Справа № 2а-1418/8/12
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/46169/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (головує в судовому
засіданні), Олексієнка М.М., Олендера
І.Я.,секретаря Мороз Ю.М.,

за участю прокурора, представників
сторін, позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом прокурора Новобузького району
Миколаївської області в інтересах
держави в особі Новобузького районного
центру зайнятості Миколаївської
області до ОСОБА_4 про стягнення сум
безпідставно отриманих коштів на
випадок безробіття, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Новобузького районного суду
Миколаївської області від 7 травня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 серпня 2013
року,

встановив:

У січні 2012 року прокурор Новобузького
району Миколаївської області
звернувся до суду в інтересах
Новобузького районного центру
зайнятості про стягнення з ОСОБА_4
виплаченої допомоги по безробіттю в
розмірі 14 716,19 грн.

Позов обґрунтував тим, що ОСОБА_4
безпідставно отримала матеріальну
допомогу по безробіттю за періоди з
27.06.2005 р. по 22.08.2005 р. та з 03.05.2010 р. по
27.01.2011 р., оскільки перебуваючи на
обліку в центрі зайнятості як
безробітна, вона одночасно була
зареєстрована суб'єктом
підприємницької діяльності, що
суперечить вимогам Законів України
"Про зайнятість населення" та "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття".

Постановою Новобузького районного
суду Миколаївської області від 7 травня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 серпня 2013
року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд. Зазначає, що
суди неповно встановили обставини
справи та залишили поза увагою те, що
вона не отримувала свідоцтва про
державну реєстрацію суб'єкта
підприємницької діяльності, не
здійснювала його заміни після 2003 року,
не перебувала на обліку як фізична
особа-підприємець в податковій
інспекції і Пенсійному фонді. Дані про
те, що вона не зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності вказані і в
довідках державного реєстратора, які
вона отримувала кожного разу для
звернення до центру зайнятості.

Заслухавши пояснення позивача,
прокурора, представників сторін,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 29.03.2005 р. ОСОБА_4
звернулася до Новобузького районного
центру зайнятості із заявою про
надання їй статусу безробітної з
виплатою допомоги по безробіттю.

Наказом Новобузького районного центру
зайнятості від 29.03.2005 р. № НТ050329
ОСОБА_4 надано статус безробітної та
призначено виплату допомоги по
безробіттю з 28.05.2005 р. по 21.08.2005 р.

Фактично допомога виплачувалась з
27.06.2005 р. по 22.08.2005 р. Загальна сума
отриманої допомоги за вказаний період
склала 195,56 грн.

26.04.2010 р. ОСОБА_4 повторно звернулась до
Новобузького районного центру
зайнятості з приводу пошуку роботи. За
заявою відповідача від 03.05.2010 р наказом
Новобузького районного центру
зайнятості від 05.05.2010 р. № НТ100505 їй
надано статус безробітної та
призначено виплату допомоги по
безробіттю. За період з 03.05.2010 р. по
27.01.2011 р. сума виплаченої допомоги
склала 14520,63 грн.

26.07.2011 р. Новобузькому районному центру
зайнятості з листа Новобузької
районної державної адміністрації та
додатку до нього (реєстраційної карти
суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи від 11.09.1998 р.) стало
відомо про те, що ОСОБА_4 була
зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності-фізична
особа згідно з розпорядженням голови
Новобузької районної державної
адміністрації від 16.09.1998 р. № 638р.

В добровільному порядку відповідач
отримані кошти не повернула.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з того, що ОСОБА_4
надала центру зайнятості неправдиві
відомості щодо свого статусу як
підприємця. Водночас доводи
відповідача про необізнаність з цією
обставиною визнані судами
необґрунтованими, оскільки не
заперечуючи факту звернення 11.09.1998 р. до
Новобузької районної державної
адміністрації з приводу реєстрації
підприємницької діяльності,
відповідач мала можливість і повинна
була поцікавитись про результати
розгляду своєї заяви.

Висновки судів не ґрунтуються на повно
і всебічно встановлених обставинах
справи та їх належній правовій оцінці.

Відповідно до статті 2 Закону України
від 01.03.1991 р. № 803-ХІІ "Про зайнятість
населення" безробітними визнаються
працездатні громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Держава створює умови незайнятим
громадянам у поновленні їх трудової
діяльності та забезпечує, зокрема,
виплату їм допомоги по безробіттю в
порядку, встановленому Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" (стаття 25 Закону України
"Про зайнятість населення").

Підпунктом "б" пункту 3 статті 1 Закону
України "Про зайнятість населення"
визначено, що громадяни, які самостійно
забезпечують себе роботою, включаючи
підприємців, належать до зайнятого
населення.

Виходячи з наведеного, підприємці не
можуть бути визнані безробітними та
отримувати матеріальне забезпечення
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття".

Порядок державної реєстрації суб'єктів
підприємницької діяльності до 1 липня
2004 року регулювався постановою
Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 р.
№ 740.

За приписами пунктів 9, 10, 12-16
затвердженого вказаною постановою
Уряду Положення про державну
реєстрацію суб'єктів підприємницької
діяльності фізична особа, яка має намір
провадити підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи, подає до
органу державної реєстрації, зокрема,
реєстраційну картку, яка є одночасно
заявою про державну реєстрацію
суб'єкта підприємницької діяльності,
Орган державної реєстрації після
перевірки наведених у реєстраційній
картці відомостей та комплектності
пакета документів формує реєстраційну
справу суб'єкта підприємницької
діяльності, фіксує дату надходження
документів у журналі обліку
реєстраційних справ та письмово
повідомляє про це заявника шляхом
видачі (надіслання) довідки, яка
підписується представником органу
державної реєстрації, відповідальним
за прийняття документів, і
засвідчується штампом цього органу.
Орган державної реєстрації
зобов'язаний протягом не більше п'яти
робочих днів з дня надходження всіх
документів внести дані реєстраційної
картки до Реєстру суб'єктів
підприємницької діяльності
(автоматизованої системи збирання,
накопичення, обробки та оперативного
надання інформації про суб'єкти
підприємницької діяльності) та видати
свідоцтво про державну реєстрацію
встановленого зразка. Після цього
орган державної реєстрації повідомляє
про державну реєстрацію суб'єкта
підприємницької діяльності органи
державної статистики, податкової
служби, Пенсійного фонду, Фонду
соціального страхування. Свідоцтво про
державну реєстрацію є підставою для
взяття суб'єкта підприємницької
діяльності на облік у органах
державної податкової служби, одержання
дозволу на виготовлення печаток і
штампів, відкриття рахунків у банках.

В силу пункту 2 Прикінцевих положень
Закону України від 15.05.2003 р. № 755-IV
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців" (у
первинній редакції) державний
реєстратор протягом 2004-2005 років при
надходженні від юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
реєстраційної картки, відповідно до
вимог статті 19 цього Закону,
зобов'язаний був провести заміну
раніше виданих їм свідоцтв про
державну реєстрацію на свідоцтва про
державну реєстрацію єдиного зразка.

Згідно з частиною третьою статті 18
цього Закону якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, не були до нього
внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Вирішуючи спір, суди встановили лише
наявність наміру ОСОБА_4 стати
підприємцем, про що свідчить подана нею
до райдержадміністрації 11.09.1998 р.
реєстраційна картка, проте, не
з'ясували, чи була проведена державна
реєстрація відповідача як фізичної
особи-підприємця з видачею свідоцтва
про державну реєстрацію та взяттям на
облік в органах державної податкової
служби, Пенсійного фонду, Фонду
соціального страхування тощо. В разі,
якщо державна реєстрація у 1998 році
відбулася, то які правові наслідки має
невнесення до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, створеного після
01.07.2004 р., відомостей про підприємницьку
діяльність відповідача.

При цьому судами не враховано, що
відповідно до частини третьої статті 36
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
підлягає стягненню лише внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними.

Отже, у випадку проведення державної
реєстрації підприємницької діяльності
відповідача суди мали встановити
наявність її умислу в наданні
недостовірних відомостей до центру
зайнятості та дати у зв'язку з цим
правову оцінку довідці державного
реєстратора Новобузької районної
державної адміністрації від 27.04.2010 р.
№ 722, яка містить протилежні відомості
щодо наявності у ОСОБА_4 статусу
фізичної особи-підприємця порівняно з
листом Новобузької районної державної
адміністрації від 09.08.2011 р., наданим на
запит Новобузького районного центру
зайнятості від 26.07.2011 р. (а.с. 21, 47).

Оскільки суди попередніх інстанцій не
встановили фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а суд касаційної
інстанції відповідно до частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, то в силу частини
четвертої статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
прийняті судами рішення підлягають
скасуванню, а справа - направленню на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати постанову Новобузького
районного суду Миколаївської області
від 7 травня 2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22 серпня 2013 року, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Олексієнко М.М.
Олендер І.Я.