Справа № 823/1124/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
823/1124/14 Головуючий у
1-й інстанції: Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Уманської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області на постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агровіт»
до Уманської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2014
року адміністративний позов
задоволено повністю.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Згідно до частини четвертої ст. 196
Кодексу адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи, на
підставі наказів Уманської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Черкаській області № 155
від 02.09.2013 та № 246 від 09.10.2013 проведено
документальну планову виїзну
перевірку ТОВ «Агровіт» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 30.06.2013. В результаті
чого складено акт № 446/23-05-22/34334001 від
30.10.2013.

В наведеному акті перевірки
відображено допущені позивачем
порушення, а саме: п. 44.1 ст. 44, п. 198.2, п.
198.3, п. 196.6. ст. 198 Податкового кодексу
України, п. 2.4, 2.16 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», в
результаті чого занижений податок на
додану вартість за квітень 2011 року на
суму 234921 грн, за листопад 2012 рік на суму
308429 грн, за грудень 2012 року на суму 12248
грн, за січень 2013 року на суму 950 грн,
завищення від'ємного значення різниці
між податковим зобов'язанням та
податковим кредитом за вересень 2010
року на суму 1800 грн, за лютий 2013 року на
суму 17230 грн, за березень 2013 рік на 14031
грн; п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу
України, Постанови КМУ від 12.01.2011 №11
«Про затвердження Порядку
акумулювання сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках», встановлені факти
нецільового використання коштів зі
спеціального рахунку №7701 у сумі
279491 грн; п. 50.1 ст. 50 Податкового кодексу
України, при поданні уточнюючих
розрахунків від 07.06.2011 № на суму
збільшення податкового зобов'язання у
розмірі 413122 грн, від 02.03.2012 № на
суму 32500 грн, від 24.05.2012 № на суму
92430 грн, від 08.05.2012 № на суму 170666
грн, декларації (загальної) за грудень
2012 року на суму 176268 грн, ТОВ «Агровіт»
самостійно не нараховані штрафні
санкції у розмірі 3%.

14 листопада 2013 року керуючись
висновками акту перевірки
контролюючим органом винесені
податкові повідомлення-рішення, а саме:
№ про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість в розмірі 1030569 грн, в тому
числі за основним платежем - 556548 грн, за
штрафними (фінансовими) санкціями - 474021
грн; № про зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість в розмірі 31261 грн.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення ТОВ «Агровіт» звернулось
за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи підтверджується
реальне виконання договорів та наявні
податкові накладні, які відповідають
вимогам законодавства, самі договори
невизнані судом недійсними та не
встановлено факт їх нікчемності, а
відтак, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Згідно з ст. 180 ПК України платником
податку є: 1) будь-яка особа, що
провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу; 2)
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку; 3) будь-яка особа, що ввозить
товари на митну територію України в
обсягах, які підлягають оподаткуванню,
та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, д)
з метою оподаткування цим податком до
імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

В результаті дослідження матеріалів
справи та наданих позивачем доказів на
спростування висновків суду першої
інстанції, судова колегія вважає за
необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

На підтвердження здійснення
господарських операцій з
контрагентами, позивачем надано ряд
первинних документів, які в результаті
дослідження колегія вважає такими, що
відповідають Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88, а
податкові накладні, які містяться в
матеріалах справи мають усі реквізити
згідно Наказу Міністерства фінансів
України № 1379 від 01.11.2011 «Про
затвердження форми Податкової
накладної та Порядку її заповнення».

Окрему увагу слід звернути на те, що для
встановлення факту вчинення правочину
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
зокрема, з метою ухилення від сплати
податків, необхідно встановити
необґрунтованість отриманої платником
податків податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач має належним чином оформлені
податкові накладні, які повністю
відповідають вимогам Податкового
кодексу України, та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені, та правомірно
включив до складу податкового кредиту
суму податку на додану вартість по
вищевказаним податковим накладним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

На момент здійснення правовідносин
товариство-контрагент позивача було
зареєстроване як юридична особа та
платник податку на додану вартість.

Рішеннями Європейського суду з прав
людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, визначено, що платника
податку не може бути позбавлено права
на бюджетне відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування; при цьому
платник ПДВ не повинен нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 у
справі за позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Окрім того, слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у суб'єкта господарювання
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12).

Жодних доказів того, що заперечуванні
правочини були спрямовані саме на
порушення конституційних прав та
свобод людини і громадянина,
пошкодження чи незаконне заволодіння
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади відповідач не
надав, окрім актів перевірки від 31.07.2013
№ 186/223/38113725 про неможливість
проведення зустрічної звірки
«Зернопром «Дніпро» та від 25.04.2013 №
123/23/37298925 про результати проведення
зустрічної звірки ТОВ «Парма ЛТД», які
у свою чергу судова колегія не приймає
до уваги, адже вони не можуть слугувати
підставою для визнання недійсності
правочину між позивачем та його
контрагентами, з тих підстав, що
відповідальність за встановлені
порушення несуть саме дані суб'єкти.

Без заперечними з боку відповідача та
вірними на думку судової колегії є
висновок суду першої інстанції щодо
правомірності включення до складу
податкового кредиту за квітень 2011 року
суми податку на додану вартість в
розмірі 243921 грн, а також, щодо висновку
податкового органу про встановлення
факту нецільового використання коштів
спеціального рахунку
сільськогосподарського підприємства
на суму 279491 грн, з огляду на наступне.

Пункту 209.2 ст. 209 ПК України визначено,
що згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей. Зазначені суми
податку на додану вартість
акумулюються сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 209.15.1 п. 209.15 ст. 15 ПК
України передбачає, що виробничі
фактори, за рахунок яких сформовано
податковий кредит: а) товари/послуги,
які придбаваються
сільськогосподарським підприємством
для їх використання у виробництві
сільськогосподарської продукції, а
також основні фонди, які придбаваються
(споруджуються) з метою їх використання
у виробництві сільськогосподарської
продукції; б) послуги, супутні
постачанню сільськогосподарського
товару, який вирощується,
відгодовується, виловлюється або
збирається (заготовлюється)
безпосередньо платником податку.

Згідно із п.п. 209.15.2 п. 209.15 статті 15 ПК
України діяльність у сфері сільського
господарства: а) виробництво продукції
рослинництва, а саме рослинних культур,
а також вирощування фруктів та овочів,
квітів та декоративних рослин (у
відкритих або закритих ґрунтах),
грибів, насіння, прянощів, саджанців та
водоростей, а також їх обробка,
переробка та/або консервація; б)
виробництво продукції тваринництва, а
саме свійських сільськогосподарських
тварин, птахівництва, кролівництва,
бджільництва, а також розведення
шовкопрядів, змій та інших плазунів або
слимаків та інших наземних ссавців,
безхребетних та комах, а також їх
обробка, переробка та/або консервація;
в) надання послуг іншим
сільгосптоваровиробникам (юридичним
особам) та/або фізичним особам з
використанням сільськогосподарської
техніки, крім надання її у фінансову
оренду (лізинг).

Разом з тим, Постановою Кабінету
Міністрів України від 12 січня 2011 року №
11 затверджений Порядок акумулювання
сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, які
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів,
згідно пункту 4 якого сума податку на
додану вартість, що акумулюється на
спеціальному рахунку, не підлягає
вилученню до державного бюджету і
використовується
сільськогосподарським підприємством
відповідно до пункту 209.2 статті 209
Кодексу, а починаючи з 1 січня 2018 р.
перераховується на поточний рахунок
сільськогосподарського підприємства.
У разі нецільового використання суми
податку на додану вартість
сільськогосподарське підприємство
несе відповідальність відповідно до
законодавства.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції ні Кодексом, ні Порядком не
обмежено використання сум податку на
додану вартість, що акумульовані на
спеціальному рахунку
сільськогосподарського
товаровиробника, виключно на оплату
податку на додану вартість, що
нарахований постачальником на
вартість поставлених ним
товарів/послуг.

Таким чином, оскільки позивачем за
січень і лютий 2012 року фактично
перераховано на його спеціальний
рахунок суми податку на додану
вартість в більшому розмірі, ніж
фактично мало бути перераховано згідно
поданих декларацій. Всі кошти, які були
задекларовані в деклараціях, були
використані виключно за цільовим
призначенням, а різниця була
використана для оплати орендної плати
за земельні ділянки та для оплати
придбаної кукурудзи з подальшою її
видачею пайовикам в рахунок орендної
плати, дані обставини не є нецільовим
використанням суми податку на додану
вартість.

Що ж стосується правомірності
включення до складу податкового
кредиту за квітень 2011 року суми податку
на додану вартість в розмірі 243921 грн,
колегія апеляційного суду при
підтвердженні висновків суду першої
інстанції, виходить з наступного.

Статтею 50 Податкового кодексу України
передбачено можливість внесення змін
до податкової звітності.

Так, пунктом 50.1 вказаної статті ПК
України визначено, що у разі якщо у
майбутніх податкових періодах (з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу)
платник податків самостійно (у тому
числі за результатами електронної
перевірки) виявляє помилки, що
містяться у раніше поданій ним
податковій декларації (крім обмежень,
визначених цією статтею), він
зобов'язаний надіслати уточнюючий
розрахунок до такої податкової
декларації за формою чинного на час
подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати
такий розрахунок, якщо відповідні
уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за
будь-який наступний податковий період,
протягом якого такі помилки були
самостійно (у тому числі за
результатами електронної перевірки)
виявлені.

Платник податків, який самостійно (у
тому числі за результатами електронної
перевірки) виявляє факт заниження
податкового зобов'язання минулих
податкових періодів, зобов'язаний, за
винятком випадків, установлених
пунктом 50.2 цієї статті: а) або надіслати
уточнюючий розрахунок і сплатити суму
недоплати та штраф у розмірі трьох
відсотків від такої суми до подання
такого уточнюючого розрахунку; б) або
відобразити суму недоплати у складі
декларації з цього податку, що
подається за податковий період,
наступний за періодом, у якому виявлено
факт заниження податкового
зобов'язання, збільшену на суму штрафу
у розмірі п'яти відсотків від такої
суми, з відповідним збільшенням
загальної суми грошового зобов'язання
з цього податку.

За результатами дослідження
матеріалів справи, судом встановлено
факт подання позивачем 05.06.2012
уточнюючого розрахунку податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у зв'язку з виправленням
самостійно виявлених помилок, в рядку 26
якого зазначена сума штрафних санкцій
в розмірі 38362 грн, факт ж сплати
штрафних санкцій підтверджується
актом звірки розрахунків платника
податків з бюджетом від 31.12.2012.

Відтак, висновок апелянта щодо не
нарахування та несплати позивачем
штрафних санкцій у зв'язку з поданням
уточнюючого розрахунку є помилковим та
таким, що не відповідає дійсним
обставинам.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Уманської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області - залишити без
задоволення, а постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційної інстанції за
наслідками її перегляду, набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.