Справа № К/9991/9495/12-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/9495/12

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Гаманка О.І., Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Коростені Житомирської
області про визнання дій
неправомірними та стягнення
невиплачених коштів за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 8 лютого 2010
року та постанову апеляційного суду
Житомирської області від 13 грудня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

16 жовтня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що проживає в АДРЕСА_1, яке віднесено до
зони гарантованого добровільного
відселення. Позивач має право на
доплату до пенсії, встановлену статтею
39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі двох мінімальних
заробітних плат. Проте всупереч
вимогам зазначеного Закону, який
визначає розмір доплати, виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати,
соціальні виплати позивач отримував у
твердих сумах, визначених постановою
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року №836.
Просив визнати неправомірними дії
управління Пенсійного фонду України в
м. Коростені Житомирської області;
стягнути з управління Пенсійного фонду
України в м. Коростені Житомирської
області недоплачені кошти, передбачені
статтею 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», в сумі 16944 грн за період з
1 липня 2008 року по 30 червня 2009 року.

Постановою Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 8 лютого 2010
року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано
неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в м. Коростені
Житомирської області. Стягнуто з
управління Пенсійного фонду України в
м. Коростені Житомирської області на
користь позивача невиплачені кошти,
передбачені статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», в сумі 16881
грн за період з 1 січня 2008 року по 1 липня
2009 року. Суми стягнуто без відрахування
податків та інших обов'язкових
платежів.

Постановою апеляційного суду
Житомирської області від 13 грудня 2011
року апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Коростені
Житомирської області задоволено
частково. Постанову Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 8 лютого 2010 року в частині
задоволення вимог про стягнення коштів
скасовано та ухвалено нову постанову
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Коростені Житомирської
області про стягнення коштів,
передбачених статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», за період
з 1 січня 2008 року по 1 липня 2009 року.
Позов задоволено частково. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
м. Коростені Житомирської області
здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1
коштів, передбачених статтею 39 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
за період з 16 жовтня 2008 року по 31
березня 2009 року. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами першої та апеляційної інстанцій
порушення норм чинного процесуального
і матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильних судових рішень, позивач
просить скасувати постановлене
рішення суду апеляційної інстанції та
змінити рішення суду першої інстанції,
зазначивши додатково про зобов'язання
відповідача виплачувати різницю за
минулі роки та в подальшому щомісячно
(довічно) виплачувати і нараховувати
підвищення пенсії з урахуванням змін
розміру мінімальної заробітної плати
відповідно до частин першої, другої
статті 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи по суті,
встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
потерпілим внаслідок Чорнобильської
катастрофи, проживає в АДРЕСА_1,
яке віднесено до зони гарантованого
добровільного відселення, та перебуває
на обліку в управлінні Пенсійного
фонду України в м. Коростені
Житомирської області. Доплата до
пенсії виплачувалася позивачу
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836.

Відповідно до положень абзацу третього
частини першої та частини другої
статті 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ (у редакції, чинній з 9 липня 2007
року) пенсії непрацюючим пенсіонерам,
які проживають у зоні гарантованого
добровільного відселення,
підвищуються на дві мінімальні
заробітні плати.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Підпунктом 9 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI частини
першу та другу статті 39 Закону № 796-XII
замінено однією частиною такого
змісту: «Громадянам, які працюють на
територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України».

Тобто зазначена доплата непрацюючим
пенсіонерам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, не передбачена.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
пункту 28 розділу ІІ Закону № 107-VI
визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Вихідним критерієм підвищення до
пенсії непрацюючим пенсіонерам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення, визначено
мінімальну заробітну плату, розмір
якої визначається законами України про
державний бюджет на відповідні роки.

Водночас суми, з яких здійснювався
розрахунок виплат, передбачених
статтею 39 Закону № 796-XII, визначалися
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 26 липня
1996 року № 836.

Встановлений у 1996 році постановою
Кабінету Міністрів України № 836 розмір
доплат та компенсаційних виплат
протягом тривалих років не змінювався
і не відповідав розміру, встановленому
іншими законами України. Оскільки ні
Верховна Рада України, ні Кабінет
Міністрів України в наступному
будь-яких рішень із цих питань не
приймали, то, виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ
та законодавство щодо розміру
мінімальної заробітної плати за
відповідні роки, а не постанова
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836,
положення якої істотно звужують обсяг
встановлених законом прав громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

У порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, тому до
зазначених правовідносин
застосовуються строки звернення до
суду, визначені статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач у запереченнях на позов
наполягав на застосуванні положень
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України (а.с. 9).

Позивач, звернувшись до суду з позовом
16 жовтня 2009 року, пропустив строк
звернення до суду щодо позовних вимог
про стягнення недоплаченої суми
підвищення до пенсії за період з 1 липня
2008 року по 15 жовтня 2008 року, клопотання
про поновлення строку звернення до
суду у позовній заяві не заявляв.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог за період з
1 січня 2008 року по 1 липня 2009 року та
задовольняючи позовні вимоги з 16
жовтня 2008 року, обґрунтовано
застосував до спірних правовідносин,
пов'язаних з оскарженням рішень, дій та
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, положення статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України, проте безпідставно обмежив
виплати датою 31 березня 2009 року.

Згідно з частиною третьою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може розглядати позовні вимоги осіб,
які беруть участь у справі, що не були
заявлені у суді першої інстанції.

Позивач у поданій касаційній скарзі
заявив про зміну позовних вимог, які не
були предметом розгляду суду першої
інстанції, зокрема щодо виплати
різниці за минулі роки та зобов'язання
у подальшому щомісячно (довічно)
виплачувати та нараховувати
підвищення пенсії з урахуванням змін
розміру мінімальної заробітної плати
відповідно до частин першої, другої
статті 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Зазначені позовні вимоги
у касаційному порядку розгляду не
підлягають.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно зі статтею 225 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 225, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову апеляційного суду
Житомирської області від 13 грудня 2011
року змінити.

В абзаці четвертому резолютивної
частини зазначеної постанови слова та
цифри «по 31.03.2009 року» замінити словами
та цифрами «по 30 червня 2009 року».

В решті постанову апеляційного суду
Житомирської області від 13 грудня 2011
року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Гаманко О.І.

Олендер І.Я.