Справа № 2а/0270/1248/12
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/800/46456/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Зотової Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Могилів-Подільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року

у справі № 2а/0270/1248/12

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3

до Могилів-Подільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Вінницької області Державної
податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Могилів-Подільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Вінницької області
Державної податкової служби (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 16 березня 2012
року №, №000194700, №, № ,
№.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 31 травня 2012
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 31 травня 2012
року скасовано. Прийнято нову
постанову, якою позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Могилів-Подільської ОДПІ Вінницької
області від 16 березня 2012 року №,
№000194700, №, № , №.
Стягнуто з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 аонесені ним судові витрати у
сумі 35621,00 грн.

В касаційній скарзі Могилів-Подільська
ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій
області, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року та залишити в силі постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 31 травня 2012
року.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутніх у судовому
засіданні представників сторін,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

Могилів-Подільська ОДПІ Вінницької
області ДПС провела документальну
планову виїзну перевірку дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 за період з 01 квітня
2010 року по 31 грудня 2011 року, за
результатами якої був складений акт
від 07 березня 2012 року № 5/17/НОМЕР_2.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги: статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», пункту 138.8 статті
138, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України, в результаті чого
підприємцю донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2період,
який перевірявся, у загальній сумі
1803862,84 грн., у тому числі: за період з 01
квітня 2010 року по 31 грудня 2010 року -
398544,10 грн., за 2011 рік - 1405318,74 грн.;
підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7,
підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», пункту 187.1 статті 187, пункту
198.3 статті 198, пункту 199.1 статті 199
Податкового кодексу України, в
результаті чого підприємцю
донараховано податок на додану
вартість за період, який перевірявся, у
загальній сумі 2430006,00 грн., у тому числі:
за період з 01 квітня 2010 року по 31 грудня
2010 року - 857336,00 грн., за 2011 рік - 1572670,00
грн.; підпункту «е» підпункту 6.3.3 пункту
6.3 статті 6, підпунктів 6.5.1, 6.5.2 пункту 6.5
статті 6, підпунктів 8.1.1, 8.1.2 пункту 8.1
статті 8, підпункту «б» підпункту 19.2
статті 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», підпункту 168.1.1
пункту 168.1 статті 168 Податкового
кодексу України, в результаті чого
підприємцю донараховано податок на
доходи фізичних осіб із заробітної
плати за період, який перевірявся, у
загальній сумі 8502,99 грн.; частин 1, 2
статті 14 Закону України «Про плату за
землю», абзацу «а» підпункту 4.1.4 пункту
4.1 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1
статті 17 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», статей 270, 271, пункту
274.1 статті 274, пункту 276.2 статті 276,
пункту 287.6 статті 287 Податкового
кодексу України, в результаті чого
підприємцю донараховано: земельного
податку за 2011 рік - у сумі 21456,49 грн.;
орендної плати за землю - у сумі 965,41
грн., у тому числі: за період з 01 квітня
2010 року по 31 грудня 2010 року - 433,79 грн., за
2011 рік - 531,92 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: фізична особа - підприємець ОСОБА_3
неправомірно включив до складу валових
витрат відповідного податкового
періоду вартість придбаної придбаного
другого поверху кондитерського дому
ОСОБА_3 у Могилів-Подільського РСТ,
вартість придбаних стелажів, духових
шаф, мийок, ремонтних робіт, вартість
придбаних товарно-матеріальних
цінностей (борошна, цукру, цукрової
пудри, яєць, згущеного молока, масла,
спредів, маргарину, какао, шоколадної
пасти, глазурі та інших товарів), а
податок на додану вартість, сплачений у
складі такої вартості, - до податкового
кредиту відповідного податкового
періоду, оскільки вказані витрати не
можуть бути враховані відповідно до
наданих первинних документів, з огляду
на те, що перевіркою не встановлено
фактів реалізації придбаних
товарно-матеріальних цінностей, що
свідчить про те, що підприємцем
документально не підтверджено факт
використання придбаних ним
товарно-матеріальних цінностей для
потреб виробництва кондитерських
виробів, тобто не підтверджено
використання в оподатковуваних
операціях; підприємцем при нарахуванні
заробітної плати найманим працівникам
неправомірно застосовувалась
соціальна пільга по працівниках, які
отримували доходи від підприємницької
діяльності, а також при визначенні
оподатковуваного доходу найманих
працівників не враховано суми
виплаченої, але не нарахованої
заробітної плати; підприємцем не
нараховувався земельний податок та
орендна плата за земельні ділянки, які
ним використовувались, а також не
подавались до податкового органу
декларації по орендній платі за землю.

16 березня 2012 року Могилів-Подільська
ОДПІ Вінницької області ДПС на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
визначила ОСОБА_3 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності у розмірі
2155316,53 грн., у тому числі: 1803986,84 грн. - за
основним платежем, 351329,69 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

16 березня 2012 року Могилів-Подільська
ОДПІ Вінницької області ДПС на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № 000194700, яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
визначила ОСОБА_3 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість у розмірі 2843990,25 грн., у
тому числі: 2430006,00 грн. - за основним
платежем, 413984,25 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

16 березня 2012 року Могилів-Подільська
ОДПІ Вінницької області ДПС на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
визначила ОСОБА_3 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
доходи фізичних осіб, що сплачують
податкові агенти із доходів платника
податку у вигляді заробітної плати, у
розмірі 9731,34 грн., у тому числі: 8502,99 грн.
- за основним платежем, 1228,35 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

16 березня 2012 року Могилів-Подільська
ОДПІ Вінницької області ДПС на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктами 54.3.1, 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
визначила ОСОБА_3 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок за
землю (земельний податок) у розмірі
26990,58 грн., у тому числі: 21456,49 грн. - за
основним платежем, 5534,12 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

16 березня 2012 року Могилів-Подільська
ОДПІ Вінницької області ДПС на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно з підпунктами 54.3.1, 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
визначила ОСОБА_3 суму податкового
зобов'язання за платежем: орендна плата
за землю у розмірі 1646,76 грн., у тому
числі: 965,41 грн. - за основним платежем,
581,35 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, виходив з
того, що виявлені перевіркою факти
порушення позивачем вимог податкового
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, не були спростовані
позивачем в процесі розгляду справи
належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що: позивач правомірно включив
до складу валових витрат відповідного
податкового періоду вартість
придбаного другого поверху
кондитерського дому ОСОБА_3 у
Могилів-Подільського РСТ, вартість
придбаних стелажів, духових шаф, мийок,
ремонтних робіт, вартість придбаних
товарно-матеріальних цінностей
(борошна, цукру, цукрової пудри, яєць,
згущеного молока, масла, спредів,
маргарину, какао, шоколадної пасти,
глазурі та інших товарів), а податок на
додану вартість, сплачений у складі
такої вартості, - до податкового
кредиту відповідного податкового
періоду, оскільки вказані витрати
позивача підтверджені належним чином
оформленими первинними
бухгалтерськими документами, які
надавались перевіряючим під час
проведення перевірки, та придбавались
з метою використання у власній
господарській діяльності, з
урахуванням видів діяльності, які
здійснює позивач; законодавець
обумовлює неможливість надання
соціальної пільги платником податку
найманим працівникам, які
зареєстровані суб'єктами
підприємницької діяльності, у випадку,
якщо останні отримують доходи від
здійснення підприємницької
діяльності, тоді як судом було
встановлено, що наймані працівники
позивача таких доходів у періоді, що
перевірявся, не отримували; відомості,
на підставі яких податковим органом
було донараховано позивачу податкові
зобов'язання з податку з доходів
найманих працівників, не відповідають
встановленим вимогам, які є
обов'язковими для юридичної сили
(значення) такого роду документам;
податковим органом не було надано
документів, які б посвідчували право
власності або права користування
позивачем земельними ділянками; штраф
за несплату позивачем орендної плати
за землю повинен був нараховуватись
саме з дня реєстрації договору оренди;
суд не може підміняти державний орган,
рішення якого оскаржується, приймаючи
замість рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції,
з огляду на наступне.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Відповідно до положень пункту 5.1 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

За визначенням, наведеним у пункті 1.32
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), господарська
діяльність - це будь-яка діяльність
особи, направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

За приписами пункту 5.11 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

За визначенням, наведеним у підпункті
14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

За приписами пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
витрати операційної діяльності
включають, зокрема: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

За визначенням, наведеним у підпункті
14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 185.1
статті 185 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Абзацами 1, 2 пункту 188.1 статті 188
Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів). До
складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно положень абзацу 1 пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За визначенням, наведеним у підпункту
14.1.26 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), господарська
діяльність - це діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті
198 Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених положень
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), Закону України «Про
податок на додану вартість» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) та Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), підставою для
формування валових витрат (витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування) є наявність у платника
податку - покупця відповідних
розрахункових та платіжних документів,
а підставою для формування податкового
кредиту є наявність у платника податку
- покупця належно оформленої
податкової накладної, яка видається
платником податку, що поставляє товари
(роботи, послуги), на підтвердження
здійснення такої поставки.

Тобто, Декрет Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
Закон України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), Закон України «Про
податок на додану вартість» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) та Податковий
кодекс України у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) пов'язують виникнення у
платника податків права на включення
до складу валових витрат (витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування) вартості придбаних
товарів (робіт, послуг), а сплачених ним
у складі такої вартості сум податку - до
складу податкового кредиту із
фактичним виконанням робіт (послуг) чи
поставкою товарів, у ціні яких цей
податок сплачений.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, фактичне придбання
позивачем другого поверху
кондитерського дому ОСОБА_3 у
Могилів-Подільського РСТ, стелажів,
духових шаф, мийок, ремонтних робіт,
товарно-матеріальних цінностей
(борошна, цукру, цукрової пудри, яєць,
згущеного молока, масла, спредів,
маргарину, какао, шоколадної пасти,
глазурі та інших товарів)
підтверджується банківськими
виписками, видатковими накладними
постачальників; накладними на
реалізацію продукції із зазначенням
асортименту реалізованої продукції, а
саме: торти, тістечка, пироги, тощо
відповідно до затвердженої рецептури,
технологічних карток; накладними на
придбання сировини та матеріалів, які
використовувались для виробництва
продукції з переліком номенклатури, а
саме: мука, яйця, шоколадна помадка,
макова начинка, тощо; технологічними
картками; актами на списання сировини у
виробництво; відомостями щодо
оприбуткування готової продукції (т.1
арк. справи 66-108, 142-248, т.2 арк. справи 1-250,
т.3 арк. справи 1-250, т.4 арк. справи 1-250, т.5
арк. справ 1-36, т.7 арк. справи 22-88).

Вказані документи були надані
перевіряючим до перевірки та
перевірені суцільним порядком, що
знайшло своє відображення у пункті 1.12
акту перевірки.

Крім іншого, у пункті 1.6 акту перевірки
було вказано, що видами діяльності
фізичної особи - підприємця є: 15.82 -
виробництво сухарів, печива, пирогів і
тістечок тривалого зберігання; 15.84.0 -
виробництво какао, шоколаду та
цукристих кондитерських виробів;51.36.0 -
оптова торгівля цукром, шоколадними та
кондитерськими виробами; 52.24.0 -
роздрібна торгівля хлібом,
хлібобулочними та кондитерськими
виробами.

Також, у пункті 1.17.1 акту перевірки
наведено перелік нерухомого майна, яке
належить позивачу, до якого входять і
приміщення будівель, придбаних у
Могилів-Подільського РСТ, із вказівкою
податкового органу на призначення
таких приміщень - виробничі приміщення.

Судом апеляційної інстанції також було
встановлено наявність у позивача
найманих працівників, які виконують
роботу кондитерів, технологів, водіїв,
і які отримують за виконану роботу
відповідну заробітну плату; наявність
основних засобів, виробничих
приміщень, транспорту, а саме: цехів
виробничих, обладнання такого, як
духові шафи, печі, міксери,
холодильники тощо, які
використовуються у виробництві
продукції щодо яких ведеться первинна
документація їх обліку та
нараховується амортизація.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, що позивач
правомірно сформував валові витрати
(витрат, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування), а також
податковий кредит відповідних
податкових періодів за вказаними вище
господарськими операціями.

Порядок надання податкової соціальної
пільги регулюється статтею 6 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», відповідно до пункту 6.1
якої (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
вказано, що платник податку має право
на зменшення суми загального місячного
оподатковуваного доходу, отримуваного
з джерел на території України від
одного працедавця у вигляді заробітної
плати, на суму податкової соціальної
пільги.

Разом з цим, згідно підпункту «е»
підпункту 6.3.3 пункту 6.3 статті 6 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» якої (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) податкова соціальна
пільга не може бути застосована до
інших доходів платника податку, якщо
він отримує протягом звітного
податкового місяця одночасно такі
доходи, як доходи самозайнятої особи
від підприємницької діяльності, а
також іншої незалежної професійної
діяльності.

Відповідно до підпункту 169.2.1 пункту 169.2
статті 169 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податкова соціальна пільга
застосовується до нарахованого
платнику податку місячного доходу у
вигляді заробітної плати тільки за
одним місцем його нарахування
(виплати).

Згіжно з підпунктом 169.2.3 пункту 169.2
статті 169 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податкова соціальна пільга не може
бути застосована до: доходів платника
податку, інших ніж заробітна плата;
доходу самозайнятої особи від
провадження підприємницької
діяльності, а також іншої незалежної
професійної діяльності.

Виходячи з аналізу наведених правових
норм, суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується суд касаційної інстанції,
що законодавець обумовлює
неможливість надання соціальної
пільги платником податку найманому
працівнику у випадку, якщо останній
отримує доходи від здійснення
підприємницької діяльності, тоді як
судами було встановлено, що наймані
працівники, прізвища та ініціали
наведені на 16-17 аркушах акту перевірки,
які були зареєстровані як суб'єкти
підприємницької діяльності, таких
доходів у періоді, що перевірявся, не
отримували.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (у редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
загальний річний оподатковуваний
дохід складається з суми загальних
місячних оподатковуваних доходів
звітного року, а також іноземних
доходів, одержаних протягом такого
звітного року.

Згідно з підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 статті
4 Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (у редакції на момент
виникнення спірних правовідносин) до
складу загального місячного
оподатковуваного доходу включаються:
доходи у вигляді заробітної плати, інші
виплати та винагороди, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового або
цивільно-правового договору.

Підпунктом 8.1.1 пункту 8.1 статті 8 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (у редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що податковий агент, який
нараховує (виплачує) оподатковуваний
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

За визначенням, наведеним у абзаці 1
пункту 1.15 статті 1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» (у
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин), податковий агент - це
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ) або
фізична особа чи представництво
нерезидента - юридичної особи, які
незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього.

За приписами підпунктів «а», «б» пункту
19.2 статті Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (у редакції на
момент виникнення спірних
правовідносин), особи, які відповідно
до цього Закону мають статус
податкових агентів, зобов'язані:
своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок; надавати у строки, встановлені
законом для податкового кварталу, якщо
інше не визначено нормами цього Закону,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також сум
утриманого з них податку податковому
органу за місцем свого розташування. У
разі коли зазначена особа протягом
звітного кварталу не виплачує такі
доходи або виплачує доходи не всім
платникам податку, зазначена звітність
не подається або подається стосовно
платників податку, які фактично
отримали такі доходи. Запровадження
інших форм звітності із зазначених
питань не припускається.

Згідно з підпунктом 8.1.2 пункту 8.1 статті
8 Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (у редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
податок підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету під час
виплати оподатковуваного доходу
єдиним платіжним документом.

За приписами пункту 164.1 статті 164,
підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164
Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) базою
оподаткування є загальний
оподатковуваний дохід, з урахуванням
особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - це
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду. Загальний
місячний оподатковуваний дохід
складається із суми оподатковуваних
доходів, нарахованих (виплачених,
наданих) протягом такого звітного
податкового місяця.

Положеннями підпункту 168.1.1 пункту 168.1
статті 168 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, податковий агент, який
нараховує (виплачує, надає)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, зобов'язаний
утримувати податок із суми такого
доходу за його рахунок, використовуючи
ставку податку, визначену в статті 167
цього Кодексу.

Під податковим агентом щодо податку на
доходи фізичних осіб розуміється
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ),
самозайнята особа, представництво
нерезидента - юридичної особи, які
незалежно від організаційно-правового
статусу та способу оподаткування
іншими податками та/або форми
нарахування (виплати, надання) доходу (у
грошовій або негрошовій формі)
зобов'язані нараховувати, утримувати
та сплачувати податок, передбачений
розділом IV цього Кодексу, до бюджету
від імені та за рахунок фізичної особи
з доходів, що виплачуються такій особі,
вести податковий облік, подавати
податкову звітність податковим
органам та нести відповідальність за
порушення його норм в порядку,
передбаченому статтею 18 та розділом IV
цього Кодексу (підпункт 14.1.180 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)).

Відповідно до частини 4 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували факт виплати позивачем
як податковим агентом на користь таких
осіб інших доходів, на які не
нараховувався та не утримувався
податок з доходів фізичних осіб,
податковим органом надано не було.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про
безпідставність визначення податковим
органом позивачу податкових
зобов'язань з податку з доходів
найманих працівників (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України «Про плату за землю» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про
плату за землю» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) об'єктом плати за землю
є земельна ділянка, а також земельна
частка (пай), яка перебуває у власності
або користуванні, у тому числі на
умовах оренди. Суб'єктом плати за землю
(платником) є власник земельної
ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про
плату за землю» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
власники землі та землекористувачі
сплачують земельний податок, а також
орендну плату за земельні ділянки
державної та комунальної власності з
дня виникнення права власності або
права користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 13 Закону України
«Про плату за землю(у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру, а
орендної плати за земельну ділянку, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, - договір оренди такої
земельної ділянки.

За приписами частини 1 статті 193
Земельного кодексу України (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) державний земельний
кадастр - це єдина державна система
земельно-кадастрових робіт, яка
встановлює процедуру визнання факту
виникнення або припинення права
власності і права користування
земельними ділянками та містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
цих ділянок, їх оцінку, класифікацію
земель, кількісну та якісну
характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) плата за землю -
це загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

За визначенням, наведеним підпункті
14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), орендна плата за
земельні ділянки державної і
комунальної власності - це обов'язковий
платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (далі у розділі XIII -
орендна плата).

Так, за загальним правилом пункту 288.1
статті 288 Податкового кодексу України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
підставою для нарахування орендної
плати є договір оренди земельної
ділянки.

Відповідно до підпункту 14.1.42 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) дані державного
земельного кадастру - це сукупність
відомостей і документів про місце
розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристики, розподіл серед
власників землі та землекористувачів,
підготовлених відповідно до закону.

Пунктом 286.1 статті 286 Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру.

Виходячи з аналізу наведених вище
правових норм, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, що земельний
податок та/або орендна плата за землю
сплачується власниками або
землекористувачами земельних ділянок,
які отримали земельну ділянку у
власність або у користування, що
підтверджується відповідними
державними актами, та при умові
внесення відповідних даних до
земельного кадастру, які є підставою
для обчислення плати за землю.

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для визначення позивачу
податкових зобов'язань (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій) із
земельного податку (за 2011 рік) та
орендної плати за землю (за період з 01
квітня 2010 року по 31 грудня 2011 року)
слугував висновок податкового органу
про неподання позивачем податкових
декларацій з орендної плати за землю та
несплати земельного податку за
земельні ділянки, розташовані за
адресами: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3;
АДРЕСА_4.

При цьому, у акті перевірки було
вказано, що: земельна ділянка,
розташована за адресою: АДРЕСА_2, була
викуплена позивачем згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
07 листопада 2011 року, про що отриманий
державний акт про право власності на
земельну ділянку, зареєстрований в
Книзі записів реєстрації державних
актів 22 грудня 2011 року; земельна
ділянка, розташована за адресою:
АДРЕСА_1, була викуплена позивачем
згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 07 листопада 2011
року, про що отриманий державний акт
про право власності на земельну
ділянку, зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів 22
грудня 2011 року; на земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4,
позивачу були видано лише дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою; на земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_3, на
знаходились приміщення, які належали
ОСОБА_3, позивачем був укладений
договір оренди від 13 грудня 2010 року,
зареєстрований у державному
земельному кадастрі 15 грудня 2010 року,
проте вказані приміщення були продані
позивачем згідно договору
купівлі-продажу від 19 січня 2011 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
правомірно виходив з того, що у
податкового органу були відсутні
правові підстави для нарахування
позивачу податкових зобов'язань (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) із земельного податку (за 2011
рік) та орендної плати за землю (за
період з 01 квітня 2010 року по 31 грудня 2011
року) оскільки підстави для
нарахування орендної плати та
земельного податку за вказані вище
земельні ділянки виникли у позивача
лише з дати, з якою закон пов'язує
виникнення таких підстав.

При цьому, колегія суддів погоджується
з висновками суду апеляційної
інстанції, що суд не може підміняти
державний орган, рішення якого
оскаржується, приймаючи замість
рішення, яке визнається протиправним,
інше рішення, яке б відповідало закону,
та давати вказівки, які б свідчили про
вирішення питань, які належать до
компетенції такого суб'єкта владних
повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанцій про
неправомірність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень та
наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга Могилів-Подільської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Вінницькій області
підлягає залишенню без задоволення, а
постанова Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу
Могилів-Подільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 16 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна