Справа № К/9991/77714/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" серпня 2014 р. м. Київ
К/9991/77714/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Гаманка О.І., Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області, Головного управління
Державного казначейства України в
Донецькій області про визнання дій
протиправними та зобов'язання
здійснити виплату недоплаченої суми
допомоги на оздоровлення за касаційною
скаргою управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області на постанову Торезького
міського суду Донецької області від 5
жовтня 2009 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 16 вересня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

27 липня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що є інвалідом ІІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з участю у
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, тому відповідно до
частини четвертої статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має право на щорічну допомогу на
оздоровлення в розмірі чотиррьох
мінімальних заробітних плат. Проте
управління праці та соціального
захисту населення Торезької міської
ради Донецької області здійснювало
виплату цієї допомоги в 2004 - 2007 роках в
значно менших розмірах, у 2008 році
допомога не виплачувалась. Просив
визнати протиправними дії управління
праці та соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області при визначенні розмірів
щорічної допомоги на оздоровлення за
2004 - 2008 роки; зобов'язати управління
праці та соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області здійснити виплату щорічної
допомоги на оздоровлення у розмірах,
визначених статтею 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»: за 2004 рік -
1138,50 грн, за 2005 рік - 1238 грн, за 2006 рік - 1410
грн, за 2007 рік - 1670 грн, за 2008 рік - 2180 грн,
всього - 7363,50 грн; зобов'язати Головне
управління Державного казначейства
України в Донецькій області
забезпечити казначейське
обслуговування управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області, а саме розрахунково-касове
обслуговування та контроль за
здійсненням бюджетних повноважень при
зарахуванні надходжень і проведення
позивачу платежів на виплату допомоги
на оздоровлення за 2004 - 2008 роки в сумі
7363,50 грн.

Постановою Торезького міського суду
Донецької області від 5 жовтня 2009 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірною відмову
управління праці та соціального
захисту населення Торезької міської
ради Донецької області у виплаті
ОСОБА_1 щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі, передбаченому
статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2004, 2005, 2007, 2008 роки.

Зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області виплати ОСОБА_1 недоплачену
суму щорічної допомоги на оздоровлення
за за 2004 рік в розмірі 1138,50 грн, за 2005 рік
- 1238 грн, за 2007 рік - 1670 грн, за 2008 рік - 2090
грн, всього - 6136,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 16 вересня 2011 року
апеляційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області залишено без задоволення, а
постанову Торезького міського суду
Донецької області від 5 жовтня 2009 року -
без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
управління праці та соціального
захисту населення Торезької міської
ради Донецької області, судами
порушення норм чинного матеріального
та процесуального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильних судових рішень,
відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанції та
ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1, є
інвалідом ІІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з участю у
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС. Управління праці
та соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області виплатило позивачу допомогу на
оздоровлення за 2004 рік 23 червня 2005 року
в розмірі 21,50 грн, за 2005 рік 23 грудня 2005
року в розмірі 90 грн, за 2006 рік 31 жовтня
2006 року в розмірі 90 грн, за 2007 рік 27
серпня 2007 року в розмірі 90 грн, за 2008 рік
21 листопада 2008 року в розмірі 90 грн.
Зазначені обставини сторонами не
оспорюються.

Згідно з положеннями абзацу третього
частини четвертої та частини сьомої
статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
особам, що стали інвалідами ІІІ групи
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
передбачена щорічна виплата допомоги
на оздоровлення в розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ встановлено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, розмір щорічної допомоги
на оздоровлення, зокрема, інвалідам IІІ
групи - 21,50 грн. Постановою Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 було збільшено розмір
щорічної допомоги на оздоровлення,
зокрема, інвалідам ІІ групи - 90 грн, який
також не відповідав розміру,
встановленому законами України.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону виступала
мінімальна заробітна плата, розмір
якої на 2001 - 2003 роки визначався законами
України про встановлення розміру
мінімальної заробітної плати на
відповідні роки, на 2004 - 2008 роки
визначався законами України про
державний бюджет на відповідні роки.

Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від
20 грудня 2005 року № 3235-IV дію абзаців
другого - сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого -
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зупинено
на 2006 рік.

Таким чином, у 2006 році щорічна допомога
на оздоровлення підлягала сплаті в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від
12 липня 2005 року № 562.

Оскільки дія положень статті 48 Закону
№ 796-ХІІ на 2004 рік не зупинялася, то
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, вихідним
критерієм обрахунку такої допомоги
виступала мінімальна заробітна плата,
встановлена законом України про
Державний бюджет України на
відповідний рік.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» від
19 грудня 2006 року № 489-V дію абзаців
другого - сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого -
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону № 796-ХІІ
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-р/2007 положення
пункту 30 статті 71 Закону № 489-V визнані
неконституційними.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI статтю 48 Закону №
796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, суди першої та апеляційної
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про неправомірність виплати
позивачу коштів на оздоровлення за 2007,
2008 роки у розмірі, встановленому
постановою Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від
12 липня 2005 року № 562, та про наявність
законних підстав для виплати йому
коштів на оздоровлення у розмірі,
визначеному абзацом третім частини
четвертої статті 48 Закону №
796-ХІІ.

У порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, тому до
зазначених правовідносин
застосовуються строки звернення до
суду, визначені статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач у запереченнях проти позову
наполягав на застосуванні положень
статей 99 та 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(а.с. 34, 35).

Позивач, звернувшись до суду з позовом
27 липня 2009 року, пропустив строк
звернення до суду щодо позовних вимог
про стягнення недоплаченої суми
щорічної допомоги на оздоровлення за
2004 - 2007 роки, клопотання про поновлення
строку звернення до суду у позовній
заяві не заявляв. Проте суди першої та
апеляційної інстанцій помилково не
застосували до спірних правовідносин,
пов'язаних з оскарженням рішень, дій та
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, положення статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області задовольнити частково.

Постанову Торезького міського суду
Донецької області від 5 жовтня 2009 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 16 вересня 2011 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області, Головного управління
Державного казначейства України в
Донецькій області про визнання дій
протиправними та зобов'язання
здійснити виплату недоплаченої суми
допомоги на оздоровлення за 2004 - 2007 роки
залишити без розгляду.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області нарахувати та виплатити ОСОБА_1
допомогу на оздоровлення за 2008 рік у
розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат відповідно до абзацу
третього частини четвертої статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ з урахуванням суми фактично
проведеної виплати.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Гаманко О.І.

Олендер І.Я.