Справа № 826/6732/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2014 року 11:26 № 826/6732/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі головуючого судді
Мазур А.С., суддів: Головань О.В., Кротюка
О.В., при секретарі Хильницькій В.О., за
участю позивача - ОСОБА_1, представника
відповідача - Кісельової О.П.,
розглянуши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом доОСОБА_1 Державної
міграційної служби Українипро
визнання неправомірним рішення від
24.02.2014 №8-14 та зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови. Виготовлення постанови у
повному обсязі відкладено, про що
повідомлено сторін після проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови в судовому засіданні з
урахуванням вимог ч. 4 ст. 167 КАС України.

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом
про визнання неправомірним рішення
Державної міграційної служби від 24.02.2014
року №8-14 про відмову в оформленні
документів у наданні статусу біженця
громадянину РФ ОСОБА_1, зобов'язання
прийняти рішення про надання статусу
біженця в Україні. В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що
прибула до України 17.08.2013 року з
Молдови. В серпні 2013 року звернулася до
Головного управління державної
міграційної служби України в м. Києві,
Управління у справах біженців з заявою
про надання їй статусу біженця. 13.01.2014
року отримала відповідь про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, яку
оскаржила до відповідача та отримала
оскаржуване рішення. Вважає, що при
розгляді її заяви щодо визнання
біженцем враховані не всі обставини
справи, не взято до уваги, що вона
проживає та працює на території Києва,
повертатися до РФ не може, оскільки
побоюється за своє життя, відчуває там
загрозу життю та здоров'ю.

У судовому засіданні позивач позов
підтримала, дала пояснення аналогічні
мотивам звернення до суду. Просила
позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечила та пояснила, що позивач,
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка РФ,
прибула до України легально 17.08.2013,
поїздом з території Молдови. У своїх
заявах-анкетах від 18.12.2013 зазначила, що
щоденно зазнає тортур на
інформаційному рівні, оскільки є
носієм невідомого пристрою,
встановленого невідомими, тому
протягом тривалого часу зазнає
переслідувань. Також, зазначила, що
протягом короткого періоду часу
втратила відчуття реальності і мала
постійне бажання померти. Все це
заявниця пояснює як результат
психологічної експансії, яка виникла
після втручання без її відома та згоди
в роботу її організму. У анкеті
зазначила, що у 2008 році стала жертвою
наїзду автомобіля, в результаті якого в
неї була зламана ключиця, однак жодної
довідки про травму вона не змогла. Крім
того, заявниця протягом майже року
після виїзду з РФ проживала на
території Молдови і залишила її
внаслідок помилки при переоформленні
візи (реєстрації) та неотримання
дозволу на подальше перебування в
Молдові. А тому заявниця приїхала в
Україну лише через те, що не змогла
легалізуватися в Молдові та звернулася
до органу міграційної служби, аби
легалізуватися на території України, а
не отримати захист. Жодних доказів на
підтвердження повідомлення та
документів, які б підтверджували, що у
неї склались умови, які зазначені у
п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
заявниця не надала. А тому вважає, що
заявниці було правомірно відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Просила
у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

У відповідності до положень п.п. 1, 13, 14
частини 1 статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 з наступними змінами і
доповненнями, 1) біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; 13)
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Зі змісту ст. 8 Закону вбачається, що
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає заявнику або його
законному представнику письмове
повідомлення з викладенням причини
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на
оскарження центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, до прийняття
рішення за скаргою залишає на
зберігання документи, що посвідчують
особу заявника, та інші документи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулася до ГУ ДМС України в
місті Києві з заявою-анкетою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 18.12.2013
року.

За результатами розгляду даної заяви,
Наказом Головного управління ДМС
України в м. Києві №9 від 13.01.2014
відмовлено в оформленні документів
громадянці Російської Федерації
ОСОБА_1 для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Оскаржуваний наказ був винесений на
підставі письмового висновку
головного спеціаліста у справах
біженців від 13.01.2014 року. яким
встановлено відсутність фактів,
передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ст. 12 Закону "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" рішення про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, протягом п'яти робочих днів з
дня отримання повідомлення про відмову
можуть бути оскаржені в установленому
законом порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, щодо визнання
іноземця або особи без громадянства
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також рішення
про втрату чи позбавлення статусу
біженця або додаткового захисту, про
скасування рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку та в установлені цим Законом
строки до суду (п.2).

Рішення за скаргою приймає центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи (п.5).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач оскаржила рішення Головного
управління ДМС у місті Києві про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту до Державної
міграційної служби України.

За результатами розгляду скарги на
рішення органу міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту було винесено
висновок від 17.02.2014 року, з якого слідує,
що посилання заявниці на можливість
бути жертвою переслідувань в країні
громадянської належності, реального
підґрунтя не мають; фактів щодо
можливості застосування до заявника
смертної кари, виконання вироку про
смертну кару, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання в разі
повернення на батьківщину не
встановлено.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
ДМС України було винесено рішення №8-14
від 24.02.2014 про відхилення скарги ОСОБА_1
на рішення Головного управління ДМС у
місті Києві про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивачем не
надано жодних доказів, які б свідчили
про переслідування її на території РФ
за ознаками віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення Державної міграційної служби
України №8-14 від 24.02.2014 прийняте
відповідачем на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та чинним законодавством
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надане,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення, а отже
позовні вимоги про скасування
зазначеного рішення є безпідставними,
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 69, 70, 71 та 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили відповідно до
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції в порядку та строки,
встановлені статтями 185-187 цього
Кодексу шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги з
одночасним надсиланням копії
апеляційної скарги до суду апеляційної
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
відкладення складення постанови у
повному обсязі, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Головуючий суддя
А.С. Мазур

Судді:
О.В. Головань

О.В. Кротюк

Дата складення та підписання постанови
в повному обсязі - 04.08.2014 року.