Справа № 2а-0770/3032/11
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
Справа №
61493/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В. та Шинкар Т.І.

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 24.02.2012 року
у справі за позовом Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

В С Т А Н О В
И В :

15.09.2011 року Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення
адміністративно-господарських санкції
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
сумі 5635,00 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у сумі 258,57 грн..

В обґрунтування своїх вимог зазначає,
що відповідачем подано до відділення
звіт форма №10-ПІ річна «Звіт про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів» за 2010 рік,з якого випливає,
що відповідач вимогу Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» не виконав. Згідно
рядка 03 звіту, кількість інвалідів які
повинні працювати на підприємстві
відповідно до вимог ст.19 Закону
становить 1 особа, в той же час, згідно
рядка 02 звіту, на підприємстві протягом
2010 року середньооблікова кількість
інвалідів становить 0 осіб.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2012
року позов задоволено. Стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
користь Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (адміністративно -
господарські санкції за недотримання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у сумі 5635,00
грн. (п'ять тисяч шістсот тридцять п'ять
гривень) та пеню за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у сумі 258,57 грн. (двісті
п'ятдесят вісім гривен п'ятдесят сім
копійок).

Не погодившись з постановою суду її
оскаржив відповідач. Вважає дану
постанову суду необґрунтованою та
вказує на невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить її
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні позовних вимог
відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що
аналіз положень Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» дає підстави для
висновку про те, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інваліді не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування. Це підтверджується і
змістом абзацу другого пункту третього
Положення про Фонд соціального захисту
інвалідів (затверджений постановою
Кабміну України №1434 від 26.09.2002р.) згідно
з яким завданням Фонду є здійснення
контролю за додержанням
підприємствами нормативів робочих
місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

Вважає, що до даних правовідносин можна
застосувати інститут конфлікту
інтересів, який відомий податковому
законодавству і виражений в п.4.4.1 ст.4
Закону №2181: у разі коли норма закону чи
іншого нормативно-правового акта,
виданого на підставі закону, або коли
норми різних законів чи різних
нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування
прав та обов'язків платників податків
або контролюючих органів, внаслідок
чого є можливість прийняти рішення на
користь платника податків.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, що не
перешкоджає розгляду справи за їх
відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС
України у разі неявки у судове
засідання всіх осіб ,які беруть участь
у справі, фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Докази, одержані
з порушенням закону, судом при
вирішенні справи не беруться до уваги.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи, а саме із
статистичного звіту відповідача «Про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2010 рік» (форма № 10 -ПI),
встановлено, що на підприємстві
відповідача у звітному періоді не
працювали інваліди у кількості,
визначеній Законом. Згідно поданого
відповідачем звіту, середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу 10 осіб, чисельність
інвалідів штатних працівників, які
повинні працювати на підприємстві
відповідача на робочих місцях для
інвалідів складає 1 особа, фактична
середньооблікова кількість інвалідів
на підприємстві 0 осіб, середньорічна
заробітна плата штатного працівника
11270,00 грн., та сума
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів 5635,00
грн..

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
обов'язки роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування визначені ч. 3 ст. 18
Закону, а саме: виділення та створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальних
робочих місць; створення для інвалідів
умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації;
забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством;
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів;
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язок державних органів щодо
працевлаштування інвалідів виникає
після виконання відповідачем обов'язку
щодо створення робочих місць і надання
інформації (яка передбачена
законодавством про соціальну
захищеність інвалідів) про наявність
вільних робочих місць та вакантних
посад, на яких може використовуватися
праця інвалідів.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його таким, що відповідає нормам
матеріального права та фактичним
обставинам справи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частина 1 ст.19 вказаного Закону
передбачає, що для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Частиною 2 статті 218 Господарського
Кодексу України встановлено, зокрема,
що учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
попередження господарського
правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що відповідачем на
протязі 2010 року не направлялись звіти
форми 3-ПН (про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів) до центру
зайнятості, тобто, відповідачем не
виконано обов'язку щодо створення
робочих місць і надання інформації (яка
передбачена законодавством про
соціальну захищеність інвалідів) про
наявність вільних робочих місць.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про порушення
відповідачем вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», а тому позивачем
правомірно застосовано штрафні
санкції та нараховано пеню за
несвоєчасну сплату
адміністративно-господарських
санкцій.

Колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок суду першої інстанції щодо
наявності вини відповідача в
невиконанні ним нормативу з
працевлаштування інвалідів у 2010 році, а
тому правомірним є застосування до
відповідача адміністративно -
господарських санкцій та пені за
несвоєчасну сплату адміністративно -
господарських санкцій в сумі 5983,57 грн.,
оскільки аналіз фактичних обставин
справи дає підстави для висновку про
те, що відповідачем не здійснено
передбачених чинним законодавством
заходів щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів згідно з
нормативом та заходів щодо
інформування вищезазначених органів
про наявну можливість на підприємстві
для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 41, 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198,
ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 24.02.2012 року
у справі № 2а-0770/3032/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

Т.І. Шинкар