Справа № 815/111/14
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/111/14

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції:
Цховребова М. Г

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

при секретарі Голбан К.В.,

за участю представника відповідача
Богуцької Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу
Головного управління юстиції в
Одеській області на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 07 квітня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління юстиції в
Одеській області про визнання
незаконним та скасування наказу,
поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

08.01.2014р. ОСОБА_2 звернувся до Одеського
окружного адміністративного суду з
позовом до ГУ юстиції в Одеській
області та, з урахуванням ухвали суду
від 07.04.2014р. про часткове залишення
позовної заяви без розгляду, просив
суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ
відповідача від 26 листопада 2013 року
№1952-к про припинення державної служби
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Болградського РУЮ ОСОБА_2 та звільнення
його з посади 26 листопада 2013 року;

- поновити його на посаді державного
виконавця Відділу ДВС Болградського
РУЮ з 26 листопада 2013 року;

- стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що відповідач своїм
спірним наказом №1952-к від 26.11.2013 року
незаконно, т.б. в період його
знаходження на лікарняному, звільнив з
посади, чим грубо порушив його права.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 07 квітня
2014р. адміністративний позов ОСОБА_2 -
задоволено повністю. Визнано
незаконним та скасовано наказ ГУ
юстиції в Одеській області від 26.11.2013
року №1952-к про припинення державної
служби державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Болградського РУЮ ОСОБА_2 та звільнення
його з посади 26 листопада 2013 року.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді державного
виконавця відділу ДВС Болградського
РУЮ з 26 листопада 2013 року. Стягнуто з ГУ
юстиції в Одеській області на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 26 листопада 2013
року по день поновлення на посаді.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції,
представником ГУ юстиції в Одеській
області 14.05.2014р. подано апеляційну
скаргу, в якій зазначено, що судом, при
винесенні оскаржуваної постанови
порушено норми матеріального та
процесуального права, в зв'язку із чим,
просить скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
07.04.2014 року та прийняти нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

Позивач, будучи своєчасно та належним
чином повідомлений про дату, час та
місце слухання справи, в судове
засідання суду 2-ї інстанції не прибув
та надав заяву про розгляд справи без
його участі.

Представник відповідача в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
підтримала апеляційну скаргу ГУ
юстиції в Одеській області та просила
її задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ
представника відповідача, розглянувши
матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку про наявність
усіх законних підстав для її
часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 27.09.2010р.
наказом ГУЮ в Одеській області №804-к
був призначений на посаду «державного
виконавця» відділу державної
виконавчої служби Болградського
районного управління юстиції.

20.11.2013р. відповідачем було отримано
подання начальника Управління
державної виконавчої служби від
18.11.2013р. про вирішення питання щодо
припинення державної служби
державному виконавцю ВДВС
Болградського РУЮ Одеської області
Коритнику В.В. та звільнення його з
посади на підставі п.6 ст.30 Закону
України «Про державну службу» за
порушення Присяги державного
службовця.

На підставі вказаного вище подання
начальника Управління ДВС від 18.11.2013р.,
начальник ГУ юстиції в Одеській
області своїм наказом від 26 листопада
2013 року №1952-к, керуючись ст.ст.17,30
Закону України «Про державну службу»,
припинив державну службу державному
виконавцю ВДВС Болградського РУЮ
ОСОБА_2 та звільнив його з посади 26
листопада 2013 року на підставі п.6 ч.1 ст.30
Закону України «Про державну службу»
за порушення «Присяги державного
службовця».

Як вбачається зі змісту вказаного
наказу, останній було видано на
підставі, того, що до Управління ДВС ГУ
юстиції в Одеській області 14.10.2013р. та
15.10.2013р. від начальника Болградського
РЕМ Сметанюка П.С. надійшло 5 скарг на
бездіяльність державного виконавця
Коритника В.В. з приводу невиконання
ним виконавчих листів Болградського
районного суду Одеської області про
стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 коштів на користь ПАТ
«Одесаобленерго» у загальному розмірі
10971,48 грн.

При розгляді цих скарг та наданні
13.11.2013р. відповіді заявнику було
встановлено, що державним виконавцем
відділу ДВС Болградського РУЮ ОСОБА_2
при виконанні вказаних виконавчих
документів, дійсно було порушено
вимоги ст.ст.11,30 Закону України «Про
виконавче провадження» в частині
повноти та своєчасності проведення
виконавчих дій та дотримання строків
здійснення виконавчого провадження.
Так, тривалий час державним виконавцем
не вживалися заходи щодо отримання
довідок реєструючих установ про
майновий стан боржників. Крім того,
відповіді з приводу реєстрації за
боржниками транспортних засобів та
наявності відкритих банківських
рахунків, взагалі не отримано.

Також, в ході розгляду скарг та наданні
15.11.2013р. відповіді заявнику ОСОБА_8 було
встановлено, що на ділянці державного
виконавця перебувало виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа Болградського районного суду
Одеської області №2-402/11 від 25.09.2012р. про
стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8
заборгованості у розмірі 1032811 грн., яке
30.09.2013р. завершено, відповідно до ст.48
Закону України «Про виконавче
провадження», на підставі ухвали
№22-ц/785/7923/13 від 12.09.2013р. апеляційного
суду Одеської області, про поновлення
ОСОБА_10 строку на апеляційне
оскарження рішення.

Одночасно, 30.09.2013р. державним
виконавцем було відкрито виконавче
провадження з виконання ухвали
№22-ц/785/7923/13 від 27.09.2013р. апеляційного
суду Одеської області, про
забезпечення позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9
та накладення арешту на нерухоме та
рухоме майно ОСОБА_9

Того ж дня, постановою державного
виконавця накладено арешт на зазначене
в ухвалі майно, але порушено вимоги ч.4
ст.57 Закону України «Про виконавче
провадження», а саме: постанову про
накладення арешту надіслано поштовою
кореспонденцією органам, що здійснюють
реєстрацію майна лише 03.10.2013р.

Відповідно до листів начальника центру
надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів з обслуговування
Болградського та Ренійського районів,
постанова про повернення виконавчого
документа отримана 04.10.2013р., а постанова
про накладення арешту отримана
безпосередньо від державного
виконавця 07.10.2013р., в результаті чого,
боржник ОСОБА_9 отримав згоду незаконно
звільнити свої транспортні засоби
з-під арешту та перереєстрував їх на
іншу особу.

З викладеного вбачається, що зазначені
порушення Закону стали можливим саме
внаслідок незаконних дій та
бездіяльності державного виконавця
Коритника В.В.

Крім того, відповідач, в своєму
спірному наказі послався і на той факт,
що позивач начальником Відділу ДВС
неодноразово притягувався до
дисциплінарної відповідальності та
попереджався про недопустимість в
подальшому аналогічних порушень (наказ
від 20.12.2012р. - догана, наказ №38-дв від
20.12.2012р. та 13.09.2013р. - попередження про
неповну службову відповідність, наказ
№30-дв від 13.09.2013р.).

Таким чином, на думку відповідача,
державний виконавець ВДВС ОСОБА_2 грубо
порушив Присягу державного службовця в
частині суворого дотримання законів
України.

До того ж, з особистих письмових
пояснень державного виконавця
Коритника В.В. об'єктивних і поважних
причин щодо порушень ним вимог
законодавства відповідач не вбачає.

Вирішуючи справу по суті та повністю
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з протиправності та
передчасності спірного наказу,
відповідно, з обґрунтованості позовних
вимог, а також з того, що позивача було
звільнено в період знаходження його на
лікарняному.

Однак, колегія суддів апеляційного
суду, уважно дослідивши матеріали
справи та надані сторонами докази, не
може повністю погодитися з таким
висновками суду першої інстанції і
вважає їх помилковими, виходячи з
наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Спірні правовідносини врегульовано
законодавством (чинним та у редакції
станом на момент виникнення
відповідних правовідносин): Кодексом
законів про працю України, Законами
України «Про державну службу» від
16.12.1993р. №3723-XII, «Про виконавче
провадження» 21.04.1999р. №606-XIV, «Порядком
роботи з документами в органах
державної виконавчої служби» (затв.
наказом Міністерства юстиції України
від 25.12.2008р. №2274/5).

Відповідно до приписів ЗУ «Про
державну службу» №3723-XII, останній
безпосередньо регулює суспільні
відносини, які охоплюють діяльність
держави щодо створення правових,
організаційних, економічних та
соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу і визначає загальні засади
діяльності, а також статус державних
службовців, які працюють в державних
органах та їх апараті.

Згідно зі змісту статті 17 Закону
України «Про державну службу»,
державний службовець зобов'язаний
суворо дотримувати Конституції та
законів України, сприяти втіленню їх у
життя, зміцнювати їх авторитет,
охороняти права, свободи і законні
інтереси громадян, з гідністю нести
високе звання державного службовця,
сумлінно виконувати свої обов'язки.

Крім того, як видно з положень тієї ж
ст.17 даного Закону, громадяни України,
які вперше зараховуються на державну
службу, приймають Присягу такого
змісту: «Повністю усвідомлюючи свою
високу відповідальність, урочисто
присягаю, що буду вірно служити
народові України, суворо дотримувати
Конституції та законів України,
сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати
їх авторитет, охороняти права, свободи
і законні інтереси громадян, з гідністю
нести високе звання державного
службовця, сумлінно виконувати свої
обов'язки». При цьому, державний
службовець власноручно підписує текст
вказаної Присяги, який зберігається за
місцем роботи. Про прийняття Присяги
також робиться запис у трудовій книжці
державного службовця.

Так, як встановлено судом апеляційної
інстанції з матеріалів справи, позивач
ОСОБА_2 наказом начальника ГУЮ в
Одеській області №804-к від 27.09.2010р. був
призначений на посаду державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Болградського
районного управління юстиції та в той
же день (т.б. 27.09.2010р.) прийняв «Присягу
державного службовця», підписав її, про
що, в свою чергу, в його трудовій книжці
було зроблено відповідний запис.

В подальшому, як встановлено судовою
колегією, начальник ГУ юстиції в
Одеській області своїм наказом від
26.11.2013 року №1952-к, на підставі подання
начальника Управління ДВС від 18.11.2013р.
(направленому у зв'язку із численними
обґрунтованими скаргами на
бездіяльність позивача) та керуючись
ст.ст.17,30 Закону України «Про державну
службу», припинив державну службу
державному виконавцю ВДВС
Болградського РУЮ ОСОБА_2 та звільнив
його з посади 26 листопада 2013 року на
підставі п.6 ч.1 ст.30 Закону України «Про
державну службу» за порушення «Присяги
державного службовця».

При чому, як вбачається з матеріалів
справи та спірного наказу відповідача,
порушення позивачем «Присяги
державного службовця» фактично
безпосередньо виразилося в
неналежному виконанню своїх обов'язків
та у численних грубих порушеннях ним
вимог ст.ст.11,30,40,52,57,58,62,63,68 Закону
України «Про виконавче провадження»
№606-XIV, за які останній, протягом
2012-2013р.р., неодноразово вже
притягувався до дисциплінарної
відповідальності.

Тобто, в даному випадку, при ухваленні
оскаржуваного наказу, керівник, у
відповідності до приписів КЗпП
України, врахував і ступінь тяжкості
вчиненого проступку, і заподіяну ним
шкоду, і обставини, за яких вчинено
проступок, а також і попередню роботу
державного службовця.

Так, з матеріалів справи видно, що
наказом начальника ГУЮ в Одеській
області від 2012.2012р. позивачу за
неналежне виконання своїх обов'язків
було оголошено «догану», потім йому,
наказом відповідача від 04.02.2013р. №230-к,
за виконання своїх обов'язків та
погіршення якості роботи було
скасовано «надбавку за виконання
особливо важливої роботи», а наказом
від 13.09.2013р. №30-дв до останнього взагалі
було застосовано ще більш суворіший
захід дисциплінарного впливу -
«попередження про неповну службову
відповідність».

При цьому, слід зазначити, що вказані
вище накази про притягнення позивача
до дисциплінарної відповідальності,
останній до цього часу у будь-який
спосіб не оскаржив.

Як сліду зі змісту п.6 ч.1 ст.30 Закону
України №3723-XII, крім загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України, державна служба
припиняється у разі відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої ст.17 цього
Закону. При чому, необхідно вказати, що
припинення державної служби
відбувається у формі звільнення.

Так, п.1 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» №606-XIV
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

А відповідно до вимог ст.30 ЗУ №606-XIV,
державний виконавець провадить
виконавчі дії з виконання рішення до
завершення виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку, а
саме: закінчення виконавчого
провадження - згідно із ст.49 цього
Закону; повернення виконавчого
документа стягувачу - згідно із ст.47
цього Закону; повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадовій особі), який його видав, -
згідно із ст.48 цього Закону.

Крім того, згідно з положеннями цього
Закону №606-XIV, державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії з
виконання рішення протягом 6 (шести)
місяців з дня винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження, а з
виконання рішення немайнового
характеру - у 2-місячний строк.

Одночасно, судова колегія зазначає, що
відповідно до статті 4 Закону України
«Про державну виконавчу службу»,
державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладено на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом.

Отже, приймаючи до уваги встановлені по
справі конкретні обставини та численні
грубі порушення позивачем строків
здійснення виконавчих проваджень,
вимог щодо своєчасності і повноти
вчинення виконавчих дій, що стали
підставою для припинення його
державної служби, які призвели до
негативних наслідків (в даному випадку
незаконної перереєстрації майна
боржника), судова колегія вважає, що
вищевказане прямо суперечить
покладеним на позивача обов'язкам,
підриває довіру до нього як носія
влади, призводить до приниження
державного органу та унеможливлює
подальше виконання ним своїх
обов'язків, що, в свою чергу, і є суттю
порушення прийнятої ним Присяги
державного службовця.

Що стосується посилань суду 1-ї
інстанції в оскаржуваному рішенні в
обґрунтування законності позовних
вимог на постанови Верховного суду
України від 21.05.2013р., 04.06.2013р. та 01.10.2013р.
(по справі №21-259а13), які, відповідно до
ст.244-2 КАС України, є обов'язковими для
всіх суб'єктів владних повноважень та
судів України, то судова колегія вважає
ці посилання помилковими, оскільки зі
змісту вказаних постанов ВС України
вбачається, що вони безпосередньо
стосуються взагалі інших випадків
звільнення позивачів з державної
служби та, відповідно, не можуть бути
застосовані до правовідносин
(обставин), які встановлені судом
апеляційної інстанції по даній справі.

Отже, за таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про те, що при
виданні спірного наказу від 26
листопада 2013 року №1952-к начальником ГУ
юстиції в Одеській області фактично
були дотримані всі вимоги, встановлені
чинним законодавством України, та
враховані у сукупності всі обставини,
які мали значення при вирішенні
питання щодо звільнення позивача з
органів внутрішніх справ, а тому,
відповідно, даний наказ та вказані дії
відповідача, пов'язані із його виданням
- є правомірними та такими, що здійснені
обґрунтовано, розсудливо та у спосіб,
що передбачений Конституцією та
законами України, а також в межах
компетенції суб'єкта владних
повноважень.

Разом з тим, не зважаючи на встановлену
правомірність спірного наказу,
апеляційний суд звертає увагу на той
факт, що у відповідності до ч.3 ст.40 КЗпП
України, не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за п.5 цієї статті), а також у
період перебування працівника у
відпустці.

Так, з матеріалів справи та наявної в
них копії листка непрацездатності,
виданого 02.12.2013 року Болградською ЦРБ,
вбачається, що ОСОБА_2 в період з 04.11.2013
року до 02.12.2013 року перебував на
стаціонарному лікуванні і тільки з
03.12.2013р. йому було рекомендовано стати
до роботи.

Проте, як видно з пояснень представника
відповідача, про знаходження позивача
на «лікарняному» ГУ юстиції в Одеській
області на момент прийняття спірного
наказу №1952, т.б. станом на 26.11.2013р.,
відомо не було, оскільки як встановлено
по справі, позивач надав вищевказаний
листок непрацездатності до управління
ДВС тільки після своєї виписки з
лікарні, т.б. в грудні 2013р., після чого
йому, в свою чергу, бухгалтерією було
зроблено усі необхідні перерахунки.

Таким чином, оскаржений наказ від 26.11.2013
року №1952-к «Про звільнення ОСОБА_2.»
фактично з незалежних від відповідача
причин було прийнято в період
тимчасової непрацездатності позивача,
який з 04.11.2013 року до 02.12.2013 року
(включно) знаходився на стаціонарному
лікуванні.

Отже, за таких обставин, виходячи з
системного аналізу вищевикладених
норм діючого законодавства, колегія
суддів вважає, що відповідач, в даному
випадку, не мав права звільняти
позивача саме з 26.11.2013р., тобто у період
його тимчасової непрацездатності, а
після надходження до управління
оригінала листка непрацездатності
повинен був самостійно внести до свого
наказу №1952-к відповідні зміни в
частині дати звільнення позивача з
державної служби, вказавши замість
26.11.2013р. - 03.12.20013р.

Окрім того, при прийнятті остаточного
рішення по даній справі, судова колегія
вважає за необхідне ще врахувати й той
факт, що позивач, будучи в порядку
негайного виконання постанови
Одеського окружного адміністративного
суду від 07.04.2014 року поновлений на
службі (наказ №720-к від 06.05.2014р.), з 31
травня 2014 року самостійно звільнився з
роботи «за власним бажанням», про що
було видано відповідний наказ №756 від
13.05.2014 року.

До того ж, при цьому, ще слід вказати, що
згідно із ст.ст.11,71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

При чому, у відповідності до ч.2 ст.71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову, що, в свою чергу, в даному
випадку, і було зроблено представником
відповідача при розгляді даної справи
в суді 2-ї інстанції.

Отже, на підставі вказаного, судова
колегія вважає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Таким чином, оскільки судом першої
інстанції при вирішенні справи
порушено норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, постановлене судове рішення, на
підставі п.4 ч.1 ст.202 КАС України,
підлягає скасуванню з винесенням нової
постанови про часткове задоволення
вимог позивача.

Керуючись ст.ст.195,196,198,202,205,207,254 КАС
України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И
В:

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції в Одеській області -
задовольнити частково.

Скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 07
квітня 2014 року та прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Зобов'язати начальника Головного
управління юстиції в Одеській області
внести зміни до наказу від 26 листопада
2013 року №1952-к в частині дати припинення
державної служби державному виконавцю
відділу державної виконавчої служби
Болградського районного управління
юстиції ОСОБА_2 та його звільнення з
посади за порушення Присяги державного
службовця з 26.11.2013 року на 03.12.2013 року.

В задоволенні іншої частині позовних
вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко