Справа № 826/4060/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4060/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 серпня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Чаку Є.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Ковтун
І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Підприємства з іноземними
інвестиціями "ЛУКОЙЛ-Україна" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Підприємства з іноземними
інвестиціями "Лукойл-Україна" до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень № та №, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
квітня 2014 року в задоволенні
адміністративного позову ПІІ
"Лукойл-Україна" до Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №000234102
та №000244102 - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідачем на підставі
наказу Центрального офісу від 25 лютого
2014 року №200, згідно з п.п. 78.1.1, п. 78.1
статті 78, Податкового кодексу України
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ПІІ
«Лукойл-Україна» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
взаємовідносинах з ПАТ
«Універсал-Агро» за період грудень 2011
року, січень-червень 2012 року.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено акт від 27 лютого
2014 року №216/28-10-41-20/30603572, яким
встановлено порушення позивачем п. 198.3,
198.6 статті 198, в результаті чого
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 9 782 520,00 грн., п. 138.1, 138.2
статті 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПКУ, що
призвело до завищення від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток за І півріччя 2012
року на суму 48 885 511,00 грн.

На підставі складеного акту перевірки,
12 березня 2014 року відповідачем
винесені податкові
повідомлення-рішення форми «Р» №,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 14 673 783,00 грн., в т.ч. за
основним платежем - 9 782 520,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 4 891 260,00 грн.; форми «П»
№, яким позивачу зменшено суму
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 48 885 511,00 грн.

Не погоджуючись з винесеними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що в
періоді, який перевірявся податковим
органом, між ПІІ «Лукойл-Україна»
(Покупець) та ПАТ «Універсал-Агро»
(Постачальник) укладено Договір
поставки нафтопродуктів №14-12-11 від 14
грудня 2011 року, згідно якого
Постачальник зобов'язується передати
нафтопродукти у власність Покупця, а
Покупець зобов'язується прийняти і
оплатити Товар на умовах даного
Договору.

Сплачені за отриманий за договором
товар кошти були включені позивачем до
валових витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість
відповідного звітного періоду.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені розділом
V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Згідно п. 138.1 статті 138 ПК України -
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті, інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу, крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК
України - витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.138.6. статті 138 ПУ України
в склад витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включена собівартість придбаних та
реалізованих товарів, яка формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України - не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК
України встановлено, що податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України
встановлено право суб'єкта
підприємницької діяльності на
віднесення сум сплаченого податку на
додану вартість до податкового кредиту
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України -
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу
наведених норм права та обставин
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що необхідними підставами
для включення позивачем до складу
податкового кредиту відповідних сум
податку на додану вартість є: придбання
ним товарів, робіт та послуг з метою
його подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності; сплата чи
нарахування сум податку на додану
вартість у зв'язку з таким придбанням, з
врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі
випадки, за яких неможливе включення
витрат по сплаті податку на додану
вартість до податкового кредиту
звітного періоду.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України
- не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Згідно з п. 201.1ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України -
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, ПІІ "ЛУКОЙЛ-Україна"
зареєстроване Подільською районною у
м. Києві державною адміністрацією, що
підтверджується довідкою з єдиного
державного реєстру підприємств та
організації України, перебуває на
обліку Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників податків.

Підставою для нарахування податкового
кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201
ПК України є податкова накладна, яка
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» - підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону
передбачено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

За змістом наведених правових норм
податковий кредит для визначення
об'єкта оподаткування ПДВ має бути
сформований за наявності фактично
здійснених і підтверджених належним
чином господарських операцій разом із
складеними при їх проведенні
первинними документами, які
відображають реальність тієї операції,
яка є підставою для обліку платника
податків.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач сформував податковий кредит на
підставі первинних документів:
додатків до Договору №14-12-11, податкових
накладних, актів приймання-передачі
нафтопродуктів, актів приймання нафти
або нафтопродуктів за кількістю,
накладних, паспортів якості,
сертифікатів відповідності,
банківськими виписками.

Під час огляду та дослідження
первинних документів, поданих
позивачем на підтвердження його
взаємовідносин з контрагентами, судом
не встановлено їх невідповідності
вимогам чинного податкового
законодавства.

Отже позивачем правомірно було
сформовано податковий кредит, оскільки
наведена вище первинна документація
чітко відображає операції які були
здійсненні між позивачем та його
контрагентом.

Однак, суд першої інстанції дійшов
висновку про безтоварність операцій
між зазначеними суб'єктами
господарювання, з чим колегія суддів не
погоджується з огляду на таке.

Суд першої інстанції, зазначає,
зокрема, що позивач не надав додаткових
угод, які мали буди складені для
виконання кожної поставки згідно
договору № 14-12-11 від 14 грудня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
асортимент, кількість, ціна та умови
поставки нафтопродуктів узгоджуються
сторонами в додаткових угодах, які є
невід'ємної частиною договору №14-12-11.

На виконання умов договору поставки
нафтопродуктів №14/12-11 та узгодження
умов поставки, ПП «ЛУКОЙЛ-Україна» та
ПАТ «Універсал-Агро» укладені 15
листопада 2011 року, 21 грудня 2011 року та 28
грудня 2011 року додатки до договору, в
яких узгоджені: асортимент ( бензин
автомобільний UNLEADED GASOLINE RON 95); кількість
нафтопродуктів (2970,0 т.; 55, 0 т.; 1980 т.), ціна
(4 графа таблиці); умови поставки
(СРТ-станція призначення). Тобто, між
сторонами узгоджені всі істотні умови
поставки нафтопродуктів.

В рішенні Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 квітня 2014 року
також зазначено, що ПІІ
«ЛУКОЙЛ-Україна» не надано доказів
узгодження з ПАТ «Універсал-Агро» умов
поставки на станцію Обвідна,
Одеса-Застава-1, Порт Велике Запоріжжя
та Сімферополь. Цей висновок
ґрунтується на аналізі додатків до
договору №№ 1-3 та даних актів прийому
передачі нафтопродуктів, підписаних
ПАТ «Універсал-Агро» та ПП
«ЛУКОЙЛ-Україна».

Як зазначалося вище, сторонами
узгоджені умови поставки - СРТ (станція
призначення). Тобто, продавець здійснює
поставку перевізнику чи іншій особі,
які визначені продавцем, в узгодженому
місці і продавець зобов'язаний укласти
контракт перевезення та оплати витрати
на перевезення, необхідні для доставки
товару до названого місця призначення.

Розділом А4 правил Інкотермс-2010
встановлено зобов'язання продавця
поставити товар шляхом передачі його
перевізнику. Тобто передача
нафтопродуктів здійснюється Продавцем
перевізнику на станції відправлення.
Розділом В4 правил Інкотермс-2010
встановлено зобов'язання покупця
прийняті поставку товарів в місці
призначення. Тобто отримання
нафтопродуктів здійснюється Покупцем
на станції призначення.

Як вбачається зі змісту додатків до
договору №№ 1-3 сторонами по договору
узгоджені наступні умови:

станція відправлення : Айвазовська,
Придніпровська залізниця;

станції призначення: Одеса-Застава 1;
Обвідна; Сімферополь; Порт Велике
Запоріжжя.

Оскільки товар поставлявся на умовах
СРТ - станція призначення, в актах
прийому-передачі нафтопродуктів
сторонами відображалися станції
призначення Обвідна, Одеса-Застава-1,
Порт Велике Запоріжжя та Сімферополь.
Відправлення ж нафтопродуктів на
адресу позивача здійснювалося зі
станції Айвазовська, що
підтверджується даними актів за формою
№ 5-НП та залізничними накладними.

Крім того, термін «СРТ - станція
призначення» означає, що продавець
здійснює поставку перевізнику чи іншій
особі, які призначені продавцем, в
узгодженому місці і продавець
зобов'язаний укласти контракт
перевезення та оплати витрати на
перевезення, необхідні для доставки
товару до названого місця призначення.
Згідно р. A3 правил Інкотермс-2010
контракт на перевезення повинен бути
укладений на звичайних умовах за
рахунок продавця.

Тобто, обов'язок укладання договору
перевезення покладений на ПАТ
«Універсал-Агро», тому укладання
такого договору ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» з
транспортними організаціями не
здійснювалося.

Суд також зазначив, що позивач не надав
суду документів, передбачених
Інструкцією №271/121, зокрема не надані
доказі наявності власної
випробувальної лабораторії.

Однак, договором поставки передбачено,
що якість нафтопродуктів має бути
підтверджена паспортом якості та
відповідним сертифікатом. В матеріалах
справі містяться паспорти якості та
сертифікати відповідності на
нафтопродукті, які були поставлені
позивачу ПАТ «Універсал-Агро».

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент укладення договору між
позивачем та його контрагентом,
останній був зареєстрований як платник
податку на додану вартість та мав
свідоцтво платника податків на додану
вартість у встановленому законом
порядку.

В ході розгляду даної справи в суді
відповідачем не було пред'явлено до
суду будь-які належні докази
нікчемності правочинів, укладених між
ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» і ПАТ
«Універсал-Агро», а також жодних
достовірних документальних доказів на
підтвердження фактів підписання
спірних правочинів не уповноваженими
на те особами.

Також необхідно зазначити, що
невиконання контрагентом зобов'язання
по сплаті податку до бюджету не
являється підставою для позбавлення
платника податку права на отримання
податкового кредиту та відшкодування
податку на додану вартість.

Крім цього, невиконання контрагентом
позивача власних податкових
зобов'язань перед бюджетом, тягне
відповідну відповідальність саме для
нього, і не може вважатися підставою
для відповідальності позивача.

Судом на момент прийняття рішення у
справі не встановлено наявність
постановлених у судовому порядку
обвинувальних вироків стосовно
посадових осіб контрагентів за фактом
фіктивного підприємництва.

Враховуючи зазначене, та оскільки
судом не було встановлено ознак
фіктивності укладених між позивачем та
його контрагентами правочинів,
необґрунтованими є висновки викладені
відповідачем в акті перевірки про
порушення позивачем податкового
законодавства.

А як наслідок, колегія суддів приходить
до висновку про неправомірність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень відповідача.

Таким чином неправомірним є висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні даного адміністративного
позову.

Отже при винесенні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
допущено порушення норм матеріального
права, що призвело до невірного по суті
вирішення справи.

Згідно до статті 202 КАС України -
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є, зокрема,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС
України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Підприємства з
іноземними інвестиціями
"ЛУКОЙЛ-Україна" - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 квітня 2014 року -
скасувати та ухвалити нову.

Адміністративний позов Підприємства з
іноземними інвестиціями
"Лукойл-Україна" до Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
та № - задовольнити.

Визнати противоправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Межрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників від 12
березня 2014 року № та № .

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254 КАС
України та може бути оскаржена
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції в порядку і
строки, встановлені статтею 212 КАС
України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Файдюк В.В.

Судді:

Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.