Справа № 2а-2494/11/1522
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/70112/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Винокурова
К.С.,

Олексієнка М.М.,

провівши в порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до
Управління Служби безпеки України в
Одеській області про визнання права на
отримання надбавки та зобов'язання
вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Головного
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області на постанови
Приморського районного суду міста
Одеси від 25 жовтня 2011 року та Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 18 жовтня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2005 року ОСОБА_4 пред'явив у суді
зазначений позов.

В обґрунтування позову послався на те,
що в 1991 році звільнений в запас Служби
безпеки України, з призначенням пенсії
за вислугу років. Водночас, він є
учасником бойових дій і відповідач,
Управління Служби безпеки України в
Одеській області (далі - УСБУ в Одеській
області) виплачує йому підвищення до
пенсії за вислугу років з 1 квітня 2003
року у розмірі 24 гривні 93 копійки, а з 1
жовтня 2003 року - 29 гривень 87
копійок, хоча чинним законодавством
передбачена виплата такого підвищення
у розмірі 150 % мінімальної пенсії за
віком.

Посилаючись на пункт "г" статті 25 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб" та частину четверту статті
12 Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", просив суд визнати за ним
право на отримання підвищення до
пенсії як учаснику бойових дій у
розмірі 150 % мінімальної пенсії за
віком, з 1 січня 2001 року; зобов'язати
відповідача перерахувати підвищення
до пенсії як учаснику бойових дій,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму, встановленого відповідними
законами України про затвердження
прожиткового мінімуму на 2000 - 2004 роки та
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2005 рік", зокрема: з 1 січня 2000
року - 324 гривні 84 копійки, з 1 січня 2001
року - 373 гривні 15 копійок, з 1
січня 2002 року - 402 гривні, з 1 січня 2004
року - 427 гривень 3 копійки,
з 1 січня 2005 року - 498 гривень та стягнути
недоотриману суму пенсії за вказаний
період.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Під час останнього розгляду справи суд
залучив до участі в ній Головне
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області (далі - ГУ ПФУ в
Одеській області) як відповідача.

Також ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги і
просив суд визнати протиправними дії
УСБУ в Одеській області щодо
нарахування та виплати йому підвищення
до пенсії як учаснику бойових дій у
заниженому розмірі; визнати за ним
право на отримання такого підвищення у
розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком
з 1 липня 2006 року; зобов'язати
ГУ ПФУ в Одеській області здійснити
перерахунок щомісячного підвищення до
пенсії як учаснику бойових дій, у
розмірі 150% мінімальної пенсії за віком
за період з 22 листопада 2001 року
по 31 грудня 2005 року, виходячи з розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
відповідними законами України на
відповідний рік, та з 1 січня 2006 року -
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком з виплатою недоотриманої в цей
період пенсії; зобов'язати ГУ ПФУ в
Одеській області під час перерахунку
підвищення до пенсії застосовувати
розмір мінімальної пенсії за віком,
визначений законодавством, та
виплачувати таке підвищення у розмірі
150 % мінімальної пенсії за віком.

Постановою Приморського районного
суду міста Одеси від 25 жовтня
2011 року позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано протиправними дії
УСБУ в Одеській області щодо
нарахування та виплати йому підвищення
до пенсії як учаснику бойових дій у
заниженому розмірі; визнано за ОСОБА_4
право на отримання такого підвищення у
розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком
з 1 липня 2006 року; зобов'язано
ГУ ПФУ в Одеській області здійснити
перерахунок щомісячного
підвищення до пенсії ОСОБА_4, як
учасника бойових дій, виходячи з
розміру 150% мінімальної пенсії за віком
та прожиткового мінімуму на
відповідний рік, за період з
22 листопада 2001 року по 31 грудня 2005
року, та з 1 січня 2006 року по день
ухвалення судового рішення, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, з
виплатою недоотриманої в цей період
пенсії. В задоволенні решти позовних
відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18
жовтня 2012 року постанову суду першої
інстанції змінено. Резолютивну частину
судового рішення викладено у новій
редакції, згідно з якою
адміністративний позов ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано
протиправними дії УСБУ в Одеській
області щодо застосування постанов
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 831 та від 3 березня 2002 року № 1
при нарахуванні та виплаті ОСОБА_4
щомісячного підвищення до пенсії як
учаснику бойових дій, в період з 29
серпня 2004 року до 31 грудня 2005 року.
Зобов'язано ГУ ПФУ в Одеській області
здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 з
урахуванням щомісячного підвищення
для учасників бойових дій на 150
% мінімальної пенсії за віком,
обчисленої з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, відповідно до частини
першої статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", за період з 29 серпня 2004
року до 31 грудня 2005 року, з
урахуванням здійснених виплат. Позовні
вимоги за період 1 січня 2000 року
до 29 серпня 2004 року, а також з 1 січня 2006
року до 13 січня 2011 року залишити без
розгляду. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ГУ
ПФУ в Одеській області посилається на
неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
прийнятих ними рішень в частині
задоволених позовних вимог та
ухвалення нової постанови про відмову
в задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

ОСОБА_4 та УСБУ в Одеській області своїм
правом, як сторін у справі, подати
заперечення на касаційну скаргу не
скористалися.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
рішення, що приймалися під час її
розгляду, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на таке.

Позовні вимоги про перерахунок
підвищення до пенсії як учаснику
бойових дій з 1 січня 2000 року заявлені
ОСОБА_4 у серпні 2005 року, до набрання
чинності Кодексом адміністративного
судочинства України (набрав чинності з
1 вересня 2005 року; далі - КАС України), у
порядку, встановленому
Цивільно-процесуальним кодексом
України. Статтею 257 Цивільного кодексу
України було визначено, що загальна
позовна давність (строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу) встановлюється тривалістю у
три роки.

Розгляд справи здійснено судом першої
інстанції 29 листопада 2005 року, а
апеляційним судом - 26 квітня 2006 року, в
порядку, передбаченому КАС України.
Відповідно до частин першої та другої
статті 99 КАС України (в редакції,
чинній на момент розгляду справи),
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

За правилами частин першої, другої
статті 100 КАС України (в редакції,
чинній на момент розгляду справи)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

За перевіркою матеріалів справи
встановлено, що під час її розгляду
питання дотримання строку звернення до
адміністративного суду сторонами не
порушувалося, судові рішення ухвалені
по суті позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 16 березня 2011 року рішення
суду першої та апеляційної інстанцій
були скасовані, а справа направлена на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суду необхідно
було, окрім іншого, встановити фактичні
обставини справи щодо строків
звернення позивача до суду, наявності
чи відсутності підстав для їх
поновлення.

Згідно з частиною п'ятою статті 227 КАС
України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення, є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при розгляді справи.

Втім, при повторному розгляді справи
зазначене питання залишилося поза
увагою суду першої інстанції.

Апеляційний же суд у своїй постанові
зазначив, що "у відповідності зі
статтею 99 КАС України суд першої
інстанції не встановив, що позивачем за
період з 1 січня 2000 року по 29 серпня 2004
року (позовні вимоги заявлені 29 серпня
2005 року), а також за період з 1 січня
2006 року по 13 січня 2011 року (позовні
вимоги заявлені 13 липня 2011 року)
пропущений строк позовної давності".
Цей суд застосував до спірних
правовідносин положення частини
першої статті 100 КАС України уже в іншій
редакції (Закону України від 17
листопада 2011 року № 4054-VI "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо вдосконалення окремих
положень адміністративного
судочинства", що набрав чинності 31
грудня 2011 року), згідно з якою
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, та дійшов висновку про
необхідність залишити позовні вимоги
за указаний період без розгляду.

Згідно зі статтею 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Це, зокрема,
означає, що набрання чинності новим
законом за загальним правилом не
скасовує обов'язки, які виникли на
основі закону, що втратив чинність, і на
момент набрання чинності новим законом
залишилися невиконаними. Судовий
захист від такого невиконання
гарантується частиною першою статті 55
Конституції України. Скорочення
строків звернення до суду з приводу
обов'язків, що на момент такого
скорочення залишилися невиконаними,
фактично пом'якшує (скасовує)
відповідальність суб'єкта владних
повноважень. Однак таке пом'якшення
(скасування) допускається лише щодо
відповідальності фізичних осіб
(рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
Тому, з метою дотримання вимог статті 58
Конституції України та принципу
верховенства права (юридичної
визначеності) щодо вимог фізичної
(юридичної) особи до суб'єкта владних
повноважень, які виникли до скорочення
строків звернення до суду, судам
належить застосовувати строки, що
діяли до такого скорочення.

Зазначене дає підстави для висновку, що
апеляційний суд безпідставно
застосував наслідки пропущення
річного строку звернення до
адміністративного суду, встановлені
статтею 100 КАС України, та залишив
позовні вимоги ОСОБА_4 за період з 1
січня 2000 року по 29 серпня 2004 року
без розгляду. До того ж, апеляційний суд
не встановив, коли ж власне розпочався
перебіг цього строку, оскільки не
з'ясував, коли позивач дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
своїх прав.

Що ж стосується висновку про залишення
позовних вимог ОСОБА_4 за період
з 1 січня 2006 року по 13 січня 2011 року без
розгляду та відмови в задоволенні
позовних вимог за період з 13 січня 2011
року по 13 липня 2011 року, то в цих
частинах постанова апеляційного суду
взагалі не містить будь-яких
обґрунтувань.

З урахуванням наведеного судові
рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими, вони постановлені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому
відповідно до вимог частини першої
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України підлягають
скасуванню, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в Одеській
області задовольнити частково.

Постанови Приморського районного суду
міста Одеси від 25 жовтня 2011
року та Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2012
року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

К.С. Винокуров

М.М. Олексієнко