Справа № 810/4555/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/4555/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2014 року 810/4555/14

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до приватного акціонерного товариства «Фоззі Рітейл»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до приватного акціонерного товариства «Фоззі Рітейл» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 340389,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем, в порушення вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у 2013 році не виконано норматив по створенню робочих місць для інвалідів та не забезпечено працевлаштування осіб, яким встановлена інвалідність.

На підставі викладеного, керуючись приписами статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», позивач визначив відповідачеві суму адміністративно-господарських санкцій та пені у загальному розмірі 340389,30 грн.

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що підприємством вчинено усі визначені законодавством дії, направлені на створення робочих місць для інвалідів та забезпечення працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, передбаченого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». За таких обставин вважає вимоги позивача про стягнення з підприємства адміністративно - господарських санкцій та пені безпідставними.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що від обох сторін у справі заявлено до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив здійснювати судовий розгляд справи у порядку письмового провадження за наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 27.02.2014 відповідачем подано звіт до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2013 році на підприємстві відповідача становила 148 осіб. Кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідачем відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить – 6 осіб, однак на підприємстві працевлаштовано лише одну особу, якій встановлено інвалідність.

Вважаючи, що відповідачем, всупереч вимогам статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не працевлаштовано на підприємстві п’ятьох інвалідів, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції та пеню.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами є Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі – Закон України №875-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України №875-ХII з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено обов'язок для підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої пункту другого Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 70 від 31 січня 2007 року, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України № 875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Крім того, зазначена у звітах форми 3-ПН інформація про наявність на підприємстві вільних робочих місць (вакантних посад) сприяє у працевлаштуванні громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у тому числі інвалідів.

Таким чином, за своїм змістом звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

У свою чергу, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, в силу приписів частини першої статті 18 Закону України № 875-XII здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань (частина третя статті 181 Закону України № 875-XII).

Згідно із статтею 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Частиною другою статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрі України від 31.01.2007 № 70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх реєстрації як юридичних осіб до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Як убачається з матеріалів справи, вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені грунтуються на звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ за 2013 рік, поданим відповідачем до Фонду соціального захисту інвалідів, відповідно до якого, на підприємстві відповідача повинні працювати 6 осіб-інвалідів, а працює лише 1 така особа.

Позивач вважає, що оскільки на підприємстві працювала лише одна особа-інвалід замість п’яти, як того вимагають норми чинного законодавства, відповідача зобов’язаний сплатити суму адміністративно-господарських санкцій за не працевлаштування п’яти інвалідів у розмірі 340389,30 грн.

У той же час, як убачається із заперечень відповідача на адміністративний позов, підприємство кожного місяця, починаючи з січня 2013 року по грудень 2013 року подавали до Києво-Святошинського районного центру зайнятості звіти форми № 3-ПН, у яких зазначали інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів.

Суд наголошує, що у силу положень статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» обов'язок пошуку інвалідів для працевлаштування, покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Тобто, обов'язок відповідача створити робочі місця для інвалідів не кореспондує обов’язку самостійного пошуку інвалідів з метою подальшого працевлаштування.

Жодних доказів того, що відповідачем не виділено та не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не надано та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні інвалідів з боку підприємства.

Крім того, товариство додатково надсилало запити до районних центрів зайнятості міста Києва (Дніпровського, Дарницького та інших), якими інформувало про наявність на підприємстві вакантних місць для осіб-інвалідів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем було виконано вимоги статті 18 Закону України № 875-XII в частині обов`язку створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, надання державній службі зайнятості і Фонду соціального захисту інвалідів інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів та звітності про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оцінюючи доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку сплачувати адміністративно - господарські санкції внаслідок невиконання ним визначеного статтею 19 Закону України № 875-XII нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2013 році суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що адміністративно - господарські санкції за своєю правовою природою є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, адміністративно - господарські санкції за незабезпечення працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає нормативу, не можуть застосовуватись до суб`єкта господарювання у разі, якщо такий суб`єкт вжив усіх передбачених законодавством заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях немає складу правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.12.2009 по справі № 21-2151во09 та від 16.04.2013 у справі № 21-81а13.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, оскільки ним у 2013 році вжито усіх залежних від нього заходів, необхідних для виділення та створення у належній кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, їх пошуку та працевлаштування. Відтак, у діях відповідача відсутня вина, наявність якої є обов'язковою умовою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, передбачених положеннями статті 20 Закону України № 875-XII.

Це означає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідач не надав доказів понесення ним будь-яких витрат, а відтак, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лисенко В.І.