход - України» отримало кредит у
сумі 5000000,00 грн.

Судом встановлено, що відповідні кошти
були використані на купівлю зерна.
Згідно довідки про результат перевірки
цільового використання кредитних
коштів, складеної та підписаної
генеральним директором ПП
«Восход-України» та представниками ВАТ
«Державний ощадний банк України»,
кошти отримані як кредит були
використані на закупівлю зерна
пшениці.

Як вбачається із наявних у матеріалах
справи калькуляцій, відповідно до яких
визначено складові собівартості
виготовленого борошна, відсотки за
користування кредитом позивачем
віднесено до складу фінансових витрат
(а.с. 152-179)

Проте, на думку податкового органу
згідно з даним наданої до перевірки
калькуляції виробничої собівартості
готової продукції, дані кошти не були
включені позивачем ні до прямих
матеріальних витрат, ні до
розподілених витрат, у зв'язку з чим
віднести дані витрати до господарської
діяльності позивача не вбачається
можливим.

З приводу даних тверджень відповідача,
суд звертає увагу, що до складу витрат,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.10.5 пункту 138.10
статті 138 Податкового кодексу України
до складу інших витрат включається
фінансові витрати, до яких належать
витрати на нарахування процентів (за
користування кредитами та позиками, за
випущеними облігаціями та фінансовою
орендою) та інші витрати підприємства в
межах норм, встановлених цим Кодексом,
пов'язані із запозиченнями (крім
фінансових витрат, які включені до
собівартості кваліфікаційних активів
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку.

Таким чином, витрати понесені
позивачем, як відсотки за користування
кредитом відносяться правомірно
віднесено позивачем до складу
фінансових витрат.

Суд також бере до уваги, що представник
відповідача пояснень щодо того, яким
чином факт віднесення позивачем коштів
за користування кредитом до фінансових
витрат, а не до прямих матеріальних
витрат спричинив завищення ПП
«Восход-України» витрат на суму 1806861,00
грн., надати не зміг

Матеріали справи не містять доказів
неправомірності формування витрат за
користування кредитом, а також
відповідного розрахунку витрат по
відсотках, які на думку податкового
органу не віднесені до валових витрат.
Водночас, позивач зазначив у позовній
заяві, що підприємство відображало
користування кредитними коштами,
зокрема, вони внесені у рядок 06.4
Декларації з податку на прибуток
підприємств, як фінансові витрати.

Враховуючи викладене і з огляду на те,
що позивач сплачував відсотки за
користування кредитними коштами
наданими ВАТ «Державний ощадний банк
України», суд дійшов висновку про
необґрунтованість висновку
відповідача щодо необхідності
відносити витрати по сплаті відсотків
до прямих матеріальних витрат.

Наявними у матеріалах справи
фактичними калькуляціями собівартості
виробництва також спростовується
висновки податкового органу щодо не
включенням до складу собівартості
затрат на паливо, енергію, вартість
послуг на доставку, заробітну плату
виробничому персоналу.

Із згаданих калькуляцій вбачається, що
затрати на паливо та енергію включено
до прямих виробничих витрат, оплата
праці віднесена до загальновиробничих
та адміністративних витрат (а.с. 152-179).

З огляду на вищевикладене, податкові
повідомлення-рішення від 27 червня 2014
року №/1815 та №/1816 є
протиправними і підлягають скасуванню

Вирішуючи питання щодо правомірності
віднесення позивачем до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених відповідно до податкових
накладних у зв'язку із придбанням у ПП
«Олвітехно» зерна пшениці, суд виходив
з наступного.

Відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість є операції платників податку
з: постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; ввезення товарів на митну
територію України; вивезення товарів
за межі митної території України;
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть
бути майно, товари, дохід (прибуток) або
його частина, обороти з реалізації
товарів (робіт, послуг), операції з
постачання товарів (робіт, послуг) та
інші операції платника податків, які
відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України визначені як об'єкт
оподаткування.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.4 статті 198
Податкового кодексу України
встановлено, що якщо платник податку
придбає (виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені(нараховані) у
зв'язку з таким придбання
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

У силу вимог пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Зі змісту зазначених положень слідує,
що необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт) сум до
податкового кредиту є факт придбання
робіт (послуг) з метою їх використання в
господарській діяльності.

Тому, при розгляді тверджень органу
державної податкової служби про
нікчемність (безтоварність) угод
позивача перевірці підлягає власне
факт здійснення господарської
операції.

В такому випадку дослідженню
підлягають усі первинні документи, які
належить складати залежно від певного
виду господарської операції: договори,
акти здачі прийняття робіт,
проектно-кошторисна документація,
використання у господарській
діяльності товарів та послуг, тощо.

Аналогічна позиція викладена в листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 2 червня 2011 року.

Зазначеним листом Вищого
адміністративного суду України також
визначено, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг), спорудженням основних
фондів, імпортом товарів (послуг),
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Таким чином, при визначенні права
платника податків на формування
податкового кредиту та валових витрат,
судом має бути перевірено чи мали
операції між платником податків та
його контрагентами реальний товарний
характер, можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій та віддаленості
контрагентів один від одного, подальше
використання позивачем придбаної у
зазначених контрагентів продукції.

При цьому, суд має виходити з того, що
наявність у покупця належно оформлених
документів, які відповідно до закону
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту або формування
валових витрат, зокрема, виданих
продавцями податкових накладних, не є
безумовною підставою для
відшкодування податку на додану
вартість в подальшому, якщо податковий
орган доведе, що відомості в таких
документах не відповідають дійсності,
наприклад, у випадку, коли не
проводилися самі операції.

Надаючи правову оцінку господарським
операціям між ПП «Восход-України» та ПП
«Олвітехно» при укладанні та виконанні
договору поставки, який на переконання
відповідача вчинений без мети настання
реальних наслідків, суд зазначає
наступне.

Як вбачається із Довідки АБ №473694 з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України,
основними видами економічної
діяльності ПП «Восход-України» є
виробництво продуктів
борошнопомельно-круп'яної
промисловості, виробництво хліба та
хлібобулочних виробів, оптова торгівля
зерном. З метою забезпечення статутних
видів діяльності, позивачем
здійснювались господарські операції з
ПП «Олвітехно», метою яких була
поставка зерна для власних виробничих
потреб.

16 вересня 2013 року ПП «Восход-України»
(покупець) уклало з ПП «Олвітехно»
(постачальник) договір поставки №80, у
силу якого, постачальник
зобов'язувався поставити та передати у
власність покупця товар - зерно
пшениці, за що останній має своєчасно
та в повному розмірі здійснити оплату
(т.1, а.с. 115-116).

Судом встановлено, що на виконання умов
договору поставки від 16 вересня 2013 року
ПП «Олвітехно» у вересні-листопаді 2013
року поставило та передало у власність
ПП «Восход-України» зерно у кількості
164,99 тон, що підтверджується:

-видатковими накладними від 20 вересня
2013 року №20091, від 24 жовтня 2013 року №24102,
від 24 жовтня 2013 року №24101, від 25 жовтня
2013 року №25101, від 5 листопада 2013 року 05111
(т.1, а.с. 138-142).

В оплату за поставлений товар, позивач,
на підставі рахунків-фактур (т.1, а.с.
117-121) перерахував на користь ПП
«Олвітехно» кошти на загальну суму
283280,40 грн., факт перерахування коштів
підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача (т.1, а.с.
122-127).

На підтвердження розрахунків та сплати
у складі ціни послуг сум податку на
додану вартість за вказаними
господарськими операціями, позивач
отримав від ПП «Олвітехно» податкові
накладні від 20 вересня 2013 року №72 на
суму 54846,00 грн., у тому числі ПДВ 9141,00
грн., від 25 жовтня 2013 року №115 на суму
55567,60 грн., у тому числі ПДВ 9261,27 грн., від
24 жовтня 2013 року №110 на суму 61914,00 грн., у
тому числі ПДВ 10319,00 грн., від 24 жовтня 2013
року №111 на суму 53431,00 грн., у тому числі
ПДВ 8905,17 грн., від 5 листопада 2013 року №19
на суму 57521,80 грн., у тому числі ПДВ 9586,97
грн. (т.1, а.с.133-137).

Суму податку на додану вартість (56656.08
грн.), що підтверджена податковими
накладними, виданими ПП «Олвітехно»
позивач включив до складу податкового
кредиту за відповідні періоди.

Перевезення товару, відповідно до умов
договору, здійснювалось
автотранспортом ПП «Олвітехно» в
підтвердження чого до матеріалів
справи додані товарно-транспортні
накладні (т.1, а.с. 128-132).

Як вбачається із наданих до суду
товарно-транспортних накладних,
придбаний товар поставлено до с
Дерев'яна, Переїзд, буд. 2. За вказаною
адресою знаходяться основні виробничі
та складські приміщення позивача, інші
необхідні для господарської
діяльності споруди та устаткування (т.1,
а.с. 185)

З приводу одержання оприбуткування та
подальшого використання поставлених
ТМЦ, представник позивача зазначив, що
товар відповідно до договорів
приймався за кількістю за результатами
зважувань, дані яких заносились до
журналу зважування із зазначенням
дати, ваги, номеру транспортного засобу
та постачальника (т.1, а.с. 181-184).

За наслідками зважування на
товарно-транспортній накладній
проставлявся штамп «вагова» із
зазначенням дати.

Безпосередній прийом товару
здійснювала уповноважена особа
позивача на підставі довіреностей, про
що свідчить наявний у матеріалах
справи витяг із журналу реєстрації
довіреностей (т.1, а.с. 218)

Досліджений у судовому засіданні
журнал-ордер і відомість по рахунку 103
«Будинки і споруди» (т.1, а.с. 185-186)
підтверджують наявність у позивача
адміністративно-господарських засобів
для приймання, розвантаження та
зберігання придбаного товару.

Приймання товару за якістю відбувалось
за результатами лабораторних
досліджень, дані про які вносяться до
журналу (т.3, а.с. 44-46). Остаточно
прийнятий товар обліковувався по
рахунку 201 «Сировина і матеріали» (т.1,
а..с. 219-220, а.с. 227, 234).

Придбаний у ПП «Олвітехно» товар у
подальшому використаний у власній
господарській діяльності позивача
шляхом виробництва борошна та
субпродуктів.

З матеріалів справи судом встановлено,
що на підставі розпоряджень директора
(т.1, а.с. 221, 228, 235) придбана сировина
передавалась у виробництво, що
супроводжувалось складанням забірної
карти (т.1, а.с. 222, 229, 236).

Про кількість виробленої продукції
свідчить Зведені відомості по випуску
продукції (т.1, а.с. 223, 230, 237).

Наданими суду первинними документами
позивача та його контрагента
підтверджується, що господарські
операції, спрямовані на виконання
договору поставки дійсно відбулися,
спричинили реальні зміни у майновому
стані сторін, є економічно
виправданими та відповідають основним
видам господарської діяльності ПП
«Восход-України». Первинні документи
бухгалтерського обліку та податкової
звітності, якими сторони
супроводжували господарські операції
не суперечать вимогам чинного
законодавства, містять вичерпні дані
щодо переліку придбаного і
поставленого товару, у повній мірі
розкривають зміст та обсяг
господарських операцій, рух товару від
контрагента до позивача і
безпосередньо у виробництво.

Крім того, суд виходить із презумпції
сумлінності платників податків та
інших учасників правовідносин в
економічній сфері, відповідно до
змісту якої презумується, що дії
платника податків, які мають своїм
результатом одержання певної
податкової вигоди економічно
виправдані, а відомості, що містяться в
його первинних бухгалтерських
документах та податковій звітності є
достовірними, якщо інше не доказано у
встановленому законодавством порядку
належними та допустимими доказами.

Натомість, відповідач, який стверджує
про безтоварність господарських
операцій позивача, належних і
допустимих доказів, які б об'єктивно
ставили під сумнів фактичне здійснення
цих операцій не надав. Також,
відповідачем не наведено обставин та
доказів, які б свідчили про
невідповідність господарських
операцій цілям та завданням статутної
діяльності позивача, збитковості
здійснених операцій або інших
обставин, які б окремо або в сукупності
могли свідчити про їх фіктивність чи
про те, що дії позивача і його
контрагента були спрямовані на
отримання незаконної податкової
вигоди.

Сам акт перевірки не містить жодного
документального підтвердження
стосовно наведених порушень
податкового законодавства, а викладені
у ньому висновки щодо безтоварності
операцій суперечать первинним
бухгалтерським документам підприємця
та під час розгляду справи не
підтвердилися.

У такому випадку, лише встановлення в
ході судового розгляду факту
узгодженості дій платника податків з
недобросовісними постачальниками з
метою незаконного отримання
податкових вигод, або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
робіт від виконання податкових
зобов'язань може слугувати підставою
для відмови у праві на податковий
кредит та невизнання понесених витрат.
При цьому такі висновки не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, та
повинні бути підтвердженими належними
і достатніми доказами.

Обґрунтовуючи законність
донарахування сум податку на додану
вартість, відповідач виходив з того, що
ПП "Олвітехно" не виконувало своїх
обов'язків з поставки та передачі у
власність товару, оскільки
підприємство відсутнє за місцем
реєстрації, не має достатніх
адміністративно-господарських засобів
для здійснення поставок, та зустрічною
звіркою не встановлено факту руху
товарів і послуг від ПП "Олвітехно" до
контрагентів, зокрема, у зв'язку із
відсутністю контрагентів за
місцезнаходженням.

Такі доводи відповідача не були
доведені належними доказами, адже
відповідно до частини 4 статті 70
Кодексу адміністративного
судочинства, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 5 статті 17
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", відомості про
відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням повинні міститися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Положенням частини першої статті 18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Отже, належними та допустимими
доказами при встановленні факту
відсутності керівних органів -
юридичної особи за її
місцезнаходженням є саме відомості,
які містяться в Єдиному державному
реєстрі.

Жодних доказів, що ПП «Олвітехно»
станом на момент перевірки або на
момент здійснення спірних
господарських операцій було відсутнє
за місцезнаходженням відповідачем не
надано.

Між тим, суд зазначає, що відсутність
контрагента позивача за місцем
реєстрації не спростовує правове
значення складених за такими
операціями первинних документів, а
тому не є підставою для неврахування
відповідачем наданих до перевірки
первинних документів.

Суд вкотре звертає увагу податкового
органу, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів при укладанні
і виконанні господарських договорів,
що прямо не пов'язані із досліджуваними
господарськими операціями, не може
бути єдиною підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Такі висновки суду відповідають
рішенню Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 року у справі
"Інтерсплав проти України", з якого
випливає, що якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку. Європейський суд та
національне законодавство чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

В противагу твердженням відповідача
суд також зазначає, що позивачем надано
вичерпні докази на підтвердження
фактичної поставки товару від ПП
«Олвітехно» та подальшого руху ТМЦ у
ході господарської діяльності.

Із зазначеного вище вбачається, що
відповідач помилково вважав, що
первинні документи ПП «Восход-України»
складені з порушенням вимог Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність" та Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку.

З огляду на те, що судом було
встановлено наявність усіх
обов'язкових підстав для формування
позивачем податкового кредиту за
спірними господарськими операціями,
суд дійшов висновку про відсутність у
відповідача підстав для донарахування
позивачу суми податку на додану
вартість та застосування штрафних
(фінансових) санкцій оскаржуваним
податковим повідомленням-рішенням.

Отже, висновок відповідача про
порушення ПП «Восход України» пунктів
198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
завищено податковий кредит на загальну
суму 47213,41 грн., є безпідставним.

Тому, податкове повідомлення-рішення
від 27 червня 2014року №/1817 є
протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення
№000792200 від 29.04.2013 року, яким застосовано
штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 4
959,9 грн.

Підставою для винесення даного рішення
слугували висновки акту перевірки про
порушення, встановленого порядку
видачі готівки під звіт та її
використання.

Суд погоджується з такими висновками
податкового органу виходячи з
наступного:

Операції, під час яких грошові кошти
переміщуються у вигляді готівки,
визначаються касовими операціями,
облік яких здійснюється відповідно до
вимог до вимог Постанови правління
Національного банку України від 15.12.2004
року №637 "Про затвердження Положення
про ведення касових операцій у
національній валюті в Україні" (далі -
Положення № 637).

Касові операції здійснюються на
підставі належним чином оформлених
документів, а саме прибуткових,
видаткових касових ордерів та інших
прирівняних документів.

Видаткові касові ордери в свою чергу, є
первинними документами, що
застосовуються для оформлення видачі
готівки під звіт, тобто засвідчують
витрачання грошових коштів підзвітною
особою за цільовим призначенням (п. 1.2.
Положення 637).

Згідно пункту 3.4. розділу 3 Положення
№637 встановлено, що видача готівки з
кас проводиться за видатковими
касовими ордерами (додаток 3) або
видатковими відомостями. Документи на
видачу готівки мають підписувати
керівник і головний бухгалтер або
працівник підприємства, який на це
уповноважений керівником. До
видаткових ордерів можуть додаватися
заява на видачу готівки, розрахунки
тощо.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_4 одержані з каси ПП
«Восход-України» готівкові кошти на
підставі видаткових касових ордерів
від 10 вересня 2012 року на суму 7000,00 грн.,
від 11 вересня 2012 року на суму 7000,00 грн.,
від 12 вересня 2012 року на суму 15000,00 грн.,
від 13 вересня 2012 року на суму 15000,00 грн.,
від 17 грудня 2013 року на суму 15000,00 грн.,
від 18 грудня 2013 року на суму 15000,00 грн.,
від 19 грудня 2013 року на суму 30000,00 грн.
(т.3, а.с .19, 21, 23, 25, 30, 32, 34).

Так, відповідно до пункту 2.11 Положення
№637, видача готівкових коштів під звіт
або на відрядження здійснюється
відповідно до законодавства України.
Видача готівкових коштів під звіт на
закупівлю сільськогосподарської
продукції та заготівлю йторинної
сировини, крім металобрухту,
дозволяється на строк не більше 10
робочих днів від дня видачі готівкових
коштів під звіт, а на всі інші виробничі
(господарські) потреби на строк не
більше двох робочих днів, уключаючи
день отримання готівкових коштів під
звіт. Видача відповідній особі
готівкових коштів під звіт проводиться
за умови звітування нею у
встановленому порядку за раніше
отримані під звіт суми. Звітування за
одержані під звіт готівкові кошти
здійснюється відповідно до
законодавства України.

Згідно пунктів 7.41, 7.42 Положення №637
встановлено, що під час перевірки
правильності оформлення видачі
готівки під звіт як на відрядження, так
і на інші потреби слід встановлювати
достовірність підтверджуючих
документів, що додаються до звітів про
використання коштів, а також слід
звертати увагу на повне і своєчасне
звітування підзвітних осіб у разі
використання ними під час відрядження
значних сум підзвітних коштів для
вирішення господарських питань.

Підпунктом 170.9.2. пункту 170.9 статті 170
Податкового кодексу України
передбачено, що звіт про використання
коштів, виданих на відрядження або під
звіт, подається за формою, встановленою
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, до
закінчення п'ятого банківського дня, що
настає за днем, у якому платник податку:

а) завершує таке відрядження;

б) завершує виконання окремої
цивільно-правової дії за дорученням та
за рахунок особи, що видала кошти під
звіт.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
України Про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки, у разі
порушення юридичними особами всіх форм
власності, фізичними особами -
громадянами України, іноземними
громадянами та особами без
громадянства, які є суб'єктами
підприємницької діяльності, а також,
постійними представництвами
нерезидентів, через які повністю або
частково здійснюється підприємницька
діяльність, норм з регулювання обігу
готівки у національній валюті, що
встановлюються Національним банком
України, до них застосовуються
фінансові санкції у вигляді штрафу: за
перевищення встановлених строків
використання виданої під звіт готівки,
а також за видачу готівкових коштів під
звіт без повного звітування щодо
раніше виданих коштів - у розмірі 25
відсотків виданих під звіт сум.

Суд вважає, що податковим органом вірно
встановлено порушення позивачем
правил видачі готівкових коштів,
оскільки звіти про використану готівку
підзвітною особою не складались.

У свою чергу суд зазначає, що
невикористання підзвітною осою
виданих підприємством коштів не
звільняє від обов'язку щодо складання
звіту.

Щодо не оприбуткування ПП
«Восход-України» готівкових коштів у
розмірі 12358.77 грн., то суд також
погоджується із висновками
податкового органу.

Судом встановлено, що 2 серпня 2012 року
ПП «Восход-України» здійснювало
виплату заробітної плати, згідно
відомості на виплату коштів №В040 (т.3,
а.с. 18). Як вбачається із акту перевірки,
в наданому до перевірки аркуші касової
книги підприємства за 2 серпня 2012 року
сума коштів, отримана підприємством та
видана на виплату заробітної плати не
зазначена.

Згідно з пунктом 1.2 глави 1 Положення
оприбуткування готівки - це проведення
підприємствами і підприємцями обліку
готівки в касі на повну суму її
фактичних надходжень у касовій книзі,
книзі обліку доходів і витрат, книзі
обліку розрахункових операцій; касова
книга - це документ установленої форми,
що застосовується для здійснення
первинного обліку готівки в касі; книга
обліку доходів і витрат - це документ
установленої форми, що застосовується
відповідно до законодавства України
для відображення руху готівки. Форму
відповідної книги обліку доходів і
витрат установлено Державною
податковою адміністрацією України.

Відповідно до пункту 2.6 глави 2
Положення уся готівка, що надходить до
кас, має своєчасно (у день одержання
готівкових коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах
підприємств, які проводять готівкові
розрахунки з оформленням їх касовими
ордерами і веденням касової книги
відповідно до вимог глави 4 цього
Положення, є здійснення обліку готівки
в повній сумі її фактичних надходжень у
касовій книзі на підставі прибуткових
касових ордерів.

Підприємствам, яким Законом України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» надано право проводити
розрахунки готівкою із споживачами без
використання реєстратора
розрахункових операцій та
розрахункової книжки і специфіка
функціонування яких унеможливлює
оформлення ними кожної операції
касовим ордером (продаж проїзних і
перевізних документів; білетів
державних лотерей; квитків на
відвідування культурно-спортивних і
видовищних закладів тощо),
дозволяється оприбутковувати готівку
наприкінці робочого дня за сукупністю
операцій у цілому за робочий день з
оформленням касовими документами і
відображенням у відповідній книзі
обліку.

Суми готівки, що оприбутковуються,
мають відповідати сумам, визначеним у
відповідних касових (розрахункових)
документах.

Згідно пункту 4.1 Положення про ведення
касових операцій, для забезпечення
здійснення розрахунків готівкою
підприємства повинні мати касу
(приміщення або місце здійснення
готівкових розрахунків), а усі
надходження і видачу готівки в
національній валюті відображати у
касовій книзі (пункт 4.2 Положення про
ведення касових операцій). За
правилами пункту 4.3 Положення про
ведення касових операцій, записи в
касовій книзі проводяться касиром за
операціями одержання або видачі
готівки за кожним касовим ордером і
видатковою відомістю в день її
надходження або видачі. За відсутності
руху готівки в касі протягом робочого
дня записи в касовій книзі в цей день
можуть не провадитися.

Таким чином, оприбуткуванням готівки в
касі підприємства, яке проводить
готівкові розрахунки без застосування
реєстратора розрахункових операцій
(використанням розрахункових книжок), є
здійснення обліку такої готівки у
касовій книзі підприємства на підставі
касових документів.

Судом встановлено, що позивач у
перевіреній господарській одиниці
проводив готівкові розрахунки без
застосуванням реєстратора
розрахункових операцій. Тому,
оприбуткуванням готівки для нього є
здійснення обліку зазначених
готівкових коштів у повній сумі їх
фактичних надходжень у касовій книзі
підприємства на підставі касових
документів.

У ході розгляду справи судом з'ясовано,
що у касовій книзі виплата заробітної
плати за 2 серпня 2012 року на підставі
відомості №В040 на суму 12358,77 не
відображена. Дана обставина позивачем
не заперечувалась, водночас,
представник позивача наголошував, що
не оприбуткування коштів відбулось за
механічної помилки касира у даті
відомості №В-040.

Статтею 1 Указу Президента України «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки» від 12.06.1995р. №436/95, передбачено,
що у разі порушення фізичними або
юридичними особами норм з регулювання
обігу готівки у національній валюті, що
встановлені НБУ, до них застосовуються
фінансові санкції у вигляді штрафу,
зокрема, за неоприбуткування (неповне
та/або несвоєчасне) оприбуткування у
касах готівки - п'ятикратному розмірі
не оприбуткованої суми.

Виходячи з наведеного, встановивши
невідповідність даних відомості на
виплату грошей №В-040 даним касової
книги, відповідач дійшов
обґрунтованого висновку про
неоприбуткування готівки та
правомірно нарахував штрафні санкції
за порушення п.2.6 ст.2 Положення №637.

За даних обставин, судом зазначає, що
позивач не надав належних і
переконливих доказів, що вказували б на
протиправність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення,
тому, підстав для його скасування суд
не вбачає.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не
надано суду достатніх належних і
доказів, які доводять правомірність
донарахування позивачу сум податку на
прибуток та податку на додану вартість.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, виходячи з меж
позовних вимог, адміністративний позов
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 27 червня 2014 року №/1815,
№/1816, №/1817.

У задоволені решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного підприємства
«Восход-України» судовий збір у
розмірі 380 (триста вісімдесят) гривень 00
копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 8 серпня 2014року