Справа № 815/3691/14
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3691/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Токмілової Л.М.

за участю: секретаря - Музики А.О.

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Дишливенко
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі справу
за адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до управління
Пенсійного фонду України в
Малиновському районі м. Одеси про
визнання незаконними та скасування
рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний
позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до управління Пенсійного фонду України
в Малиновському районі м. Одеси, в якому
позивач просить визнати незаконними та
скасувати вимоги № 2216 від 24.06.2011 року, №
2217 від 24.06.2011 року, № 2218 від 24.06.2011 року,
№ 2146 від 20.09.2013 року щодо нарахування та
стягнення з позивача за прострочення
подання звітності до органів ПФУ.

09 липня 2014 року представником позивача
подано клопотання через канцелярію
суду за №17593/14 про уточнення позовних
вимог, в якому він просить визнати
незаконними та скасувати рішення
Управління Пенсійного фонду України в
Малиновському районі м.Одеси №2216 від
24.06.2011 року, №2217 від 24.06.2011 року, №2218 від
24.06.2011 року про застосування фінансових
санкцій за неподання розрахунку сум
страхових внесків та обов'язкове
державне пенсійне страхування.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача зазначає, що
рішення №2216 від 24.06.2011 року, №2217 від
24.06.2011 року, №2218 від 24.06.2011 року про
застосування фінансових санкцій за
неподання, розрахунку сум страхових
внесків на обов'язкове державне
пенсійне страхування за 2007, 2008 та 2009
роки до ОСОБА_3 винесені з порушення
вимог чинного законодавства, адже
вказані фінансові санкції у формі
рішень застосовані до позивача за
прострочення подання звітності як
платника єдиного соціального внеску за
період 2007-2009 рр., однак позивач не є
платником зазначеного внеску з 2006 року,
що підтверджується довідкою ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси від 04.06.2014
року (а.с.8). Позивач вважає, що Рішення
відповідача є незаконними,
необґрунтованими, та такими що
підлягають скасуванню. Зазначене стало
підставою для звернення до суду.

Представник позивача посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві
та уточненнях до позову, просив
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду
письмові заперечення на позов та
просив відмовити в повному обсязі
(а.с.49-52). В обґрунтування заперечень
зазначає, що надання зворотної дії в
часі нормативно-правовим актам може
бути передбачено шляхом прямої
вказівки про це в законі або іншому
нормативно-правовому акті. Так, у
відповідності до частини 7 розділу VIII
Прикінцевих та перехідних положень
вищевказаного Закону № 2464-УІ
передбачено, що стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати, яких на січень 2011 року не
настав, здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій. На
період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати, яких не настав, та відповідних
штрафних санкцій за фондами
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасної сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом. Тобто, зазначеною
нормою надано зворотну дію в часі,
зокрема, підпункту 4 частини 2 статті 17,
пункту 5 частини 9 статті 106 Закону №
1058-ІУ, шляхом прямої вказівки про це в
частині 7 розділу VIII Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-УІ.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши
наявні докази, вважає, що позов
підлягає задоволенню повністю з огляду
на наступне.

Судом встановлено, що на підставі актів
про необхідність застосування
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання звітності до ПФУ (а.с.53-55)
відповідачем - Управлінням Пенсійного
фонду України в Малиновському районі
м.Одеси прийнято рішення: про
застосування фінансових санкцій за
неподання, розрахунку сум страхових
внесків на обов'язкове державне
пенсійне страхування за 2007, 2008 та 2009
роки.

З даними Рішеннями відповідача позивач
не погодився та оскаржив їх у
встановленому порядку до Пенсійного
фонду України.

Рішенням Пенсійного фонду України від
08.05.2014 року №12271/09-10 скарги залишено без
розгляду, рішення №2216 від 24.06.2011 року,
№2217 від 24.06.2011 року, №2218 від 24.06.2011 року
залишені без змін.

Вказані вище Рішення прийняті
управлінням Пенсійного фонду України в
Малиновському районі м. Одеси
відповідно до п.5 ч.9 ст.106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Позивач зазначає, що відповідачем не
враховано, що дане положення Закону
було скасовано (виключено) на підставі
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» (№
2464-УІ від 08.07.2010), який набрав чинності
01.01.2011 р.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з
наступного.

Як вбачається з оскаржуваних рішень,
останні прийняті на підставі п. 5 ч.9
ст.106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон N 1058-IV).

За період до 1 січня 2011 року відносини,
що виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулювалися
Законом N1058-IV. Зазначеним Законом
визначалися платники страхових
внесків, порядок їх нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Згідно з пунктом 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону N 1058-IV за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ накладається штраф у
розмірі 10 відсотків суми страхових
внесків, які були сплачені або
підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7
Прикінцевих та Перехідних положень
Закону N 2464-VI, що набрав чинності з 1
січня 2011 року, стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1/99-рп,
частину першу статті 58 Конституції
України щодо дії нормативно-правового
акта в часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце.

Аналіз наведених норм законодавства
дає підстави вважати, що управління
Пенсійного фонду України в
Малиновському районі м. Одеси
протиправно винесло оскаржувані
рішення про застосування до позивача
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання звітності до органів ПФУ на
підставі пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону N 1058-IV, оскільки
зазначена норма Закону втратила
чинність з 1 січня 2011 року згідно із
Законом N 2464-VI і не діяла на дату
прийняття відповідачем оскаржуваних
рішень.

Також з метою виконання ч.2 ст.244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, судом взято до уваги висновки
постанови Верховного Суду України від
20 листопада 2012 року (справа № 21-367а12).

Відповідно до ч.1 ст.244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на викладене позовні вимоги
слід задовольнити повністю.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
органів владних повноважень, суд
керується критеріями, закріпленими у
ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі вимог частини 3 статті 160
КАС України, в судовому засіданні 05
серпня 2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 7,8, 9, 14, 158-163, 167 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до управління
Пенсійного фонду України про визнання
незаконними та скасування рішень -
задовольнити повністю.

Скасувати рішення Управління
Пенсійного фонду України в
Малиновському районі м. Одеси № 2216 від
24.06.2011 року, № 2217 від 24.06.2011 року, № 2218
від 24.06.2011 року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги на постанову
суду одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано суддею 08 серпня 2014 року.

Суддя
Л.М.Токмілова

08 серпня 2014 року.