Справа № 2а-9522/11/2070
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/19959/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Маринчак Н.Є., Рибченко А.О.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу Вовчанської
міжрайонної державної податкової
інспекції (далі - Вовчанська МДПІ)

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.11.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.02.2012

у справі № 2а-9522/11/2070

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
(далі - СПД ОСОБА_1)

до Вовчанської МДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року СПД ОСОБА_1 звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просив скасувати податкові
повідомлення-рішення від 06.04.2011 №
та від 06.04.2011 № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 07.11.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.02.2012,
позов задоволено частково; скасовано
податкове повідомлення-рішення 06.04.2011
№ ; в іншій частині позову
відмовлено.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили,
зокрема, з того, що податковим органом
не доведено факту придбання позивачем
товару у фізичних осіб без статусу
суб'єктів підприємницької діяльності.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, Вовчанська МДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
частково скасувати оскаржувані судові
акти попередніх інстанцій та повністю
відмовити у позові СПД ОСОБА_1

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
Вовчанською МДПІ було проведено виїзну
позапланову перевірку щодо дотримання
СПД ОСОБА_1 вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2008 по 31.12.2010, оформлену
актом від 12.03.2011 № 132/17-.

Під час цієї перевірки податковим
органом було виявлено, що протягом
2008-2009 років у періоді перебування на
спрощеній системі оподаткування
позивач придбав у невідомих осіб
товари на загальну суму 340 402,12 грн.

Враховуючи, що під час перевірки
документів, які б підтверджували
придбання товару у суб'єктів
підприємницької діяльності, позивачем
не надано, податковим органом зроблено
висновок про те, що товарно-матеріальні
цінності були придбані у фізичних осіб,
а відтак позивач є податковим агентом,
тобто особою, відповідальною за
нарахування, утримання та сплату до
бюджету податку з виплачуваних за
реалізовану продукцію доходів.

Наведене стало підставою для
визначення позивачеві податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 63 825,40 грн. (у тому
числі 51060,32 грн. за основним платежем та
12765,08 грн. за штрафними санкціями).

Пункт 1.15 статті 1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
визначає податкового агента як
юридичну особу (її філію, відділення,
інший відокремлений підрозділ) або
фізичну особу чи представництво
нерезидента - юридичної особи, які
незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

Відповідно до підпункту 8.1.1 пункту 8.1
статті 8 цього Закону податковий агент,
який нараховує (виплачує)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, утримує податок від
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену у відповідних пунктах статті
7 цього Закону.

Підпунктом 20.3.2 пункту 20.3 статті 20
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» визначено, що у разі
коли податковий агент до або під час
виплати доходу на користь платника
податку не здійснює нарахування,
утримання або сплату (перерахування)
цього податку, відповідальність за
погашення суми податкового
зобов'язання або податкового боргу, що
виникає внаслідок таких дій,
покладається на такого податкового
агента. При цьому платник податку
отримувач таких доходів звільняється
від обов'язків погашення такої суми
податкового зобов'язання або
податкового боргу.

Згідно з підпунктом 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» оподаткування
доходів, отриманих фізичною особою від
продажу нею товарів (надання послуг,
виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також
фізичною особою, яка сплачує ринковий
збір, здійснюється за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Отже, суб'єкти підприємницької
діяльності, які обрали спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності та сплачують єдиний податок,
а також ті, які сплачують ринковий збір
не є платниками податку з доходів
фізичних осіб. Однак такі суб'єкти
господарювання виконують функції
податкових агентів утримання та сплати
податку з доходів фізичних осіб лише
при виплаті доходу фізичним особам, які
не мають статусу суб'єктів
підприємницької діяльності.

У справі, що переглядається, висновок
судів про незаконність донарахування
позивачеві оспорюваної суми
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб ґрунтується на
тому, що Вовчанською МДПІ не надано
судам жодних доказів на підтвердження
висновків, відображених в акті
перевірки про придбання товару
позивачем у фізичних осіб (громадян) та
виплату саме таким особам доходу, у
зв'язку з чим суди зазначили, що правова
позиція податкового органу у справі
ґрунтується лише на припущеннях.

Втім такий висновок судів зроблений з
порушенням правил розподілу тягаря
доказування між учасниками процесу.

Адже відповідно до частин першої,
другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС) кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, обов'язок з доведення тих
чи інших обставин розподіляється між
учасниками процесу в залежності від
матеріального права, що регулює спірні
відносини та особливостей конкретного
позову.

Відповідно до пункту 4 статті 7 КАС
одним із принципів здійснення
правосуддя в адміністративних судах є
змагальність сторін, диспозитивність
та офіційне з'ясування всіх обставин у
справі.

Принцип офіційного з'ясування всіх
обставин у справі розкрито в частинах
четвертій та п'ятій статті 11 КАС, якими
встановлено, що суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які
беруть участь у справі, подати докази
або з власної ініціативи витребувати
докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Обов'язок суб'єкта владних повноважень
довести в судовому процесі
правомірність прийнятого рішення,
своєї дії чи бездіяльності не звільняє
суд від дотримання принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі, що
обумовлено публічним характером
адміністративного спору, необхідністю
його вирішення з врахуванням
публічного інтересу.

Дотримання цього принципу судом в
судовому процесі забезпечує прийняття
законного і обґрунтованого судового
рішення за результатами розгляду
адміністративної справи, як того
вимагає статті 159 КАС.

У справі, що переглядається, висновок
податкового органу про існування у
позивача обов'язків податкового агента
у правовідносинах із закупівлі товарів
у інших осіб ґрунтується на
відсутності у позивача доказів
наявність у його контрагентів статусу
суб'єктів підприємницької діяльності.
Також посилання позивача на придбання
товару у вказаних ним приватних
підприємців не підтвердилися під час
проведення заходів з податкового
контролю, позаяк відповідні підприємці
заперечували існування господарських
зв'язків з СПД ОСОБА_1

Наведене вимагало від СПД ОСОБА_1
подати докази, які б спростовували ці
твердження відповідача.

Такими доказами є, зокрема, документи
бухгалтерського та податкового обліку,
складенням яких опосередковувалося
придбання відповідних товарів у осіб,
які зареєстровані суб'єктами
підприємницької діяльності.

Неподання позивачем з власної
ініціативи таких доказів зобов'язувало
суд запропонувати йому їх надати або
витребувати їх від інших осіб, у яких
такі докази можуть бути, враховуючи
фактичні обставини справи. Тільки
після того, як усі процесуальні засоби,
передбачені законом, будуть вичерпані,
а отримані в судовому процесі докази не
дають підстав для висновку стосовно
того чи іншого юридичного факту, суд
має право з посиланням на частину другу
статті 71 КАС визнати, що відповідач як
суб'єкт владних повноважень не довів
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності, що оскаржуються.

При цьому слід зазначити, що суди
безпідставно послалися на відсутність
у позивача як платника єдиного податку
обов'язку вести облік товарних запасів.
Адже спірні правовідносини не
стосується питання порушення
позивачем порядку ведення податкового
обліку. У той же час правила спрощеної
системи оподаткування обліку та
звітності застосовується лише щодо
оподаткування діяльності, яка підпадає
під режим дії Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва». Виконання платником
функцій податкового агента у порядку,
визначеному Законом України «Про
податок з доходів фізичних осіб», не
зумовлено перебуванням ним на
спрощеній системі оподаткування та
перебуває у площині інших податкових
правовідносин ніж ті, що врегульовані
названим Указом; а відтак правила цього
пільгового режиму оподаткування не
поширюються на правовідносини, що
виникають з приводу виконання
платником обов'язків податкового
агента, та не звільняють його від
обов'язку довести в установленому
порядку факти, на яких ґрунтуються
заперечення платника щодо
донарахування податку з доходів
фізичних осіб.

Порушення судами першої та апеляційної
інстанцій зазначених норм
процесуального права унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, у зв'язку з чим та
відповідно до частини другої статті 227
КАС ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, встановити з використанням
передбачених законом процесуальних
засобів обставини справи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, і в залежності від встановлених
обставин і у відповідності до норм
матеріального права вирішити спір.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС,
Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Вовчанської
міжрайонної державної податкової
інспекції задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.11.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.02.2012 у
справі № 2а-9522/11/2070 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:Н.Є. Маринчак А.О. Рибченко