Справа № 826/9841/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 липня 2014 року 16:33 № 826/9841/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Мазур
А.С., при секретарі Хильницькій В.О., за
участю представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - Шецько О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовом доОСОБА_3 Головного
управління державної міграційної
служби Українипро визнання дій
протиправними, скасування наказу від
18.06.2014 №330, зобов'язання вчинити дії,На
підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови. Виготовлення постанови у
повному обсязі відкладено, про що
повідомлено сторін після проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови в судовому засіданні з
урахуванням вимог ч. 4 ст. 167 КАС України.
Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання дій Головного управління
Державної міграційної служби України
щодо відмови у прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту,
неправомірними, а наказ ГУ ДМС України
у місті Києві №330 від 18.06.2014 - незаконним
та просив його скасувати, зобов'язати
відповідача повторно розглянути його
заяву відповідно до вимог чинного
законодавства. В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що,
маючи цілком обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань через
релігійні причини, не може повернутися
до Ірану. 01.07.2014 року він отримав
повідомлення Головного управління ДМС
України в м. Києві про відмову у
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, мотивовану тим, що йому раніше
було відмовлено у наданні такого
статусу. Однак не згідний з рішенням
відповідача, оскільки на час розгляду
органами ДМС України першої заяви, ч. 13
ст.1 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» мала іншу
редакцію, ніж на час розгляду його
другої заяви. Він прийняв християнство
та був переслідуваний в Ірані за свої
релігійні переконання, його
затримували та били. Оскільки в країні
його походження є систематичні
порушення прав позивача та таких осіб
як він на свободу думки, совісті і
релігії, свободу вираження своїх
поглядів, недискримінацію, на життя,
які не врахував відповідач при відмові
у прийнятті заяви позивача про
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту.
У судовому засіданні представник
позивача вимоги підтримав та дав
пояснення, аналогічні мотивам
звернення до суду.
Представник відповідача проти позову
заперечив та пояснив, що під час
процедури розгляду заяви для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту стосовно позивача було
достовірно встановлено, що позивач є
громадянином Ірану, за віросповіданням
- християнин. З його слів, країну
походження він покинув у 2007 році, у 1994
році приїхав в Україну як турист, та
через два роки прилетів в Україну, щоб
розпочати свій бізнес, у той же період
прийняв християнство. У 2005 році, коли
привіз додому християнську літературу
та відеокасету з його хрещенням, його
затримали в аеропорту та затримали на 3
тижні, вдруге його було затримало за
читання Біблії. Однак жодних
документів про його утиски не надано.
Крім того він добровільно покинув
країну свого походження. А тому підстав
для визнання позивача біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту немає. Просив відмовити у
Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає позов таким, що
підлягає частковому задоволенню, з
Наказом Головного управління ДМС
України в місті Києві №330 від 18.06.2014
відмовлено у прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту гр. Ірану
Оскаржуваний наказ був винесений на
підставі подання головного
спеціаліста відділу по роботі з
біженцями Варченко В.І., яким
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки позивачу раніше було
відмовлено у наданні такого статусу на
підставі рішення ДМС України від 05.11.2012
року №539-12. 18.06.2014 року позивач
звернувся до Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в м. Києві із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Після вивчення та аналізу
заяви було встановлено, що умови, які
викладені у заяві від 23.04.2012 року і
умови, викладені у заяві від 18.06.2014 року
У відповідності до положень п.п. 1, 13, 14
частини 1 статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 з наступними змінами і
доповненнями (в редакції чинній на час
розгляду звернення позивача від 18.06.2014),
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань; особи, які потребують
тимчасового захисту, - іноземці та
особи без громадянства, які масово
вимушені шукати захисту в Україні
внаслідок зовнішньої агресії,
іноземної окупації, громадянської
війни, зіткнень на етнічній основі,
природних чи техногенних катастроф або
інших подій, що порушують громадський
порядок у певній частині або на всій
території країни походження.
У судовому засіданні представник
позивача зазначив, що умови позивача не
змінилися, однак, на час розгляду заяви
позивача від 23.04.2012 року про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, стаття 1 Закону
діяла в іншій редакції.
Відповідно до п.п.1,13,14 ч.1 ст. 1 Закону:
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;
особи, які потребують тимчасового
захисту, - іноземці та особи без
громадянства, які постійно проживають
на території країни, що має спільний
кордон з Україною, які масово вимушені
шукати захисту в Україні внаслідок
зовнішньої агресії, іноземної
окупації, громадянської війни,
зіткнень на етнічній основі, природних
чи техногенних катастроф або інших
подій, що порушують громадський
порядок у певній частині або на всій
території країни походження.
З аналізу п.13 ч. 1 ст. 1 Закону вбачається,
що станом на день розгляду заяви
позивача від 18.06.2014 було розширено
критерії визнання особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема внесено
такі умови як загальнопоширене
насильство в ситуаціях міжнародного
або внутрішнього збройного конфлікту
чи систематичного порушення прав
людини і особа не може чи не бажає
повернутися до такої країни внаслідок
зазначених побоювань.
Таким чином судом встановлено, що
відповідачем прийнято рішення про
відмову у прийнятті заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту без
врахування змін до редакції п. 13 ч.1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та без надання
оцінки обставинам, викладеним у
заяві-анкеті від 18.06.2014 року в контексті
зазначених змін до ст..1 Закону.
Положеннями п.6 ст. 5 Закону
встановлено, що Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може прийняти
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в разі,
якщо заявник видає себе за іншу особу
або якщо заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Отже суд приходить до висновку, що
відповідач вправі приймати рішення про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а тому позов у
частині визнання неправомірними дій
Головного управління державної
міграційної служби України щодо
відмови у прийнятті заяви позивача про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
до висновку, що оскаржуваний наказ не
може вважатися таким, що в цілому
відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України,
а тому є протиправним і підлягає
скасуванню.

Суд вважає належним способом захисту
прав та інтересів позивача зобов'язати
відповідача повторно розглянути заяву
позивача про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, заперечуючи позов в силу
положень частини 2 статті 71 КАС України
не спростував покликання позивача і не
довів відповідність оскаржуваного
рішення вимогам ч.3. ст.2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС
України довів суду належними доказами
наявність обставин, що частково
обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись статтями 11, 69, 70, 71 та 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління державної
міграційної служби України №330 від
18.06.2014 про відмову у прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Ірану ОСОБА_3

Зобов'язати Головне управління
державної міграційної служби України
повторно розглянути заяву громадянина
Ірану ОСОБА_3 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 18.06.2014 року.

У решті позовних вимог - відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили відповідно до
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції в порядку та строки,
встановлені статтями 185-187 цього
Кодексу шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги з
одночасним надсиланням копії
апеляційної скарги до суду апеляційної
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
відкладення складення постанови у
повному обсязі, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
А.С. Мазур

Дата складення та підписання постанови
в повному обсязі - 04.08.2014 року.