Справа № 809/2447/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"06" серпня 2014 р.
справа № 809/2447/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Драгомирецького І.М.

представника позивача: Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області - не
з'явився,

відповідача: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 - не з'явилася,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості по сплаті єдиного
податку в сумі 1 603,80 гривень, -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 23.07.2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (далі по
тексту - позивач, Державна податкова
інспекції у м. Івано-Франківську) до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі
по тексту - відповідач) про стягнення
заборгованості по єдиному податку в
сумі 1 603,80 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем в порушення вимог частини
1 статті 67 Конституції України, статті
36, пункту 295.1 статті 295 Податкового
кодексу України не погашено в повному
обсязі нараховані податкові
зобов'язання по єдиному податку за
спрощеною системою оподаткування за
березень-вересень 2013 в загальному
розмірі 1 603,80 гривень.
Вказане грошове зобов'язання є
податковим боргом відповідача, який
станом на день звернення до
адміністративного суду в загальному
становить 1 603,80
гривень, і несплачений фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 до бюджету.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився. Однак, 06.08.2014 року
представник позивача через канцелярію
суду подала письмове клопотання про
розгляд справи без її участі. Позовні
вимоги підтримала повністю, просила
позов задовольнити повністю (а.с. 24).

Відповідач чи його представник у
судове засідання призначене на 06.08.2014
року не з'явився. Поштове
повідомлення-виклик 06.08.2014 року
повернулося на адресу суду із
відміткою поштового зв'язку "за
закінченням терміну зберігання" (а.с.
18-19). Однак, відповідно даних Витягу із
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 03.06.2014 року місце проживання
відповідача значиться:
АДРЕСА_1, 76018 (а.с. 12), тобто адреса, за
якою відправлено повістку про виклик
до суду та ухвалу про відкриття
провадження (а.с. 14, 16). Згідно із
частиною 4 статті 33 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі ненадання особами, які беруть
участь у справі, інформації щодо їх
поштової адреси судовий виклик або
судове повідомлення надсилаються
фізичним особам за адресою місця
проживання, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, за такою адресою вважається, що
судовий виклик або судове повідомлення
вручене їм належним чином.

За змістом частини 11 статті 35
коментованого Кодексу, у разі
повернення поштового відправлення із
повісткою, яке не вручена адресату з
незалежних від суду причин, вважається,
що така повістка вручена належним
чином. Таким чином, суд приходить до
висновку, що відповідач повідомлений
належним чином про розгляд справи.

Відповідно до приписів частини 4 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Судом, за умови належного повідомлення
відповідача про розгляд справи у
відповідності до вимог частини 3 статті
33, частини 3 і 11 статті 35 Кодексу
адміністративного судочинства
України, продовжено розгляд справи за
відсутності відповідача на підставі
частини 4 статті 128 коментованого
Кодексу.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши
і оцінивши зібрані по справі докази, в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального права, які
врегульовують спірні правовідносини,
суд виходить з таких підстав та
мотивів.

Судом встановлено, що відповідач
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, що підтверджується
Витягом із Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 03.06.2014 року
(а.с. 12), та взятий на облік Державною
податковою інспекцією у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області як платник
податків і зборів.

Правовідносини з приводу предмету
адміністративного позову між
позивачем та відповідачем
врегульовані положеннями Податкового
кодексу України.

Конституційний обов'язок кожного
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом
визначений частиною 1 статті 67
Конституції України.

Податковий кодекс України з 01.01.2011 року
регулює відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

У відповідності до вимог статті 36
вказаного Кодексу податковим
обов'язком визнається обов'язок
платника податку обчислити,
задекларувати та/або сплатити суму
податку та збору в порядку і строки,
визначені цим Кодексом або законами з
питань митної справи.

Згідно статті 38 Податкового кодексу
України виконанням податкового
обов'язку визнається сплата в повному
обсязі платником відповідних сум
податкових зобов'язань у встановлений
податковим законодавством строк.

Пунктом 15.1 статті 15 зазначеного
Кодексу визначено, що платниками
податків визнаються фізичні особи
(резиденти і нерезиденти України),
юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

За змістом підпункту 16.1.4. пункту 16.1
статті 16 Податкового кодексу України
платник податків зобов'язаний
сплачувати податки та збори в строки та
у розмірах, встановлених цим Кодексом
та законами з питань митної справи.

Єдиний податок, який є предметом
стягнення за даним адміністративним
позовом, відповідно до підпункту 10.1.2.
пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу
України належить до місцевих податків
і зборів (обов'язкові платежі).

Досліджуючи обставини про наявність
податкового зобов'язання з єдиного
податку, суд зазначає наступне.

Правові засади застосування спрощеної
системи оподаткування, обліку та
звітності, а також справляння єдиного
податку встановлюються Главою 1
розділу XIV Податкового кодексу України.

Згідно пункту 291.2 статті 291 Податкового
кодексу України спрощена система
оподаткування, обліку та звітності -
особливий механізм справляння
податків і зборів, що встановлює заміну
сплати окремих податків і зборів,
встановлених пунктом 297.1 статті 297
цього Кодексу, на сплату єдиного
податку в порядку та на умовах,
визначених цією главою, з одночасним
веденням спрощеного обліку та
звітності.

Пунктом 291.3 статті 291, підпунктом 298.1.1
пункту 298.1 статті 298 вказаного Кодексу
встановлено, що юридична особа чи
фізична особа-підприємець може
самостійно обрати спрощену систему
оподаткування, якщо така особа
відповідає вимогам, встановленим цією
главою, та реєструється платником
єдиного податку в порядку, визначеному
цією главою.

Для обрання або переходу на спрощену
систему оподаткування суб'єкт
господарювання подає до контролюючого
органу заяву.

Приписами підпункту 2 пункту 291.4 статті
291 Податкового кодексу України,
встановлено, що до суб'єктів
господарювання другої групи, які
застосовують спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
відносяться, зокрема, фізичні особи -
підприємці, які здійснюють
господарську діяльність з надання
послуг, у тому числі побутових,
платникам єдиного податку та/або
населенню, виробництво та/або продаж
товарів, діяльність у сфері
ресторанного господарства, за умови, що
протягом календарного року
відповідають сукупності таких
критеріїв - не використовують працю
найманих осіб або кількість осіб, які
перебувають з ними у трудових
відносинах, одночасно не перевищує 10
осіб, обсяг доходу не перевищує 1 000 000,00
гривень.

За змістом пунктів 293.1, 293.2 статті 293
згаданого Кодексу ставки єдиного
податку встановлюються у відсотках
(фіксовані ставки) до розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
податкового (звітного) року (далі у цій
главі - мінімальна заробітна плата), та
у відсотках до доходу (відсоткові
ставки). Фіксовані ставки єдиного
податку встановлюються сільськими,
селищними та міськими радами для
фізичних осіб - підприємців, які
здійснюють господарську діяльність,
залежно від виду господарської
діяльності, з розрахунку на
календарний місяць для другої групи
платників єдиного податку - у межах від
2 до 20 відсотків розміру мінімальної
заробітної плати.

Згідно із поданою 25.10.2012 року
відповідачем заявою про застосування
спрощеної системи оподаткування та
корінцем Свідоцтва платника єдиного
податку для фізичних осіб-підприємців
платників єдиного податку серії
НОМЕР_2, з 01.11.2012 року останнього
переведено на спрощену систему
оподаткування шляхом сплати єдиного
податку - 2-га група (а.с. 6, 10). Відповідно
до обраних видів діяльності (56.10
діяльність ресторанів, надання послуг
мобільного харчування) та Свідоцтвом
платника єдиного податку для фізичних
осіб-підприємців платників єдиного
податку для здійснюваних відповідачем
видів діяльності, встановлено ставку
єдиного податку у розмірі 20% до розміру
мінімальної заробітної плати - 229,40
гривень за спірний період 2013 року.

Дана обставина підтверджуються заявою
відповідача про право застосування
спрощеної системи оподаткування від
25.10.2012 року та корінцем Свідоцтва
платника єдиного податку для фізичних
осіб-підприємців платників єдиного
податку серії НОМЕР_2 (а.с. 6, 10).

Згідно пункту 295.1 статті 295 Податкового
кодексу України платники єдиного
податку першої і другої груп сплачують
єдиний податок шляхом здійснення
авансового внеску не пізніше 20 числа
(включно) поточного місяця.

Статтею 8 Законів України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік" у
спірний період нарахування єдиного
податку визначено розмір мінімальної
заробітної плати в сумі 1 147,00
гривень.

Як вже зазначено судом, корінцем
Свідоцтва платника єдиного податку
відповідача встановлено ставку
єдиного податку у розмірі 20% розміру
мінімальної заробітної плати. Виходячи
із вимог статті 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік"
розмір єдиного податку з березня по
вересень 2013 року становив 229,40 гривень
на місяць (20% від 1 147,00 гривень).

Відповідно до пункту 295.2 статті 295
Податкового кодексу України,
нарахування авансових внесків для
платників єдиного податку першої і
другої груп здійснюється органами
державної податкової служби на
підставі заяви такого платника єдиного
податку щодо розміру обраної ставки
єдиного податку, заяви щодо періоду
щорічної відпустки та/або заяви щодо
терміну тимчасової втрати
працездатності.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідач свої податкові зобов'язання
належним чином не виконував та не
сплачував в повному обсязі до бюджету
встановлену ставку єдиного податку, що
призвело до виникнення заборгованості
в розмірі 1 603,80 гривень за період з
березня по вересень 2013 року.

На час розгляду справи нарахований
єдиний податок за березень 2013 року
відповідачем до бюджету сплачений
частково (переплата за попередні
податкові періоди - 2,00 гривні). Вказана
обставина підтверджується витягом із
облікової картки платника єдиного
податку за період з 31.12.2012 року по 30.09.2013
року та довідкою про борг від 25.06.2014
року (а.с. 8, 9).

Згідно вимог підпункту 59.1 статті 59
Податкового кодексу України у разі
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Як слідує з матеріалів справи
Державною податковою інспекцією у м.
Івано-Франківську 14.08.2013 року
направлено рекомендованим листом із
повідомленням про вручення поштового
відправлення на адресу відповідача
податкову вимогу форми "Ф" за №112-11 від
15.07.2013 року.

Документи вважаються належним чином
врученими, якщо вони надіслані за
адресою (місцезнаходженням, податковою
адресою) платника податків
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення або особисто вручені
платнику податків або його законному
чи уповноваженому представникові
(пункт 42.2 Податкового кодексу України).

Відповідач податкову вимогу не
оскаржував у строк передбачений
законом.

Згідно підпункту 14.1.175. пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
податковий борг - сума грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгодженого платником податків або
узгодженого в порядку оскарження, але
не сплаченого у встановлений цим
Кодексом строк, а також пеня,
нарахована на суму такого грошового
зобов'язання.

Податковий борг відповідача
підтверджується витягом із облікової
картки платника єдиного податку з
фізичних осіб за період з 31.12.2012 року по
30.09.2013 року та з 20.03.2013 року по 20.09.2013
року, податковою вимогою форми Ф" за
№112-11 від 15.07.2013 року, які містяться в
матеріалах справи (а.с. 8, 28, 11).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що заборгованість відповідача, яка
виникла в результаті несплати ним
податкового зобов'язання по єдиному
податку за березень-вересень 2013 року в
загальному розмірі 1 603,80 гривень,
являються податковим боргом
відповідача.

Доказів, які б свідчили про погашення
заборгованості, що є предметом
стягнення або спростування її
наявності, відповідач суду не надав.

Відповідно до підпункту 20.1.18. пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України
передбачено право органів державної
податкової служби звернення до суду
щодо стягнення коштів платника
податків, який має податковий борг.

Підпунктом 20.1.34. пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України
передбачено право органів державної
податкової служби звернення до суду
щодо стягнення коштів платника
податків, який має податковий борг, з
рахунків у банках, що обслуговують
такого платника податків, на суму
податкового боргу або його частини.

За таких обставин суд дійшов
переконання, що відповідач
зобов'язаний погасити вказану суму
податкового боргу. Наявність такого
обов'язку у відповідача є визначальною
для вирішення такого спору, крім того,
даний обов'язок забезпечується
Конституцією України, стаття 67 якої
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Положеннями підпункту 10.1.2. пункту 10.1
статті 10 Податкового кодексу України
визначено, що єдиний податок
відноситься до місцевих податків і
зборів.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 71
Бюджетного кодексу України
надходження бюджету розвитку місцевих
бюджетів включають єдиний податок, що
зараховується до бюджетів місцевого
самоврядування.

Отже, стягнення заборгованості по
сплаті єдиного податку слід
здійснювати в користь місцевого
бюджету.

З огляду на вказане, позовні вимоги про
стягнення з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 податкового боргу в загальній
сумі 1 603,80 гривень є обґрунтованими, а
позов таким що підлягає до задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
АДРЕСА_1, 76018) в дохід місцевого бюджету
податковий борг зі сплати єдиного
податку в сумі 1 603 (одна тисяча шістсот
три) гривні 80 копійок.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів. У зв'язку із
вказаним постанова в повному обсязі
виготовлена 11.08.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.