Справа № 130/719/14-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 130/719/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Порощук П.П.
Суддя-доповідач: Боровицький О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Боровицького О. А.

суддів: Граб Л.С. Сапальової Т.В.

секретар судового засідання:
Александрова К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Держземагентства у
Вінницькій області на постанову
Жмеринського міськрайонного суду
Вінницької області від 07 травня 2014 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Держземагентства у Вінницькій області
про відмову в наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
передачі безоплатно у власність ,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом, в якому
просить зобов'язати відповідача надати
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, орієнтовною
площею 2,00 гектарів для ведення
особистого селянського господарства
за рахунок земель резервного фонду, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Лисогірської
сільської ради Жмеринського району
Вінницької області її сину ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивовано тим, що на звернення
позивача до відповідача щодо надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, орієнтовною
площею 2,00 гектарів для ведення
особистого селянського господарства
за рахунок земель резервного фонду, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Лисогірської
сільської ради Жмеринського району
Вінницької області її сину ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, 16.12.2013 року отримала
відповідь, в якій їй було відмовлено в
цьому з тих підстав, що статтею 30 ЦК
України передбачено, що цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. А також, роз'яснено, що
цивільною дієздатністю фізичної особи
є її здатність своїми діям набувати для
себе цивільних прав і самостійно їх
здійснювати, а також здатність своїми
діями створювати для себе цивільні
обов'язки, самостійно їх виконувати та
нести відповідальність за їх
невиконання. Позивач не погоджується з
таким рішенням відповідача, вважає що
воно не відповідає чинному
законодавству України.

Постановою Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 07 травня 2014 року ухвалено
позов задовольнити частково, а саме:
визнано неправомірними дії Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області щодо відмови
ОСОБА_2 у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність, орієнтовною площею 2,00
гектарів для ведення особистого
селянського господарства за рахунок
земель резервного фонду, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Лисогірської
сільської ради Жмеринського району
Вінницької області її сину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з підстав, викладених у
листі №31-2-0.3-9930/2-13 від 16.12.2013;
зобов'язано Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 13
листопада 2013 року про надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
власність, орієнтовною площею 2,00
гектарів для ведення особистого
селянського господарства за рахунок
земель резервного фонду, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Лисогірської
сільської ради Жмеринського району
Вінницької області її сину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1; в іншій частині позову
відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судом
першої інстанції рішенням відповідач
оскаржив його в апеляційному порядку. В
своїй апеляційній скарзі апелянт
порушує питання про скасування
постанови суду першої інстанції та
ухвалення нової постанови про відмову
в задоволенні позову. Аргументуючи
доводи апеляційної скарги відповідач
вказує на те, що син позивача є
малолітньою особою, відтак з
урахуванням статтей 30, 31 Цивільного
кодексу України, Закону України "Про
громадянство України", статті 78
Земельного кодексу України та статті 1
Закону України "Про особисте селянське
господарство", суд першої інстанції
дійшов хибного висновку про часткове
задоволення позову.

В судове засідання представник
відповідача не з'явився, про час та
місце апеляційного розгляду справи
повідомлений належним чином, що у
відповідності до вимог частини 4 статті
196 КАС України не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

В судовому засіданні позивач підтримав
рішення суду першої інстанції, просить
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу відповідача - без задоволення..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, розглянувши матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
Вінницького апеляційного
адміністративного суду, переглядаючи
судове рішення у даній справі в межах
доводів апеляційної скарги у
відповідності до частини1 статті 195 КАС
України, дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом з матеріалів
справи, ОСОБА_2 13.11.2013 звернулася до
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області з клопотанням про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою, щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 2,00 га для
ведення особистого селянського
господарства за рахунок земель
резервного фонду, яка розташована за
межами населеного пункту на території
Лисогірської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області її сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

18.12.2013 Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
листом № 31-2-0.3-10090/2-13 повідомило
позивачку в наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою, щодо
відведення зазначеної земельної
ділянки.

Не погодившись з вищевказаною
відповіддю, ОСОБА_2 звернулась до
Жмеринського міськрайонного суду
Вінницької області з цим
адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позов суд
першої інстанції виходив з того, що
відмова в наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою, щодо відведення
земельної ділянки, яка викладена у
листі Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
від 16.12.2013 №31-2-0.3-9930/02-13, у зв'язку з тим,
що у відповідності статті 31 ЦК України,
вони не в змозі надати дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки є неправомірною. Також суд
першої інстанції дійшов висновку про
необхідність зобов'язання Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області повторно
розглянути заяву позивача від 13
листопада 2013 року про надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
власність, орієнтовною площею 2,00
гектарів для ведення особистого
селянського господарства за рахунок
земель резервного фонду, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Лисогірської
сільської ради Жмеринського району
Вінницької області її сину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів Вінницького
апеляційного адміністративного суду
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Положеннями частини 2 статті 14
Конституції України передбачено, що
право власності на землю гарантується.
Це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
Закону.

Відповідно до статті 33 Земельного
кодексу України, громадяни України
можуть мати на праві власності та
орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства.

Пунктом "в" частини 3 статті 116
Земельного кодексу України унормовано,
що безоплатна передача земельних
ділянок у власність громадян
провадиться у разі одержання земельних
ділянок із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 121 Земельного
кодексу України громадяни України
мають право на безоплатну передачу
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства -
не більше 2.0 гектара.

Судом встановлено, що листом
№31-2-0.3-9930/2-13 від 16 грудня 2013 року
відповідач повідомив позивача, що
Головне управління Держземагенства у
Вінницькій області не в змозі надати
дозвіл на розробку проекту відведення
земельної ділянки у власність,
орієнтовною площею 2,00 гектарів для
ведення особистого селянського
господарства за рахунок земель
резервного фонду, яка розташована за
межами населеного пункту на території
Лисогірської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області її сину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, з
урахуванням вимог статтей 30, 31
Цивільного кодексу України.

Як випливає із свідоцтва про
народження НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на момент відмови в
наданні дозволу на розробку проекту
відведення земельної ділянки був
малолітньою особою.

Відповідно до статті 25 Цивільного
кодексу України здатність мати
цивільні права та обов'язки (цивільну
правоздатність) мають усі фізичні
особи. Цивільна правоздатність
фізичної особи виникає у момент її
народження. У випадках, встановлених
законом, охороняються інтереси
зачатої, але ще не народженої дитини. У
випадках, встановлених законом,
здатність мати окремі цивільні права
та обов'язки може пов'язуватися з
досягненням фізичною особою
відповідного віку. Цивільна
правоздатність фізичної особи
припиняється у момент її смерті.

Частиною 1 статті 26 Цивільного кодексу
України встановлено, що фізичні особи є
рівними у здатності мати цивільні
права та обов'язки.

Згідно з частинами 3, 5 статті 26
Цивільного кодексу України фізична
особа здатна мати усі майнові права, що
встановлені цим Кодексом, іншим
законом та обов'язки як учасник
цивільних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 27
Цивільного кодексу України правовий
акт Президента України, органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб не може
обмежувати можливість фізичної особи
мати не заборонені законом цивільні
права та обов'язки, крім випадків, коли
таке обмеження передбачено
Конституцією України.

Статтею 30 Цивільного кодексу України
встановлено, що цивільну дієздатність
має фізична особа, яка усвідомлює
значення своїх дій та може керувати
ними. Цивільною дієздатністю фізичної
особи є її здатність своїми діями
набувати для себе цивільних прав і
самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 31
Цивільного кодексу України фізична
особа, яка не досягла чотирнадцяти
років (малолітня особа), має право:

1) самостійно вчиняти дрібні побутові
правочини. Правочин вважається дрібним
побутовим, якщо він задовольняє
побутові потреби особи, відповідає її
фізичному, духовному чи соціальному
розвитку та стосується предмета, який
має невисоку вартість;

2) здійснювати особисті немайнові права
на результати інтелектуальної, творчої
діяльності, що охороняються законом.

Згідно з приписами частини 2 статті 31
Цивільного кодексу України малолітня
особа не несе відповідальності за
завдану нею шкоду.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 242 Цивільного кодексу України
батьки (усиновлювачі) є законними
представниками своїх малолітніх та
неповнолітніх дітей.

Згідно з частиною 1 статті 1178
Цивільного кодексу України шкода,
завдана малолітньою особою (яка не
досягла чотирнадцяти років),
відшкодовується її батьками
(усиновлювачами) або опікуном чи іншою
фізичною особою, яка на правових
підставах здійснює виховання
малолітньої особи, - якщо вони не
доведуть, що шкода не є наслідком
несумлінного здійснення або ухилення
ними від здійснення виховання та
нагляду за малолітньою особою.

Відповідно до частини 1 статті 34
Цивільного кодексу України повну
цивільну дієздатність має фізична
особа, яка досягла вісімнадцяти років
(повноліття).

Системно проаналізувавши положення
чинного земельного та цивільного
законодавства України, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що
малолітні особи мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства
відповідно до статтей 118, 121 ЗК України,
що може бути реалізовано через
законних представників такої
малолітньої особи, якими є батьки
(усиновлювачі). При цьому, здатність
реалізації особисто всього обсягу прав
(користування та розпорядження)
стосовно земельної ділянки, як її
власника, виникне лише після
досягнення особою повноліття.

При цьому суд апеляційної інстанції не
приймає до уваги твердження апелянта
в обґрунтування апеляційної скарги
про те, що за відсутності у малолітньої
особи юридичної можливості самостійно
нести відповідальність за порушення
вимог Земельного кодексу України така
особа не має право на набуття права
власності на земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства в порядку статтей 118, 121
Земельного кодексу України. Суд вважає,
що така правова позиція позивача із
зазначеного питання ґрунтується на
хибному тлумаченні положень
Цивільного кодексу України, та
невірному ототожненні правових
категорій "правоздатність" і
"дієздатність", зміст яких хоча і тісно
пов'язаний між собою, але які, за
наявності спільних рис, все ж є різними.
Чинне законодавство України не обмежує
прав громадян України, зокрема
малолітніх осіб, на набуття права
власності на земельні ділянки, у тому
числі і відповідно до положень статтей
118, 121 Земельного кодексу України.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Приписами
частини 2 статті 71 КАС України
унормовано, що в адміністративних
справах про протиправність рішень,
дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правоміроності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі статтею 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачу неправомірно відмовлено в
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, орієнтовною
площею 2,00 гектарів для ведення
особистого селянського господарства
за рахунок земель резервного фонду, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Лисогірської
сільської ради Жмеринського району
Вінницької області її сину ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1, адже така відмова не
узгоджується з вимогами чинного
земельного та цивільного
законодавства.

Таким чином, колегія суддів
Вінницького апеляційного
адміністративного суду вважає, що при
розгляді справи судом першої інстанції
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та надана правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного
управління Держземагентства у
Вінницькій області залишити без
задоволення, а постанову Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 07 травня 2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
11 липня 2014 року .

Головуючий суддя
Боровицький О. А.

Судді
Граб Л.С.

Сапальова Т.В.