Справа № 2а-2931/11/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2014 року м.
Київ К/9991/13343/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Маринчак Н.Є., Рибченко А.О.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва (далі -
ДПІ)

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.04.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012

у справі № 2а-2931/11/2670

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (далі
- СПД ОСОБА_1.)

до ДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У березні 2011 року СПД ОСОБА_1 звернувся
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом, в якому просив
визнати протиправними та скасувати:
податкове повідомлення-рішення від
23.11.2010 № 2785/17-04/1, за яким позивачеві
донараховано податкове зобов'язання з
єдиного податку в сумі 4000 грн., та
податкове повідомлення-рішення від
23.11.2010 № 2786/17-04/1, згідно з яким СПД
ОСОБА_1 визначено податкове
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 32175 грн. (у тому
числі 10725 грн. за основним платежем та
21450 грн. за штрафними санкціями).

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.04.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012,
позов задоволено частково; податкове
повідомлення-рішення від 23.11.2010 №
2785/17-04/1 скасоване в частині нарахування
позивачеві податкового зобов'язання з
єдиного податку в сумі 1400 грн.;
податкове повідомлення-рішення від
23.11.2010 № 2786/17-04/1 скасовано в частині
визначення СПД ОСОБА_1 податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 8974,50 грн. за
основним платежем та 17949 грн. за
штрафними санкціями; в решті позову
відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
частково скасувати оскаржувані судові
акти попередніх інстанцій та повністю
відмовити у позові СПД ОСОБА_1

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
оспорювані податкові
повідомлення-рішення було прийнято ДПІ
за наслідками проведення перевірки
належної позивачеві господарської
одиниці (салону-перукарні «Барбарис»)
за дотриманням суб'єктами
господарювання порядку проведення
розрахунків з товари (послуги), вимог з
регулювання обігу готівки, наявності
торгових патентів і ліцензій,
оформленої актом від 01.09.2010.

Під час цієї перевірки податковим
органом було виявлено факт
використання позивачем як платником
єдиного податку найманої праці
чотирьох осіб (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5) без відповідного збільшення
ставки єдиного податку та без
виконання функції податкового агента
щодо утримання та перерахування до
бюджету податку з доходів фізичних
осіб із заробітної плати, виплаченої
названим працівникам.

Згідно з абзацом четвертим пункту 2
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» (який діяв на час
виникнення спірних правовідносин) у
разі коли платник єдиного податку
здійснює підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці або за
участю у підприємницькій діяльності
членів його сім'ї, ставка єдиного
податку збільшується на 50 відсотків за
кожну особу.

Одночасно в силу виплати найманим
працівникам доходу у вигляді
заробітної плати у суб'єкта
підприємницької діяльності виникають
обов'язки податкового агента.

Так, підпунктом 8.1.1 пункту 8.1 статті 8
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» передбачено, що
податковий агент, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

Пунктом 19.2 статті 19 названого Закону до
обов'язків осіб, які відповідно до
цього Закону мають статус податкових
агентів, віднесено, зокрема, своєчасне
та повне нарахування, утримання та
сплата (перерахування) до бюджету
податку з доходу, який виплачується на
користь платника податку та
оподатковується до або під час такої
виплати та за її рахунок.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення цього позову, суди,
керуючись наведеними нормами
податкового законодавства, послалися
на невідповідність наявним у справі
доказам висновку податкового органу
про фактичну кількість найманих
працівників позивача, а також розмір їх
заробітної плати та тривалість
перебування у трудових відносинах з
СПД ОСОБА_1 При цьому суди зазначили, що
зроблений ДПІ розрахунок оспорюваних
сум податкових зобов'язань ґрунтується
на письмових поясненнях, наданих під
час перевірки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Зокрема, відповідно до письмових
пояснень ОСОБА_2, у салоні-перукарні
«Барбарис» вона працює на посаді
перукаря-адміністратора з 17.05.2008,
отримуючи заробітну плату у розмірі 2500
грн. щомісячно. Втім, під час допиту
ОСОБА_2 як свідка у судовому засіданні
вона зазначила про надання вказаних
пояснень під диктовку посадових осіб
ДПІ, що проводили перевірку, та
засвідчила факт перебування у трудових
правовідносинах з СПД ОСОБА_1 лише з
17.05.2010 із виплатою щомісячної
заробітної плати у сумі 890 грн. Вказана
обставина підтверджується, зокрема,
витягом з трудової книжки ОСОБА_2 (а.с.
95).

Аналізуючи характер правовідносин між
позивачем та іншими найманими
працівниками, суди встановили, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з серпня 2010 року
проходили стажування у вказаному
салоні-перукарні та заробітної плати
не отримували; ОСОБА_5 відповідно до
наданих нею пояснень працювала у СПД
ОСОБА_1 майстром манікюру з березня 2010
року з отриманням заробітної плати у
сумі 1300 грн. на місяць.

Наведені факти за своїм процесуальним
значенням належать до категорії
установлених судами обставин справи,
переоцінка та перевстановлення яких не
належить до повноважень суду
касаційної інстанції відповідно до
частини першої статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

ДПІ не наведено достатньо переконливих
доводів щодо порушення судами правил
оцінки доказів у встановленні
зазначених фактичних даних зі справи
або щодо необхідності додаткового
встановлення обставин справи для
вирішення цього спору.

А відтак слід погодитися з
правильністю висновків судів щодо
часткового задоволення даного позову,
виходячи із суми податків, які мали
бути сплачені позивачем з огляду на
кількість найманих працівників та сум
виплаченого ним доходу у вигляді
заробітної плати.

Оскільки висновки судів відповідають
наявним у справі доказам та
правильному правозастосуванню, то у
касаційного суду відсутні підстави для
задоволення касаційних вимог.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
відхилити.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.04.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2012 у справі № 2а-2931/11/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І.
Костенкосудді:Н.Є. Маринчак А.О.
Рибченко