Справа № 820/7054/14
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 р.Справа № 820/7054/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
11.06.2014р. по справі № 820/7054/14

за позовом Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Комунального підприємства
"Харківський метрополітен"

про стягнення санкцій та пені,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Харківське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(далі - Фонд, позивач), звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Комунального підприємства
"Харківський метрополітен" (далі - КП
"Харківський метрополітен", відповідач)
про стягнення з відповідача
адміністративно - господарських
санкцій за незайняті робочі місця,
призначені для працевлаштування
інвалідів, в сумі 2 599 194,64 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 11.06.2014 р. у
задоволенні адміністративного позову
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів -
відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на п.3 ст. 18,
п. 3 ст. 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів" та
вказує, що на підприємство
покладається обов'язок по створенню,
виділенню та самостійному
працевлаштуванню інвалідів.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
в порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем подано до Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів "Звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів" за 2013 рік форми № 10-ПІ,
відповідно до якого середньооблікова
кількість штатних працівників у 2013
році становила 2241 особи, з них:
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів - 34 особи,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст.19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" - 90 осіб.

На думку позивача, відповідачем не
виконано норматив робочих місць з
працевлаштування інвалідів у
кількості 56 осіб. Середньорічна
заробітна плата штатного працівника за
2013 рік становила 46414, 19 грн., тому сума
адміністративно-господарських санкцій
становить 2 599 194, 64 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем були виконані вимоги
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
прийняття заходів для
працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Статтею 18 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ст. 19 вищевказаного
закону для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Аналіз вищевказаних норм закону дає
підстави дійти висновку, що на
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю покладено обов'язок,
по-перше: виділити та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів;
по-друге: надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, і звітувати Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України; по-третє:
якщо середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплатити
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

При цьому обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині 1 ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач кожного місяця подавав до
місцевого центру зайнятості звіти за
формою №3-ПН "Про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) та
потребу в працівниках" (67 вакансій).
Крім того, в 2013 році на підприємстві
працювало фактично 40 інвалідів (а.с.
139-144).

Щодо розрахунку визначення кількості
працівників відповідач посилається на
Інструкцію зі статистики кількості
працівників, затвердженої наказом
Державного комітету статистики
України №286 від 28.09.2005р. , який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України №70 від 31.01.2007р.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що КП "Харківський
метрополітен" є транспортним
підприємством, більшість робіт на
якому пов'язана з джерелами підвищеної
небезпеки.

Згідно облікової кількості осіб - 2338,
які працюють на підприємстві, 1777 осіб -
за результатами атестації, працюють на
робочих місцях зі шкідливими та
тяжкими умовами праці, що
підтверджується звітом про стан умов
та безпеки праці за 2013 рік (а.с.138).

КП "Харківський метрополітен" протягом
2013 року розмістив 12 оголошень щодо
працевлаштування інвалідів в
друкованому засобі масової інформації
- газеті "Прем'єр" без посилань на
конкретні посади чи кількість місць
(а.с.195-207).

Крім того, вісім разів відповідач
приймав участь у "ярмарках вакансій"
для осіб з обмеженою працездатністю,
які проводились Харківським міським
центром зайнятості, що
підтверджується листами (а.с. 187-194).

З матеріалів справи вбачається, що за
направленням центру зайнятості було
прийнято на роботу 2 особи - інваліда.

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць відповідно до
нормативів, встановлених ст. 19 Закону
України „Про основи соціальної
захищеності інвалідів", та належне
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування.

Доказів, які б свідчили про те, що
підприємство неправомірно або
безпідставно відмовило інвалідам у
прийнятті на роботу, які були
направлені центром зайнятості або
безпосередньо звернулись до
відповідача, позивачем ані до суду
першої, ані до суду апеляційної
інстанцій не надано.

Згідно з ч.1 ст. 217 ГК України
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
встановлено, зокрема, що учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для пропущення
господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Таким чином,
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до учасника
господарських відносин за порушення
ним правил, встановлених законодавчими
актами, при наявності в діях суб'єкту
господарювання вини у вчиненні такого
порушення та якщо ним не приймались
заходи, спрямовані на недопущення
господарського правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що
відповідачем були виконані вимоги
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
прийняття заходів для
працевлаштування інвалідів.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з підстав,
наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції підтверджує, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 11.06.2014р.
по справі № 820/7054/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П'янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.