Справа № 552/2825/14-а
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 р. Справа № 552/2825/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Курило Л.В. , Русанової В.Б.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського
районного суду м. Полтави від 28.05.2014р.
по справі № 552/2825/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради треті
особи Управління з питань
містобудування та архітектури
виконавчого комітету Полтавської
міської ради , ОСОБА_2

про визнання протиправним та
скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради, у якому
просила: визнати незаконним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Київської районної у м.
Полтаві ради від 13 листопада 2001 року.

Постановою Київського районного суду
м. Полтави від 28 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено
у повному обсязі.

Позивач не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
незаконність рішення суду першої
інстанції в зв'язку з ненаданням
належної правової оцінки обставинам
справи та невірним застосуванням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову Київського
районного суду м. Полтави від 28 травня
2014 року та прийняти нове судове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а саме: вимог КАС України та не
відповідність висновків суду
обставинам справи.

У судове засідання сторони не
з'явилися, про дату, час і місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку з чим, відповідно до ст.
197 КАС України, справа розглядається в
письмовому провадженні за наявними у
справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, дослідивши наявні
в матеріалах справи докази, вважає, що
вимоги апеляційної скарги задоволенню
не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка надала до суду ксерокопію
рішення виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
500 від 13 листопада 2001 року, яку вона
оскаржує та яка належним чином не
завірена. Оригінал зазначеного
рішення позивачкою під час розгляду
справи не наданий, у зв'язку з чим вона
не прийнята судом першої інстанції до
уваги.

Представник відповідача, виконкому
Київської районної у м. Полтаві ради
надав до суду належним чином завірену
архівну копію оскаржуваного рішення та
документів, які були підставою для
прийняття цього рішення. Текст
рішення, що наданий позивачем та
оригінал архівної копії вказаного
рішення не є ідентичними.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 10 травня 1994 року належало
по 13/50 частини житлового будинку по
АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 отримала у спадок
на підставі свідоцтва про право на
спадщину від 13 квітня 2013 року 13/50
частини цього будинку, яка йому
належала, та на теперішній час має
право спільної часткової власності на
13/25 частини будинку.

ОСОБА_2 на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1 у цьому
будинку , що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житло від 23 червня 1994 року та договором
дарування від 15 вересня 2001 року, що в
частці від усього будинку становить
12/25 частини, що підтверджується
рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 25 вересня 1997 року.

Рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
500 від 13 листопада 2001 року ОСОБА_2
дозволено побудувати на частині
земельної ділянки по АДРЕСА_1, що
закріплена за належною їй частиною
домоволодіння, гараж розміром 6.0 х 4.0
метри та провести добудову розміром
9.5х3.5 метри до належної частини будинку
згідно зі схемою.

Відмовляючи у задоволенні
зазначеного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що вони
необґрунтовані та не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 30 Земельного
кодексу України (у редакції чинній на
момент виникнення правовідносин), при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельноюділянкоюбез зміни її
цільового призначення, якщо інше
непередбачено у договорі відчуженн-
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

При переході права власності
громадян на жилий будинок і
господарські будівлі та споруди до
кількох власників, а також при
переході права власності на частину
будинку в разі неможливостіподілу
земельної ділянки між власниками без
шкоди для її раціонального
використання земельна ділянка
переходить у спільне користування
власників цих об'єктів.

При передачі підприємствами,
установами і організаціями будівель
та споруд іншим підприємствам,
установам і організаціям з цими
об'єктами до них переходить право
користування земельною ділянкою . на
якій знаходяться зазначені будівлі
та споруди.

Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених випадках посвідчується
Радами народних депутатів відповідно
до вимог статті 23 цього Кодексу.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_2 з сімє'ю отримала у власність
на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 23 червня 1994 року
квартиру АДРЕСА_1, на той час
співвласниками цього будинку були
ОСОБА_3, ОСОБА_1

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 25 вересня 1997 року
визначений порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
домоволодіння по вищезазначеній
адресі та виділено у користування
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 земельну
ділянку за вказаною адресою розміром 764
кв.м., ОСОБА_3, ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 437 кв.м. Відповідно схематичного
плану поділ земельної ділянки між
співвласниками домоволодіння був
проведений без шкоди для її
раціонального використання.
Захарчінки отримали у користування
окрему земельну ділянку з окремим
в'їздом до неї, ОСОБА_3, ОСОБА_1 отримали
у користування також окрему земельну
ділянку з відокремленим в'їздом до неї.
При такому визначенні порядку
користування земельною ділянкою у
спільне користування земельна
ділянка кожній із сторін не
виділялась. Зазначене рішення
сторонами не оскаржувалось.

В постанові пленуму Верховного
суду України N 13 від 25.12.96 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», яка була чинною на
час виникнення вказаних правовідносин,
зазначено, що при встановленні порядку
використання земельної ділянки й
розпорядження нею громадянами, яким
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди належать на праві спільної
часткової власності, суд з'ясовує і
враховує можливість нормального
користування будинком та здійснення
догляду за ним, розташування
господарських будівель, споруд,
необхідність зведення
будівель,розташуванняплодовоягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу звулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної
безпеки.

У разі неможливості перенесення
співвласником на надану в його
користування ділянку господарських
будівель і насаджень суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

У спільному користуванні сторін суд
може залишити лише ділянки, роздільне
користування якими встановити
неможливо». При приватизації
громадянами одно- або
багатоквартирного будинку державного
житлового фонду користування
закріпленою за ним прибудинковою
територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" здійснюєтьсяв
порядку й на умовах, передбачених
Земельним кодексом щодо використання
присадибної ділянки громадянами, яким
жилий будинок належить на праві
спільної власності (статті 42, 105). Якщо в
жилому будинку приватизовано частину
квартир, питання про користування
прибудинковою територією вирішується
за правилами ч. 2 ст. 30 Земельного
Кодексу, тобто шляхом поділу цієї
території в установленому порядку або
спільного користування нею, якщо поділ
без шкоди для її раціонального
використання неможливий".

Судовим розглядом встановлено
роздільне користування земельною
ділянкою, то вказана земельна ділянка
не була предметом спільного
користування власників вказаного
житлового будинку станом на час
прийняття оспорюваного рішення
виконкомом Київської районної у м.
Полтаві ради.

Рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
477 від 02 грудня 1997 року сім'ї ОСОБА_4 для
обслуговування своєї частини
житлового будинку виділено земельну
ділянку площею 764 кв.м згідно рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 25 вересня 1997 року.

Зазначене рішення виконкому є чинним
на теперішній час та було чинним на час
прийняття рішення № 500 від 13 листопада
2001 року.

Враховуючи вимоги ст. 30 Земельного
Кодексу України, який був чинним на час
прийняття в дар ОСОБА_2 4/5 частини
квартири за вищезазначеною адресою,
вона отримала у користування земельну
ділянку, яка була виділена сім'ї ОСОБА_4
до складу якої входила і ОСОБА_2 і не
змінювала її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 24 Закону
України «Про планування і забудову
територій», в редакції, що була чинною
на час прийняття оспорюваного рішення (
2001 рік) передбачалось отримання
фізичною особою, яка має намір
здійснити будівництво об»єктів
містобудування ( нового будівництва,
реконструкції, реставрації,
капітального ремонту, впорядкування
об»єктів містобудування, розширення)
на земельних ділянках, що належать їм
на праві власності чи користування, від
виконавчих органів відповідних рад,
дозвіл на будівництво об»єкта
містобудування. Фізичні особи
заінтересовані в здійснення
будівництва об»єктів містобудування,
подають письмову заяву про надання
дозволу на будівництво до виконавчого
органу відповідної ради. До заяви
додається документ, що засвідчує право
власності чи користування земельною
ділянко. І тільки у разі, якщо замовник
(забудовник) не є власником чи
користувачем земельної ділянки, також
подається нотаріально засвідчена
згода власника земельної ділянки на
забудови цієї ділянки, а якщо ділянка
перебуває у користуванні - нотаріально
посвідчені згоди власника чи
користувача земельної ділянки на її
забудову.

ОСОБА_2 на час звернення на отримання
дозволу на будівництво стала
власником усієї квартири, вона
отримала у користування і земельну
ділянку, яка була виділена їй та членам
її сім'ї рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 25 вересня 1997 року та
рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
477 від 02 грудня 1997 року.

Як вбачається з рішення № 677 від 19
жовтня 1982 року виконавчого комітету
Київської районної ради народних
депутатів м. Полтави вбачається, що
за домоволодінням по вул. Мясоєдова, №
64/82в. м. Полтава закріплена земельна
ділянка площею 1314 кв.м, із яких за
власницею ОСОБА_9 (правонаступником
якої є позивачка) закріплена площа
земельної ділянки 482 кв. у цьому
домоволодінні. Зазначене рішення було
чинне на час прийняття оспорюваного
рішення та є чинним на час розгляду
справи.

Судовим розглядом встановлено, що
позивачці та ОСОБА_3 ніколи не
виділялась у користування за вказаною
адресою земельна ділянка площею 1314
кв.м, що підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, а саме
рішенням виконавчого комітету
Київської районної ради народних
депутатів м. Полтави № 677 від 19 жовтня
1982 року, рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 25 вересня 1997 року та
рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтави ради №
477 від 02 грудня 1997 року.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 25 вересня 1997 року
встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на приватної
власності належить жиле приміщення,
частка якого від усього будинку
становить 12/25 частини.

Зазначене жиле приміщення ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 отримали
у власність на підставі ЗУ « Про
приватизацію державного житлового
фонду», тобто мали право, відповідно до
правових позицій постанови Пленуму
Верховного суду України N 13 від 25 грудня
1996 року «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», яка була
чинною на час виникнення вказаних
павовідносин та втратила чинність на
підставі Постанови Верховного Суд у 7
від 16 квітня 2004 р. та ч. 2 ст. 30
Земельного Кодексу України, що був
чинний на той час , вирішувати у
судовому порядку питання про
визначення порядку користування
земельною ділянкою, яка була
закріплена за вказаним житловим
будинком з урахуванням того, що частка
їхньої квартири у будинку становить 12/25
частини цього будинку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КАС
України обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції
стосовно того, що згідно звіту ВСН 61-89
(р) , обкладення зовнішніх стін цеглою в
одну цеглу не відноситься до
реконструкції будинку.

Висновок про те, що проведена
реконструкція не відповідає вимогам
ДБН взагалі не заслуговує на увагу, бо
по-перше оспорюваним позивачем
рішенням ОСОБА_2 не надавалась згода
на реконструкцію будинку.

Крім того, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції стосовно того, що
відсутність заяви ОСОБА_2 в архівних
документах , які стали підставою для
прийняття оспорюваного рішення не є
підставою для скасування оспорюваного
рішення, оскільки із змісту усіх
архівних документів є посилання на
таку заяву ОСОБА_2

Згідно положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін і кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
запереченя.

Таким чином, колегія суддів
переглянувши, у межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.
198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Київського районного суду м.
Полтави від 28.05.2014р. по справі №
552/2825/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.Судді
Курило Л.В. Русанова В.Б.