Справа № 2а/0470/12497/12
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" липня 2014 р. м. Київ
К/800/56578/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Білуги С.В.,

Винокурова К.С.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
листопада 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 23 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
Головного управління департаменту
міграційної служби
Красногвардійського РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області,
третя особа - ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до Головного управління
департаменту міграційної служби
Красногвардійського РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області за
участю третіх осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_6
(залученої до участі у справі ухвалою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 13 листопада
2012 року), в якому просила визнати
протиправними та незаконними дії
сектора громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
(правонаступником якого є Головне
управління департаменту міграційної
служби) Красногвардійського РВ ДМУ
УМВС України в Дніпропетровській
області Красногвардійського РВ УМВД
щодо реєстрації без її згоди місця
мешкання ОСОБА_4 разом із неповнолітнім
сином ОСОБА_7 в будинку АДРЕСА_1 та
скасувати реєстрацію цих осіб за
зазначеною адресою.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
листопада 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів, третя особа (ОСОБА_4) звернулась
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
просила рішення судів скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Позивачка в письмових запереченнях на
касаційну скаргу проти доводів та
вимог останньої заперечила, вважаючи
їх безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення
судів попередніх інстанцій, які вона
просила залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до свідоцтв
про право на спадщину за заповітом №4-745
та №4-748 від 10.03.2007р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6
успадкували по 1/2 частки житлового
будинку з господарчими будівлями та
спорудами за адресою: АДРЕСА_1

12.05.2008р. відповідачем було проведено
реєстрацію за вказаною адресою місця
проживання доньки ОСОБА_6 - ОСОБА_4 та її
сина ОСОБА_7 за згодою матері.

Відповідно до статті 355 Цивільного
кодексу України майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно); майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності; право спільної
власності виникає з підстав, не
заборонених законом; спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Згідно зі статтею 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю; суб'єктами права спільної
часткової власності можуть бути
фізичні особи, юридичні особи, держава,
територіальні громади.

Тобто, спільною частковою власністю є
власність двох чи більше
співвласників, частка кожного з яких у
праві власності є завідомо визначеною
у конкретній величині (1/2, 1/3, 1/4 тощо).

Проте, суди попередніх інстанцій,
здійснюючи розгляд даної справи
безпідставно застосували до спірних
правовідносин приписи ст.ст.368,369 ЦК
України, які регулюють питання
спільної сумісної власності, тобто
спільної власності двох або більше
осіб без визначення часток кожного з
них у праві власності.

Одночасно, колегія суддів вказує й на
таке.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Заявляючи в позовній заяві клопотання
про поновлення пропущеного строку
звернення до суду, ОСОБА_5 зазначала, що
про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4
та її сина ОСОБА_7 в будинку за адресою:
АДРЕСА_1 вона випадково дізналась лише
при розгляді іншої справи: за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ в натурі
житлового будинку, що знаходиться у
спільній частковій власності, за
наслідками розгляду якої рішенням
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 18.09.2012р. в задоволенні
позову було відмовлено.

Суд же першої інстанції, поновлюючи
ОСОБА_5 строк звернення до суду, виходив
лише з тієї обставини, що розгляд
вказаної справи здійснювався тривалий
час, а отже пропуск строку звернення до
суду відбувся з незалежних від
позивачки причин.

Проте, зазначені висновки суду є
такими, що не узгоджуються з приписами
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Так, згідно із ч.1 ст.99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статті передбачено,
що для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно ж до ст.100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Отже, наведені норми пов'язують перебіг
строку звернення до адміністративного
суду з днем виникнення права на
адміністративний позов (тобто коли
особа дізналася або могла дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів), а визнання причин його
пропуску - з їх поважністю.

Поважними ж причинами пропуску строку
звернення до суду відповідно до вимог
Кодексу адміністративного судочинства
України визнаються обставини, які є
об'єктивно непереборними, не залежать
від волевиявлення сторони та пов'язані
з дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
сторонами у справі процесуальних дій.

Проте, як вже зазначалось, ці питання не
досліджував та не встановлював суд
першої інстанції, а також залишив поза
увагою суд апеляційної інстанції, хоча
на це вказувала ОСОБА_4 в своїй
апеляційній скарзі.

Відповідно ж до статті 159 Кодексу
адміністративного суду України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

За правилами частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що допущені судами першої
та апеляційної інстанції порушення
норм процесуального права не можуть
бути усунуті судом касаційної
інстанції, який процесуальним законом
позбавлений можливості досліджувати
докази і встановлювати нові обставини,
судові рішення підлягають скасуванню,
а справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції, якому слід
дослідити вищевказані обставини і
прийняти обґрунтоване і законне судове
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227 КАС
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
листопада 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 23 жовтня 2013
року скасувати, а справу направити до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Білуга С.В.

Винокуров К.С.