Справа № 810/3984/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/3984/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року 810/3984/14

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс» до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області про визнання протиправними дій та скасування рішення ,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» (далі - позивач) звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області (далі – відповідач) про визнання протиправними дій Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ «Технополіс-1» за адресою: м. Маріуполь, пр. Будівельників, 125; скасування постанови Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області про накладення штрафних санкцій №946 від 12 травня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач послався на протиправність дій посадових осіб інспекції під час здійснення перевірки, оскільки підставою для перевірки було необґрунтоване звернення Спілки захисту прав споживачів Солом’янського району міста Києва, яке не відповідає вимогам Закону, зокрема не містить визначеного кола питань для перевірки.

Позивач також стверджує, що інформація про продукцію в усіх магазинах підприємства відповідає вимогам Закону України “Про захист прав споживачів” та містить усі необхідні дані, що забезпечує можливість її свідомого та компетентного вибору, а порушення встановлені перевіркою – відсутні.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень зазначив, що посадові особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області діяли на підставі та відповідно до вимог закону . Зазначив, що у ході перевірки було встановлено реалізацію позивачем продукції, інформація про яку не відповідає вимогам статті 15 Закону України “Про захист прав споживачів”, зокрема виявлені зразки продукції не містять інформації щодо місце знаходження виробника, гарантійних зобов’язань продавця, найменування та місцезнаходження підприємств, які проводять ремонт та технічне обслуговування товарів. У задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою суду від 7 липня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 24 липня представники сторін не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

24 липня 2014 року до суду надійшло клопотання представника позивача, яким розгляд справи позивач просив здійснювати в за його відсутності.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Згідно частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Частиною 6 цієї ж статті передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд ухвалив продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження.

подані документи та матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, посадовими особами Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області, відповідно до статей 5 і 6 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”, статей 5 і 26 Закону України “Про захист прав споживачів”, проведено позапланову перевірку з питань, викладених у листі громадського об’єднання “Спілка захисту прав споживачів солом’янського району міста Києва” щодо дотримання законодавства про захист прав споживачів Товариством з обмеженою відповідальністю “Технополіс-1” за адресою пр. Будівельників, буд 125, м. Маріуполь, Донецька область.

Результати перевірки оформлено актом від 5 грудня 2013 року №007209 (а.с. 27-34).

У ході перевірки відповідачем встановлено, що у магазині ТОВ “Технополіс-1” наявна продукція (пункти 1-20 додатку 7)(а.с. 33-34) без необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, а саме виявлена продукція реалізовується без зазначення інформації про:

Найменування та адресу підприємств, які проводитимуть гарантійний ремонт (обслуговування) товару (пункти 1-3, 12-20 додатку 7);

Термін служби товару (пункти 4-8 додатку 7);

Найменування та адресу підприємства-виробника (пункти 9-11 додатку 7);

На підставі акту перевірки, відповідачем, керуючись статтями 23 та 26 Закону України “Про захист прав споживачів” та Положенням про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженим постановою КМУ від 17 серпня 2002 року №1177, прийнято постанову про накладення стягнень від 12 травня 2014 року №946, відповідно до якої до позивача застосовано штраф у розмірі 1700,00 грн. (а.с. 57-58)

Не погоджуючись із постановою відповідача та діями інспекції при проведенні перевірки, позивач звернувся до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів визначаються Законом України від 12.05.1991 № 1023-XII “Про захист прав споживачів”.

Розглядаючи вимогу щодо визнання неправомірними дій Інспекції при проведенні позапланової перевірки магазину позивача, суд виходив із наступних міркувань.

Згідно з частиною 3 статті 5 Закону 1023-XII захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші державні органи, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 26 Закону 1023-XII спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи в областях, містах Києві та Севастополі, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері захисту прав споживачів здійснюють державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечують реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і мають право перевіряти у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якість продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг; безперешкодно відвідувати та обстежувати відповідно до законодавства будь-які виробничі, складські, торговельні та інші приміщення цих суб'єктів.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” від 5 квітня 2007 року N 877-V (далі по тексту - Закон N 877-V).

Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій (ст.1 Закону № 877-V).

Згідно зі статтею 6 Закону N 877-V, однією з підстав для здійснення позапланових заходів є звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктом господарювання вимог законодавства. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення.

Наведене підтверджується також вимогами підпункту “а” пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, відповідно до яких органи ринкового нагляду проводять позапланові перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів за зверненнями споживачів (користувачів) відповідної продукції, а також органів виконавчої влади, виконавчих органів місцевих рад, правоохоронних органів, громадських організацій споживачів (об'єднань споживачів), у яких міститься інформація про розповсюдження продукції, що завдала шкоди суспільним інтересам чи має недоліки, що можуть завдати такої шкоди, і відсутня інформація, за якою виробника такої продукції може бути ідентифіковано, але міститься інформація, за якою може бути встановлено розповсюджувача, у якого було придбано (виявлено) таку продукцію.

Частинами 1 та 2 статті 7 Закону N 877-V передбачено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ, який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

На підставі наказу оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу, яке підписується керівником або заступником керівника органу державного нагляду (контролю) (із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові) і засвідчується печаткою.

Згідно частини 6 статті 7 Закону N 877-V, за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт.

В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.

Якщо суб'єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями.

Зауваження суб'єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід'ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю).

У разі відмови суб'єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис.

Один примірник акта вручається суб'єкту господарювання або уповноваженій ним особі, а другий - зберігається в органі державного нагляду (контролю).

Судом встановлено, що на адресу Держспоживінспекції України надійшло звернення Спілки захисту прав споживачів Солом'янського району м. Києва про порушення суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів від 26 листопада 2013 року №405/01-01 та від 28 листопада 2013 року №406/01-01, в якому зазначалося про розповсюдження продукції без дотримання вимог, встановлених законодавством (а.с. 90-92).

На підставі викладеного, керуючись частиною 1 статті 7 Закону №877-V, Держспоживінспекцією у Донецькій області прийнято Наказ від 4 грудня 2013 року №638 про проведення позапланової перевірки магазину ТОВ “Технополіс-1”, що знаходиться за адресою: вул. Будівельників, 125, м. Маріуполь, Донецька область. На виконання наказу відповідачем видане направлення від 4 грудня 2013 року №03-3145 (а.с. 89) та проведена позапланова перевірка магазину позивача, за результати якої складено акт 5 грудня 2013 року №007209.

Дослідивши порядок проведення відповідачем позапланової перевірки судом не встановлено порушень викладених вимог законодавства, у зв'язку з цим підстав для визнання дій посадових осіб Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області щодо проведення перевірки ТОВ «Технополіс-1» в суду відсутні.

З приводу тверджень представника позивача щодо відсутності підстав для здійснення позапланового заходу з огляду на не зазначення у зверненні Спілки конкретних порушень законодавства, суд звертає увагу позивача, що зміст звернення містить посилання на порушення прав споживачів на якість та безпеку продукції при реалізації товарів торговельною мережею «Ельдорадо» ТОВ «Технополіс-1» у зв'язку з реалізацією продукції з порушенням встановленого порядку маркування продукції, застосування подвійного маркування, не наданням споживачам на вимогу інформації про правила та умови безпечного використання продукції, реалізацією продукції без нанесення національного знака відповідності.

Відповідно до пункту 6 Положення про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 465/2011, Держспоживінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку перевіряти у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якість продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг.

З огляду на викладене, суд зазначає, що перевірка позивача була призначена у відповідності з встановленими вимогами законодавства, а коло питань, охоплених позаплановою перевіркою узгоджується із положеннями частини 6 Закону № 877-V.

При цьому, твердження позивача про фактичне здійснення відповідачем планового заходу контролю належними і достатніми доказами підтверджені не були.

За даних обставин судом не встановлено порушень відповідачем порядку здійснення позапланової перевірки, отже вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо виявлених Інспекцією порушень законодавства про захист прав споживачів, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 4 Закону України “Про захист прав споживачів” від 12 травня 1991 року № 1023-XII (далі – Закон № 1023-ХІІ), споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Відповідно до статті 6 Закону № 1023-XII продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону № 1023-ХІІ споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Стосовно продукції, яка підлягає обов'язковій сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію.

Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Аналогічні вимоги щодо інформації про продукцію викладено у Правилах роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженими наказом Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 11.03.2004 №98 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за №379/8978

Відповідно до пункту 17 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 № 833 забороняється продаж товарів, що не мають відповідного маркування, етикетування або інструкції про їх застосування (в установлених випадках), а також належного товарного вигляду, на яких строк придатності не зазначено або зазначено з порушенням вимог нормативних документів, строк придатності яких минув, а також тих, що надійшли без документів, передбачених законодавством, зокрема які засвідчують їх якість та безпеку.

Згідно з пунктом 21 зазначеного Порядку суб'єкт господарювання зобов'язаний:

надавати споживачеві (покупцеві) у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари;

усіляко сприяти споживачеві (покупцеві) у вільному виборі товарів і додаткових послуг, на його вимогу провести перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни товарів з наданням йому контрольно-вимірювальних приладів, документів, які підтверджують якість, безпеку, ціну товарів.

З аналізу наведених норм вбачається, що працівники суб'єкта господарської діяльності зобов'язані надати покупцям у доступній наочній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари відповідно до законодавства про мови. Така інформація повинна містити, у тому числі, дані щодо гарантійні зобов’язання, дати виготовлення найменування та місцезнаходження виробника товарів та підприємства, яке проводить ремонт і технічне обслуговування , тощо.

Разом з тим, законодавець не обмежує права суб’єкта господарювання наносити таку інформацію, крім самого товару, і в іншій формі, зокрема інформація про товар може міститись у супровідній документації, на етикетці. У випадках коли це зумовлено певними властивостями товару, інформація про нього може наноситись іншим способом, або надаватись засобами дистанційного зв’язку.

Так, з дослідженого в судовому засіданні акту перевірки вбачається, що відповідачем при здійсненні перевірки виявлена продукція (додаток 7 до акту перевірки) без необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, а саме без інформації про: дату виготовлення, найменування та місцезнаходження виробника товарів, найменування та місцезнаходження підприємства, яке проводить ремонт і технічне обслуговування товарів.

Як свідчать матеріали справи, вся інформація про виробника товару, його місцезнаходження, дата виробництва міститься на самому товарі, упаковці, етикетці, а також, разом із інформацією про підприємства, які здійснюють функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування, міститься у супровідній документації та доводиться до споживачів іншим чином.

З письмових пояснень, наявних у матеріалах справи вбачається, що позивач додатково розташовує у місці продажу кожного окремого виду товару інформацію про його виробника, дату виробництва, споживчі властивості та технічну характеристику на стіні, стенді, або просто поруч із товаром у вигляді листівок, довідок, оголошень чи іншим доступним, наочним способом.

Відносно виявлених порушень, суд зазначає, що в акті не наведено інформацію щодо перевірки наявності вказаної інформації в усіх способах, передбачених Законом - у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування, шляхом розміщення у місцях, де вона реалізується, а також не перевірено можливості отримати таку інформацію засобами дистанційного зв'язку.

Суд наголошує, що факт порушення вимог статті 15 Закону № 1023-XII може бути встановлений лише у випадку відсутності інформації у будь-який зазначений Законом спосіб щодо кожного товару, стосовно якого проводилася перевірка.

У ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем не перевірялась наявність у позивача супровідної документації, що додається до товару, та не досліджено зміст етикеток та маркування товарів, на яких містилась необхідна інформація про товар.

Факт наявності на момент проведення перевірки вищевказаних документів Інспекцією не був спростований чи заперечений належними та допустимими доказами, жодних актів, які б стверджували про вчинення позивачем, чи його посадовими особами перешкод у здійсненні, перевірки складання яких передбачене пунктом 2.5 Порядку проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07 березня 2012 року №310, суду не надано.

Досліджені судом матеріали фото фіксації, надані позивачем (а.с. 36-56), свідчать про те, що товари, перелік яких наведено у додатку 7 до акту перевірки містять інформацію щодо найменування та місцезнаходження виробника, дати виготовлення та строку придатності товару. Дана інформація нанесена позивачем на етикетку, яка закріплена безпосередньо на товарі або упаковці і дає змогу здійснити свідомий та компетентний вибір товару.

Натомість, у ході розгляду справи відповідачем матеріалів фото фіксації виявлених порушень не надано, хоча чинним законодавством Інспекція наділена відповідними повноваженнями фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки.

З приводу зафіксованого працівниками Інспекції в акті перевірки порушення у вигляді відсутності інформації про гарантійні зобов’язання виробника та найменування та місцезнаходження підприємства, що здійснює ремонт і технічне обслуговування товарів, суд звертає увагу на наступне.

Так, згідно пункту 10 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів (Затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. № 506) гарантійні зобов'язання зазначаються виробником (продавцем) у гарантійному талоні за формою № 1-гарант і № 2-гарант (додатки 2 і 3) або в іншому експлуатаційному документі у розділі «Гарантійні зобов'язання виробника».

Відповідно до положень пункту 17 розділу 1 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, що кореспондуються з нормами пункту 15 Порядку гарантійногоремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, під час продажу товару, який підлягає гарантійному ремонту (обслуговуванню) або, гарантійній заміні, продавець зобов'язаний: у присутності споживача здійснити перевірку споживчих властивостей товару, наявності експлуатаційних документів, у тому числі гарантійного талона та відривних талонів на гарантійне - обслуговування, комплектності товару, зазначеної в експлуатаційних документах; поінформувати споживача про правила користування товаром; заповнити відповідні розділи гарантійного і відривного талонів на гарантійне обслуговування: надати інформацію про підприємства (майстерні), що здійснюють гарантійний ремонт.

Таким чином, продавець повинен заповнювати гарантійний талон та надавати інформацію стосовно підприємств (майстерень), що здійснюють гарантійний ремонт безпосередньо під час продажу товару та в присутності споживача.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було встановлено факту продажу товару без надання відповідної інформації про підприємства, що здійснюють функції прийняття претензій від споживача, а також проведення ремонту і технічного обслуговування товарів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що порушення, які відображені в акті перевірки не підтверджуються наявними в матеріалах справи документами та зібраними в судовому засіданні доказами, а тому, накладення на позивача стягнення є неправомірними.

З огляду на викладене, постанова інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області від 12 травня 2014 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, в частині правомірності застосування штрафних санкцій, відповідач суду не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв’язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що відповідачем не доведено правомірності свого рішення, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки судом майнові вимоги позивача задоволено у повному обсязі, відповідна сума судового збору підлягає поверненню.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86,158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати Постанову Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області від 12 травня 2014 року №946.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" судовий збір у розмірі 182 (сто вісімдесят дві) гривні 70 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні – протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Леонтович А.М.