Справа № 802/777/13-а
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/38103/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Сіроша М.В.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Костенко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Громадської
організації «Спілка споживачів
«Мегаспорт»

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13.06.2013

у справі №802/777/13-а

за позовом Громадської організації
«Спілка споживачів «Мегаспорт»

до Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 14.03.2013
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано наказ Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції від
18.12.2012 № 3334/22 «Про проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки Громадської організації
«Спілка споживачів «Мегаспорт».
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції від 21.02.2013 №№
, № , . Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
Громадської організації «Спілка
споживачів «Мегаспорт» судові витрати
в сумі 2311,20 грн.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13.06.2013
постанову суду першої інстанції
скасовано. У задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Громадська організація «Спілка
споживачів «Мегаспорт» подала
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду апеляційної
інстанції та залишити в силі постанову
суду першої інстанції. Посилається на
те, що суд апеляційної інстанцій надав
неправильну оцінку обставин, що мають
значення для справи, на недоведеність
висновків суду, надання неналежної
оцінки доказам у справі, а також на
порушення цим судом норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
судом касаційної інстанції в судовому
засіданні здійснено заміну
відповідача у справі - Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Вінницької області
Державної податкової служби її
правонаступником - Вінницькою
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Відповідач, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
касаційного розгляду справи, свого
представника в судове засідання не
направив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено такі обставини.

Громадська організація «Спілка
споживачів «Мегаспорт» зареєстрована
виконавчим комітетом Вінницької
міської ради від 28.09.2007, взята на
податковий облік 01.10.2007 в Державній
податковій інспекції у м. Вінниці,
станом 25.02.2013 перебувала на податковому
обліку у Вінницькій об'єднаній
державній податковій інспекції
Вінницької області Державної
податкової служби. Є платником
комунального податку та податку з
доходів фізичних осіб.

Громадська організація «Спілка
споживачів «Мегаспорт» внесене
органом державної податкової служби в
установленому порядку до Реєстру
неприбуткових організацій та установ.

Начальником Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Вінницької області Державної
податкової служби видано наказ від
18.12.2012 № 3334/22 про проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки Громадської організації
«Спілка споживачів «Мегаспорт» з 19.12.2012
тривалістю 5 робочих днів.

Згідно з цим наказом правовими
підставами для проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки визначено ст. 20, п.п. 78.1.1 п. 78.1
ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу
України (далі Кодекс).

При перевірці правильності
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права,
правової оцінки встановлених судами
обставин в частині вирішення позовних
вимог про скасування наказу від 18.12.2012
№ 3334/22 про проведення документальної
позапланової виїзної перевірки
Громадської організації «Спілка
споживачів «Мегаспорт» суд касаційної
інстанції виходить з такого.

Підпунктом 20.1.4. п. 20.1 ст. 20 Кодексу
органам державної податкової служби
надано право проводити перевірки
платників податків (крім Національного
банку України) в порядку, встановленому
цим Кодексом, а п.п. 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 -
право отримувати безоплатно від
платників податків, у тому числі
благодійних та інших неприбуткових
організацій, у порядку, визначеному цим
Кодексом, інформацію, довідки, копії
документів (засвідчені підписом
платника податків або його посадовою
особою та скріплені печаткою (за
наявності) про фінансово-господарську
діяльність, отримувані доходи, видатки
платників податків та іншу інформацію,
пов'язану з обчисленням та сплатою
податків, дотриманням вимог іншого
законодавства, здійснення контролю за
яким покладено на органи державної
податкової служби, а також фінансову та
статистичну звітність, в порядку та на
підставах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 78.1.1. п. 78.1 ст. 78
Кодексу документальна позапланова
виїзна перевірка здійснюється за
наявності такої обставини: за
наслідками перевірок інших платників
податків або отримання податкової
інформації виявлено факти, що свідчать
про можливі порушення платником
податків податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, якщо
платник податків не надасть пояснення
та їх документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до п. 78.4 ст. 78 Кодексу
про проведення документальної
позапланової перевірки керівник
органу державної податкової служби
приймає рішення, яке оформлюється
наказом.

Отже, для вирішення питання щодо
наявності в органу державної
податкової служби правових підстав для
проведення документальної
позапланової виїзної перевірки
відповідно до п.п. 78.1.1. п. 78.1 ст. 78
Кодексу необхідно встановити
наявність таких обставин як:

надання платнику податків
письмового запиту органу державної
податкової служби, який підписаний
керівником (заступником керівника)
останнього та містить перелік
інформації, яка запитується, та
документів, що її підтверджують, а
також підстави для надіслання запиту;

ненадання платником податків
пояснень та їх документальних
підтверджень на такий запит протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Як достовірно встановлено судом
першої інстанції, відповідачем не було
надано позивачеві письмового запиту з
переліком інформації, яка запитується,
та документів, що її підтверджують, із
зазначенням підстав для надіслання
запиту.

Відповідно, у керівника органу
державної податкової служби були
відсутні підстави (ненадання платником
податків пояснень та їх документальних
підтверджень на письмовий запит)
протягом 10 робочих днів з дня отримання
запиту) для прийняття рішення, що
оформлено наказом від 18.12.2012 № 3334/22, про
проведення документальної
позапланової виїзної перевірки
позивача.

Таким чином, відповідач, склавши
наказ про проведення документальної
позапланової виїзної перевірки
позивача діяв не на підставі, що
визначена Податковим кодексом України,
чим порушив закріплений в частині 2
статті 19 Конституції України принцип,
відповідно до якого орган державної
влади зобов'язаний діяти на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією України та
чинним законодавством.

Враховуючи наведене, висновок
суду першої інстанцій про
протиправність наказу 18.12.2012 № 3334/22 є
правильним.

Висновок суду апеляційної
інстанції про те, що відповідачем були
виконані вимоги п.п. 78.1.1. п. 78.1 ст. 78
Кодексу шляхом надання позивачеві
письмового запиту від 17.08.2012 з вимогою
надати копії первинних документів є
безпідставним, оскільки судами було
достовірно встановлено, що невиконання
вимог цього запиту слугувало підставою
для прийняття відповідачем іншого
рішення про проведення позапланової
документальної виїзної перевірки
позивача, що було оформлено наказом від
10.09.2012 № 2135/22.

Суд апеляційної інстанції вважає,
що оскільки позапланова документальна
виїзна перевірка позивача, призначена
згідно з наказом відповідача від 10.09.2012
№ 2135/22, проведена не була, то надісланий
ним запит від 17.08.2012 з вимогою надати
копії первинних документів та
ненадання на нього позивачем відповіді
можуть слугувати підставою для
прийняття нового наказу про проведення
позапланової документальної виїзної
перевірки з іншим терміном її
проведення.

Однак, така позиція суду
апеляційної інстанції не ґрунтується
на вимогах закону. Як правильно вказано
судом першої інстанції, Кодекс не
містить положень, які б надавали право
керівникові органу державної
податкової служби на підставі факту
направлення платникові податків
одного запиту приймати декілька рішень
про проведення позапланової
документальної виїзної перевірки,
визначаючи в них різні строки
перевірки.

До того ж судом першої інстанції
встановлено, що посадовими особами
Вінницької ОДПІ Вінницької області ДПС
здійснено в журналі реєстрації
перевірок ГО «Спілка споживачів
«Мегаспорт» запис про проведену
перевірку із зазначенням дати її
початку - 10.09.2012. Ця обставина судом
апеляційної інстанції не спростована.

Разом з тим у випадку проведення
контролюючим органом документальної
перевірки та складання відповідного
акту, а на підставі останнього -
складання податкових
повідомлень-рішень про визначення
грошових зобов'язань з податків та
штрафних (фінансових) санкцій, визнання
наказу про призначення перевірки
протиправним не може бути самостійною
підставою для висновків про
протиправність таких податкових
повідомлень-рішень.

Тому, суди мають надавати оцінку
таким податковим
повідомленням-рішенням з огляду на
суть виявлених контролюючим органом
порушень, що стали підставою для
складання цих податкових
повідомлень-рішень.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем складено акт
від 02.01.2013 № 2/2202/35445854 позапланової
виїзної перевірки позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 30.06.2012, на підставі
якого складено оспорювані податкові
повідомлення-рішення.

Підставою для складання
податкових повідомлень-рішень
від 12.02.2013 № про визначення
позивачеві грошового зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 20759865 грн.
основного платежу та 5189966 грн. штрафних
(фінансових) санкцій та від 12.02.2013 №
- грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 16789778
грн. основного платежу та 4197445 грн.
штрафних (фінансових) санкцій
слугували висновки перевірки про
порушення вимог п.п. 133.1.4 ст. 133, ст. 151, ст.
157, п.187.1 ст. 187, п.п. 197.1.15 п. 197.1 ст. 197
Кодексу, що призвели до заниження
податку на прибуток та податку на
додану вартість, відповідно.

За висновками перевірки
порушення полягало в тому, що позивач,
який є неприбутковою організацією,
отримав доходи, що підлягають
оподаткуванню, в сумі 98856498 грн., в т.ч.
за 1 квартал 2012 року в сумі 53045056 грн. та
за ІІ квартал 2012 року в сумі 45811445 грн.,
проте не включив їх відповідно до
вимог п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Кодексу до
інших доходів, які, своєю чергою,
включаються відповідно до вимог п. 135.1
ст. 135 Кодексу до доходів, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування.

За висновками перевірки,
викладеними в акті, відповідач вважає,
що позивач отримав доход в загальній
сумі 98856498 грн. з інших джерел, ніж
визначені в п. 157.2-157.9 ст. 157 Кодексу,
тому, відповідно до вимог п. 157.11 ст. 157
Кодексу зобов'язаний сплатити податок
на прибуток з цього доходу, обчислений
згідно з цією нормою.

В акті перевірки відповідач
зазначає, що доход в загальній сумі
98856498 грн. є доходом, отриманим з інших
джерел, що складається з вартості
безоплатно отриманих позивачем
товарів у звітному періоді, які не є
благодійною допомогою, що включається
до інших доходів згідно з п.п. 135.5.4 п. 135.5
ст. 135 Кодексу, які, своєю чергою,
включаються відповідно до вимог п. 135.1
ст. 135 Кодексу до доходів, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування.

Посилаючись в акті перевірки на
положення п.п. 133.1.4 п. 133.1 ст. 133 Кодексу,
позивач фактично вважає, що позивач,
який є неприбутковою організацією, є
платником податку на прибуток,
оскільки отримав доходи, що підлягають
оподаткуванню відповідно до розділу
ІІІ Кодексу.

Як вказано в акті перевірки,
відповідач встановив заниження доходу
в сумі 98856498 грн. в результаті перевірки
відображених в рядку 10 Звітів «Дохід з
інших джерел, що підлягають
оподаткуванню згідно з п. 157.11 ст. 157
розділу ІІІ Кодексу» показників за
період з 01.07.2010 по 30.06.2012, при цьому
відповідач вказав на ненадання
позивачем до перевірки пояснень та
підтверджуючих документів.

Далі в акті перевірки відповідач
зазначив про отримання позивачем від
підприємств групи «МС»
товарно-матеріальних цінностей
протягом січня-червня 2012 року в сумі
115646277 грн., в т.ч. 19274380 грн. ПДВ, що
встановлено ним за результатами
аналізу поданих декларацій з податку
на додану вартість, реєстрів
податкових накладних в розрізі
контрагентів за період з 01.07.2010 по
30.06.2012.

Відповідач, встановивши згідно з
таким реєстром перелік податкових
накладних, вказав, що ці накладні
виписувались підприємствами групи
«МС» на адресу позивача на дату
відвантаження товару. Позивач за
період, що перевірявся, подавав до
контролюючого податкового органу
податкові звіти про використання
коштів неприбутковими установами та
організаціями без відображення в них
задекларованих показників.

Цими ж обставинами відповідач
обґрунтовує заниження позивачем
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість внаслідок не включення
до податкових зобов'язань такого
податку за операціями з отримання
товарів від підприємств групи «МС».

При перевірці правильності
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права,
правової оцінки встановлених судами
обставин суд касаційної інстанції
виходить з такого.

Порядок оподаткування
неприбуткових установ та організацій
визначено у статті 157 Кодексу, яка
застосовується до таких установ і
організацій, зареєстрованих згідно з
вимогами законодавства та внесених
органами державної податкової служби в
установленому порядку до Реєстру
неприбуткових організацій та установ.

Пункт 157.1 ст. 157 Кодексу визначає
перелік таких установ і організацій,
згідно з п.п. «а» - «є».

Пунктами 157.2 - 157.9 ст. 157 Кодексу
передбачено перелік доходів
неприбуткових організацій, визначених
у п.п. «а» - «є» п. 157.1 ст. 157 Кодексу, які
звільняються від оподаткування.

При цьому перелік таких доходів,
що звільняються від оподаткування, в
п.п. 157.2 - 157.9 ст. 157 Кодексу визначено для
кожного з виду неприбуткових установ і
організацій, визначених в п.п. «а» - «є»
п. 157.1 ст. 157, відповідно.

Відповідно до п. 157.11 ст. 157 Кодексу
у разі якщо доходи неприбуткових
організацій, отримані протягом
звітного (податкового) року з джерел,
визначених пунктом 157.5 цієї статті, на
кінець першого кварталу року, що настає
за звітним, перевищують 25 відсотків
загальних доходів, отриманих протягом
такого звітного (податкового) року,
така неприбуткова організація
зобов'язана сплатити податок із
нерозподіленої суми прибутку за
ставкою, встановленою пунктом 151.1
статті 151 цього Кодексу, до суми такого
перевищення. Внесення до бюджету
зазначеного податку здійснюється за
результатами першого кварталу року, що
настає за звітним, у строки,
встановлені для інших платників
податку.

Незалежно від положень абзацу
першого цього пункту, у разі якщо
неприбуткова організація отримує
дохід із джерел, інших, ніж визначені
пунктами 157.2 - 157.9 цієї статті, така
неприбуткова організація зобов'язана
сплатити податок на прибуток, який
визначається як сума доходів,
отриманих із таких інших джерел, що
зменшена на суму витрат, пов'язаних з
отриманням таких доходів, але не вище
суми таких доходів.

Склад доходів, які можна вважати
доходами з інших джерел, за винятком
доходів, які можуть бути передбачені в
п.п. 157.2 - 157.9 цієї статті, визначено

в ст. 135 Кодексу.

Так, відповідно до вимог п. 135.4 ст.
135 Кодексу до складу доходів, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, належить дохід від
операційної діяльності, який
визнається в розмірі договірної
(контрактної) вартості, але не менше ніж
сума компенсації, отримана в будь-якій
формі, в тому числі при зменшенні
зобов'язань, та відповідно до п.п. 135.4.1 п.
135.4 ст. 135 Кодексу включає дохід від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, у тому числі винагороди
комісіонера (повіреного, агента тощо).

Пунктом 135.5 ст. 135 Кодексу
передбачено перелік інших доходів, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, зокрема відповідно до
п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Кодексу, на яку
вказує відповідач в акті перевірки,
зазначаючи про отримання позивачем
інших доходів у вигляді вартості
безоплатно отриманих товарів, інші
доходи включають вартість товарів,
робіт, послуг, безоплатно отриманих
платником податку у звітному періоді,
визначену на рівні не нижче звичайної
ціни, тощо.

Відповідно до п.п. «а» п. 185.1. ст. 185
Кодексу об'єктом оподаткування є
операції з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Кодексу
база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

Однак, підстави вважати, що
позивач отримав від підприємств групи
«МС» доходи, що відповідно до п. 135.1 ст.
135 враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, які включають в себе
дохід від операційної діяльності чи
інші доходи, чи здійснював операції з
постачання товарів, що є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість відповідно до п. 185.1 ст. 185
Кодексу, відсутні.

Зокрема, відповідачем в акті
перевірки не було встановлено
здійснення позивачем операцій з
реалізації товарів та отримання ним
доходу від такої операційної
діяльності в розмірі договірної
вартості. В акті перевірки відповідач
також не вказував на те, що занижені, на
його думку, доходи позивача є доходами
від операційної діяльності.

Зокрема, в акті перевірки
відповідач взагалі не встановлював
вчинення позивачем господарських
операцій з реалізації товарів, в тому
числі у межах виконання конкретних
договорів.

Відповідач в акті перевірки
вказує на отримання позивачем інших
доходів, передбачених п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст.
135 Кодексу, у вигляді вартості
безоплатно отриманих товарів, у зв'язку
з чим посилається на відвантаження
підприємствами групи «МС», перелік
яких наведено в акті перевірки, товарів
з видачею відповідних податкових
накладних, перелік яких встановлено з
реєстрів податкових накладних.

Однак, незважаючи на те, що
відповідач в акті перевірки не
встановлював обставин щодо здійснення
позивачем операцій з реалізації
товарів і отримання позивачем доходів
від таких операцій та не доводив такі
обставини ні у суді першої інстанції,
ні у суді апеляційної інстанції, а
позивач обґрунтовував власну позицію
виходячи з тих обставин, які слугували
підставою для прийняття оспорюваних
податкових повідомлень-рішень та які
наводилися відповідачем судам в
обґрунтування власних заперечень на
позов та суду апеляційної інстанції в
апеляційній скарзі, суд апеляційної
інстанції зробив безпідставні та
нелогічні висновки про
обґрунтованість висновків відповідача
щодо отримання позивачем доходу за
операціями з реалізації товарів.

При цьому висновок про отримання
позивачем доходу за операціями з
реалізації товару суд апеляційної
інстанції обґрунтовує аналізом
договору доручення з одним із
підприємств, що наводиться
відповідачем в акті перевірки як один з
постачальників безоплатних товарів
позивачеві, а саме: договору доручення
від 01.01.2012 № 176 між позивачем
(довірителем), який, своєю чергою діяв
як повірений від імені, за рахунок та в
інтересах своїх членів, та ТОВ «МС 34»
(повірений), який за цим договором
зобов'язався здійснювати від імені та
за рахунок позивача певні юридичні
дії, серед яких є забезпечення
продукцією для спорту та відпочинку.

В результаті аналізу цього
договору доручення суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
він є удаваним (ст. 235 Цивільного
кодексу України), тобто таким, що
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, а саме: договору
купівлі-продажу товарів, з метою
заниження об'єкта оподаткування.

При цьому те, що договір
доручення приховує в собі інший
договір - договір купівлі-продажу, на
думку суду апеляційної інстанції,
свідчить наявність актів передачі
товарів членам спілки споживачів
згідно з договором доручення від 01.01.2012
№ 176.

Однак, такий висновок суду
апеляційної інстанції є
необґрунтованим, оскільки складання
повіреним - ТОВ «МС 34» та довірителем -
позивачем актів передачі товарів
здійснювалося в рамках договору
доручення і повністю узгоджується з
його предметом - вчинення юридичних
дій, в т.ч. забезпечення повіреним (ТОВ
«МС 34») від імені та за рахунок
довірителя (позивача), який, своєю
чергою діє від імені, за рахунок та в
інтересах своїх членів, продукцією для
спорту та відпочинку.

Висновок суду апеляційної
інстанції про те, що фактично повірений
- ТОВ «МС 34» виступав посередником між
позивачем та його контрагентами у
операціях з купівлі-продажу товарів є
безпідставним. Такий висновок суду не
ґрунтується на доказах, які б свідчили
про вчинення позивачем операцій з
купівлі-продажу товару, в яких би ТОВ
«МС 34» виступало посередником при
продажу позивачем товару певним
покупцям, та за яким б позивач отримав
оподатковуваний доход.

Те, що за статутом позивача
передбачено, що його діяльність
поширюється на територію м.Вінниці, а
договір доручення укладено на
здійснення повіреним юридичних дій на
території м.Донецьк, жодним чином не
свідчить про те, що цей договір вчинено
з метою вчинення іншого договору -
купівлі-продажу товару.

Висновки про вчинення сторонами
договору доручення для приховання
іншого договору - договору
купівлі-продажу судом апеляційної
інстанції обґрунтовані також оплатним
характером послуг повіреного за
договором доручення.

Однак, оплатний характер договору
доручення, за яким матеріальну
винагороду отримує повірений від
довірителя, який , своєю чергою
відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України
«Про громадські об'єднання» для
виконання своєї статутної мети (цілей)
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися коштами та іншим
майном, яке відповідно до закону
передане такому громадському
об'єднанню його членами (учасниками)
або державою, набуте як членські
внески, пожертвуване громадянами,
підприємствами, установами та
організаціями, набуте в результаті
підприємницької діяльності такого
об'єднання тощо, жодним чином не
свідчить про те, що такий договір
фактично є договором купівлі-продажу
товару.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 655
Цивільного кодексу України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Враховуючи наведене, для
встановлення факту приховування
сторонами під вчиненням договору
доручення такого договору як договір
купівлі-продажу, де б позивач виступав
продавцем, необхідно було встановити
передачу позивачем товару у власність
другій стороні - покупцеві.

При цьому для податкового обліку
має значення господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства, як то
реалізація товару та отримання доходу
від такої реалізації, який відповідно
до п. 137.1. ст. 137 Кодексу визнається за
датою переходу покупцеві права
власності на такий товар.

Своєю чергою, відповідно до п. 135.2
ст. 135 Кодексу доходи визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують отримання платником
податку доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції
жодних таких обставин на підставі
первинних документів встановлено не
було.

До того ж відповідач в акті
перевірки, встановлюючи факт отримання
позивачем доходу в сумі 98856498 грн.,
посилається на перелік податкових
накладних, виписаних рядом
підприємств, а не одним підприємством -
ТОВ «МС 34», і на підставі яких
позивачеві відвантажено товар, а не
здійснена поставка товару позивачем.

Враховуючи наведене, висновки
суду апеляційної інстанції про
отримання позивачем доходу від
здійснення операцій купівлі-продажу
товарів між позивачем та ТОВ «МС 34» та
в цілому про отримання позивачем
зафіксованого в акті перевірки розміру
доходу та його заниження останнім, що б
призвело до заниження грошового
зобов'язання з податку на прибуток,
визначеного відповідачем за
оспорюваним податковим
повідомленням-рішенням, є
безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на належних і допустимих
доказах.

Як зазначалось раніше, відповідач
в акті перевірки встановлює отримання
позивачем інших доходів, передбачених
п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Кодексу, у вигляді
вартості безоплатно отриманих товарів.

Разом з тим відповідач вказує, що
заниження доходів в сумі 98856498 грн.
встановлено ним в результаті перевірки
показників рядку 10 «Звітів «Дохід з
інших джерел, що підлягає
оподаткуванню згідно з пунктом 157.11
статті 157 розділу ІІІ Кодексу» за
період з 01.07.2010 по 30.06.2012. При цьому
відповідач зазначає, що первинні
документи до перевірки не надано.

Відповідно до п.п. 135.2 ст. 135
Кодексу доходи визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують отримання платником
податку доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Абзацом першим п.п. 75.1.2 п. 75 .1 ст. 75
Кодексу (чинного на час проведення
документальної перевірки) передбачено,
що документальна перевірка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 № 996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити, перелік яких
визначено у цій нормі.

Однак, відповідач визначив доходи
не на підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
інших документів, пов'язаних з
обчисленням і сплатою податків і
зборів. В акті перевірки відповідач не
встановив конкретних господарських
операцій, за якими він вважає позивач
безоплатно отримав товари, акт не
містить посилань на те, яким чином
відповідач визначив базу
оподаткування з податку на додану
вартість, факти виявлених порушень
податкового законодавства відповідач
виклав не чітко, без посилань на
первинні документи, регістри
бухгалтерського обліку, тощо.

Відповідно до п.п. «а» п.п. 14.1.13 п.
14.1 ст. 14 Кодексу безоплатно надані
товари - це товари, що надаються згідно
з договорами дарування, іншими
договорами, за якими не передбачається
грошова або інша компенсація вартості
таких товарів чи їх повернення, або без
укладення таких договорів.

Однак, висновки про вчинення
позивачем операцій з безоплатного
отримання товарів від підприємств
групи «МС» здійснені без посилань на
конкретні докази, які б доводили
отримання позивачем - неприбутковою
організацією товарів без їх
компенсації поза межами провадження
його основної діяльності.

Показники рядку 10 Звітів «Дохід з
інших джерел, що підлягає
оподаткуванню згідно з пунктом 157.11
статті 157 розділу ІІІ Кодексу», а також
податкові накладні, видані позивачеві
на відвантажені товари, самі собою не
свідчать про вчинення позивачем -
неприбутковою організацією операцій з
безоплатного отримання товарів від
підприємств групи «МС» без їх
компенсації поза межами провадження
його основної діяльності або про
вчинення позивачем операцій з
постачання товарів, які є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість.

Враховуючи наведене, суд
касаційної інстанції знаходить
правильним висновок суду першої
інстанції про безпідставність
висновків відповідача про заниження
позивачем за період з 01.07.2010 по 30.06.2012
податку на прибуток в загальній сумі
20759865 грн. та податку на додану вартість
в загальній сумі 16789778 грн., який
обґрунтовано проведенням відповідачем
перевірки без врахування та оцінки
всіх первинних документів, викладенням
в акті перевірки обставин не
підтверджених доказами та які
ґрунтуються на припущеннях.

Також суд касаційної інстанцій
дійшов висновку про порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, в результаті чого
надано неправильну оцінку
встановленим обставинам, що призвело
до помилкового скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
незаконної постанови про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Громадської
організації «Спілка споживачів
«Мегаспорт» задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13.06.2013
скасувати та залишити в силі постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 14.03.2013.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою, поданою через Вищий
адміністративний суд України в
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

М.В. Сірош