Справа № 809/1781/14
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"11" серпня 2014 р.
Справа № 809/1781/14

м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Кафарського В.В.,

За участю секретаря Дубінської І.В.,

представника позивача Аверкової Н.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом Заступника Коломийського
міжрайонного прокурора

до відповідача: Коломийської міської
ради

про визнання протиправним та
скасування п.8.1 Положення про оренду
земельних ділянок у м.Коломия та
порядок розрахунку орендної плати за
земельні ділянки, затвердженого
рішенням Коломийської міської ради №
1776-41/2014 від 10.04.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Заступник Коломийського міжрайонного
прокурора звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Коломийської міської ради про визнання
протиправним та скасування п.8.1
Положення про оренду земельних
ділянок у м.Коломия та порядок
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, затвердженого рішенням
Коломийської міської ради № 1776-41/2014
від 10.04.2014 року

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за
наслідками прокурорської перевірки
встановлено, що згідно вищевказаного
п.8.1 Положення про оренду земельних
ділянок у м.Коломия та порядок
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, орендна плата за земельні
ділянки сплачується виключно в
грошовій формі і нараховується з дня
прийняття рішення міською радою про
надання земельної ділянки в оренду.
Таким чином, Коломийська міська рада
фактично зобов'язала суб'єктів
господарювання сплачувати орендну
плату до моменту отримання права
користування земельною ділянкою, що
суперечить вимогам чинного
цивільного та земельного
законодавства, згідно з якими право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

За таких обставин пункт 8.1 рішення
відповідача № 1776-41/2014 від 10.04.2014 року
позивач вважає протиправним та
просить його скасувати.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просила адміністративний позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, суду подано
клопотання про відкладення розгляду
справи в зв'язку із неможливістю
прибуття в судове засідання
уповноваженого представника.

Однак з урахуванням приписів ст.128, ч.7
ст.171 КАС України суд ухвалив здійснити
розгляд вказаної адміністративної
справи за відсутності представника
відповідача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши та оцінивши
докази, які мають значення для справи в
їх сукупності, суд встановив наступні
обставини.

10.04.2014 року Коломийською міською радою
на 41 сесії шостого скликання прийнято
рішення за № 1776-41/2014 «Про затвердження
Положення про оренду земельних
ділянок у м.Коломия та порядок
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки.( а.с.12-24).

Згідно пункту 8.1 вищевказаного
рішення орендна плата за земельні
ділянки сплачується виключно у
грошовій формі і нараховується з дня
прийняття рішення міською радою про
надання земельної ділянки в
оренду.(а.с.15).

Як вбачається із п.2 рішення № 1776-41/2014
останнє прийнято на підставі
Конституції України, Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», Земельного кодексу(далі-ЗК)
України, Податкового кодексу(далі-ПК)
України, Закону України «Про оцінку
земель», Закону України «Про оренду
землі» та інших нормативно-правових
актів.(а.с.12).

За наслідками судового розгляду суд
приходить до висновку про
обгрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Відповідно до пункту 1 частини 1
статті 19 Закону України «Про
прокуратуру» предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є,
зокрема, відповідність актів, що
видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та
чинним законам.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 цього ж
Закону передбачено, що прокурор, без
внесення подання, може звернутися до
суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Відповідно до ЗК України
використання землі в Україні є платним.
Об'єктом плати за землю є земельна
ділянка. Плата за землю справляється
відповідно до Закону.

Згідно зі ст. 8 ПК України в Україні
встановлюються загальнодержавні та
місцеві податки та збори.

Відповідно до п. п. 9.1.10 п. 9.1. ст. 9
ПК України до загальнодержавних
податків належить серед інших плата за
землю.

Зарахування загальнодержавних
податків та зборів до державного і
місцевих бюджетів здійснюється
відповідно до Бюджетного кодексу
України.

Згідно п. п. 14.1.147. п. 14.1. ст. 14 ПК
України плата за землю -
загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Статтею 1 Закону України «Про оренду
землі» визначено, що оренда землі-це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Отже, як вбачається із змісту вказаної
статті завершальним етапом процедури
передачі у оренду землі є момент
отримання орендарем земельної ділянки
у власність та користування.

Крім того згідно ст.13 Закону України
«Про оренду землі» договір оренди
землі- це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст.21 вищезазначеного
Закону орендна плата за землю- це
платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. При цьому ст. 125 ЗК
України встановлено, що право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином використання земельної
ділянки до моменту реєстрації
майнових прав суперечить приписам
чинного законодавства.

Отже, закріпивши в п.8.1 Положення про
оренду земельних ділянок у м.Коломия
та порядок розрахунку орендної плати
за земельні ділянки, затвердженого
рішенням за № 1776-41/2014 від 10.04.2014 року те,
що орендна плата нараховується з
моменту прийняття рішення про надання
земельної ділянки у користування,
тобто до моменту отримання права на її
використання, Коломийська міська рада
зобов'язала суб'єктів господарювання
сплачувати орендну плату за земельну
ділянку до моменту отримання права її
використання, що суперечить
вищенаведеним вимогам земельного
законодавства.

Суд зазначає, що завданням
адміністративного суду є перевірка
правомірності рішення суб'єкта владних
повноважень з огляду на чіткі критерії,
які зазначені у ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС
України критеріям перевіряється
судом з урахуванням закріпленого ст. 9
КАС України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України, та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Згідно з висновком Європейського суду
з прав людини у справі «Проніна проти
України» (рішення від 18 липня 2006 року)
кожен доречний і важливий аргумент
особи має бути проаналізований і
одержати відповідь суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
свої вимог і заперечень, суд, звертає
увагу на наступне.

Основними вимогами до рішення суб'єкта
владних повноважень у спірних
правовідносинах є законність такого
рішення (тобто правильне застосування
норм матеріального права) та
дотримання при його прийнятті вимог
процесуальних норм (тобто норм, які
встановлюють процедуру прийняття
даного рішення).

Відповідно до вимог чинного
законодавства України рішення суб'єкта
владних повноважень повинно
відповідати як вимогам законності
(правильне застосування норм
матеріального права), так і бути
прийнятим у точній відповідності до
встановленої законом процедури
(дотримання процесуальних норм).

Дотримання процедури при прийнятті
суб'єктом владних повноважень
оскаржуваного рішення перевіряється
адміністративним судом з огляду на
дотримання ним вимог ч. 2 ст. 19
Конституції України, відповідно до
якої органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень.

Згідно з ч. 6 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
виконавчий комітет сільської,
селищної, міської, районної у місті (у
разі її створення) ради в межах своїх
повноважень приймає рішення. Рішення
виконавчого комітету приймаються на
його засіданні більшістю голосів від
загального складу виконавчого
комітету і підписуються сільським,
селищним, міським головою, головою
районної у місті ради.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності»
регуляторні акти, прийняті органами та
посадовими особами місцевого
самоврядування, офіційно
оприлюднюються в друкованих засобах
масової інформації відповідних рад, а у
разі їх відсутності - у місцевих
друкованих засобах масової інформації,
визначених цими органами та посадовими
особами, не пізніш як у десятиденний
строк після їх прийняття та підписання.

Статтею 1 вищезазначеного Закону
визначено, що регуляторний акт - це:
прийнятий уповноваженим регуляторним
органом нормативно-правовий акт, який
або окремі положення якого спрямовані
на правове регулювання господарських
відносин, а також адміністративних
відносин між регуляторними органами
або іншими органами державної влади та
суб'єктами господарювання; прийнятий
уповноваженим регуляторним органом
інший офіційний письмовий документ,
який встановлює, змінює чи скасовує
норми права, застосовується
неодноразово та щодо невизначеного
кола осіб і який або окремі положення
якого спрямовані на правове
регулювання господарських відносин, а
також адміністративних відносин між
регуляторними органами або іншими
органами державної влади та суб'єктами
господарювання, незалежно від того, чи
вважається цей документ відповідно до
закону, що регулює відносини у певній
сфері, нормативно-правовим актом.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні. При цьому
нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово. Що ж до актів
ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані.

Отже, в розумінні Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності» рішення Коломийської
міської ради за № 1776-41/2014 «Про
затвердження Положення про оренду
земельних ділянок у м.Коломия є
регуляторним актом, оскільки прийнято
уповноваженим органом суб'єкта владних
повноважень, змінює норми права,
поширюється на невизначене коло осіб
(платників податку з плати за землю, а
таке коло платників не є конкретно
визначеним, оскільки лише визначає
коло суб'єктів, на які поширюється дія
такого рішення, однак жодним чином не
персоніфікує таких суб'єктів), та
спрямовано на правове регулювання
адміністративних відносин між
регуляторним органом та іншими
суб'єктами господарювання

З'ясування цієї обставини має
істотне значення для правильного
вирішення справи, оскільки
нормативно-правові акти можуть бути
оскаржені широким колом осіб (фізичних
та юридичних), яких вони стосуються.
Індивідуальні ж акти можуть бути
оскаржені лише особами, безпосередні
права, свободи чи охоронювані законом
інтереси яких такими актами порушені.

Спеціальною правовою нормою, яка
встановлює особливості провадження в
адміністративних справах щодо
оскарження нормативно-правових актів,
в тому числі і обрання способів захисту
порушеного права, є стаття 171 КАС
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України
право оскаржити нормативно-правовий
акт мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи, які є
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт.

Відповідно до ч. 8 ст. 171 КАС України
суд може визнати нормативно-правовий
акт незаконним чи таким, що не
відповідає правовому акту вищої
юридичної сили, повністю або в окремій
його частині.

Згідно ч. 11 ст. 171 КАС України
резолютивна частина постанови суду про
визнання нормативно-правового акта
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили, і
про визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку.

За таких обставин на підставі
вищенаведеного суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог, а
відтак останні підлягають до
задоволення.

На підставі ст.124 Конституції України,
керуючись ст.ст.158-163,167,171 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та нечинним
п.8.1 Положення про оренду земельних
ділянок у м.Коломия та порядок
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, затвердженого рішенням
Коломийської міської ради № 1776-41/2014
від 10.04.2014 року.

Зобов'язати Коломийську міську раду
опублікувати резолютивну частину
даної постанови суду у виданні, в якому
офіційно оприлюднено рішення
Коломийської міської ради № 1776-41/2014
від 10.04.2014 року, після набрання
вказаною постановою законної сили.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя:
Кафарський В.В.

Постанова складена в повному
обсязі 15.08.2014 року.