Справа № 826/10236/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2014 року 14:39 № 826/10236/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., суддів: Гарника К.Ю.,
Добрівської Н.А., при секретарі Яцюті
М.С., та представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача - Єжов М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3доДержавної
виконавчої служби Українипровизнання
незаконними відмову та дії,
зобов'язання вчинити певні дії,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 31 липня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3)
звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної виконавчої служби
України (далі по тексту - відповідач,
ДВС України), в якому просила суд:

- визнати незаконною відмову ДВС
України в задоволенні вимог ОСОБА_3,
викладених у клопотаннях №7 та №8 від 03
червня 2014 року;

- визнати незаконними дії
відповідача, що проявилися у відмові в
задоволенні клопотань №7 та №8 від 03
червня 2014 року;

- зобов'язати ДВС України
розглянути клопотання №7 та №8 від 03
червня 2014 року відповідно до вимог
статей 1 і 11 Закону України «Про
виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 липня 2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено попереднє судове засідання
на 24 липня 2014 року.

У попереднє судове засідання 24 липня 2014
року з'явились представник позивача,
який позов підтримав, та представник
відповідача, який проти задоволення
позову заперечував.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 24 липня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 31 липня 2014 року.

У судовому засіданні 31 липня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову, з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував
та зазначив про дотримання суб'єктом
владних повноважень вимог чинного
законодавства під час вчинення
оскаржуваних позивачем дій.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

13 лютого 2014 року Європейським судом з
прав людини винесено рішення у справі
«Щукін та інші проти України» (заява
№59834/09 та 249 інших заяв), яким
встановлено:

1) порушення пункту 1 статті 6 Конвенції
та статті 1 Першого протоколу до
Конвенції;

2) протягом трьох місяців держава -
відповідач має виконати рішення
національних судів, ухвалених на
користь заявників, які підлягають
виконанню, та сплатити 2000 Євро кожному
заявнику або його/її спадкоємцю, чиї
заяви зазначені у Додатку №1, в якості
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди та компенсації судових
витрат, а також будь-який податок, що
може нараховуватись; ці суми мають бути
конвертовані в національну валюту за
курсом на день здійснення платежу;

3) зі спливом зазначеного тримісячного
строку і до остаточного розрахунку на
ці суми нараховуватиметься простий
відсоток у розмірі граничної
позичкової ставки Європейського
центрального банку, яка діятиме в
період несплати, до якої має бути
додано три відсоткові пункти.

Під номером 150 у Додатку №1 до названого
рішення зазначено заява ОСОБА_3 №74233/12.

19 березня 2014 року, за результатами
розгляду заяви про примусове виконання
рішення Європейського суду з прав
людини №59834/09, виданого 13 лютого 2014
року, яка надійшла 17 березня 2014 року,
старшим державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Медведєвим О.В. винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження №42581962, якою на боржника -
державу Україна покладено обов'язок
самостійно виконати рішення
Європейського суду з прав людини у
строк, встановлений Законом України
«Про виконавче провадження» та Законом
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини».

У зв'язку з невиконанням державою
Україна рішення Європейського суду з
прав людини у добровільному порядку у
визначені в ньому строки, 03 червня 2014
року позивачем подано клопотання №7 та
№8, в яких викладено вимоги щодо:

- винесення постанови про арешт майна
та коштів боржника, які знаходяться на
рахунках Державної казначейської
служби України, до повного виконання
зобов'язань за рішенням суду;

- входу до приміщень і сховищ Державної
казначейської служби України, що
належать боржнику, та примусового
вилучення 108517,91 грн. боргу та 2000 Євро на
виконання рішення Європейського суду з
прав людини;

- надіслання вимоги до Міністерства
юстиції України, Голови Державної
казначейської служби України, Прем'єр -
Міністра України, Голови Пенсійного
фонду України, Міністра соціальної
політики України про надання пояснень
за фактами невиконання рішення
Європейського суду з прав людини,
вимог державного виконавця від 07
квітня 2014 року та від 11 квітня 2014 року;

- складення акту про невиконання
боржником рішення Європейського суду з
прав людини та не сплати стягувачу 2000
Євро і невиконання національного
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 03 вересня 2010 року по справі №2-2038/2010
та постанови Апеляційного суду
Київської області від 12 липня 2011 року
по справі №22а-13150/11.

За результатами розгляду зазначених
клопотань, 16 червня 2014 року листом
№П-8302, П-8303, П-8304-5.-1295/16 позивача та його
представника повідомлено, що
клопотання не відносяться до
компетенції відділу примусового
виконання рішень та державного
виконавця, а також не передбачені
чинним законодавством.

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи відмову в
задоволенні клопотань незаконною,
позивач звернувся з відповідним
позовом до суду.

Надаючи правову оцінку доводам
позивача, викладеним в
адміністративному позову, суд
приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Так, відповідно до преамбули Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-ІV з
наступними змінами і доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (далі по тексту - Закон
України від 23.02.2006р. №3477-ІV) саме цей
Закон регулює відносини, що виникають у
зв'язку з обов'язком держави виконати
рішення Європейського суду з прав
людини у справах проти України.

Статтею 2 названого Закону закріплено,
що рішення є обов'язковим для виконання
Україною відповідно до статті 46
Конвенції, а порядок його виконання
визначається цим Законом, Законом
України «Про виконавче провадження»,
іншими нормативно-правовими актами з
урахуванням особливостей, що
передбачені цим Законом.

Аналізуючи наведені положення, суд
приходить до висновку, що основним
нормативно-правовим актом, що
врегульовує правовідносини, які
виникають у зв'язку з виконанням рішень
Європейського суду з прав людини є
Закон України від 23.02.2006р. №3477-ІV, а
Закон України «Про виконавче
провадження» підлягає застосуванню в
частині, що не суперечить першому.

Так, відповідно до положень статті 7
Закону України від 23.02.2006р. №3477-ІV
протягом десяти днів від дня отримання
повідомлення Суду про набуття Рішенням
статусу остаточного Орган
представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з
роз'ясненням його права подати до
державної виконавчої служби заяву про
виплату відшкодування, в якій мають
бути зазначені реквізити банківського
рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої
служби оригінальний текст і переклад
резолютивної частини остаточного
рішення Суду у справі проти України,
яким визнано порушення Конвенції,
оригінальний текст і переклад
резолютивної частини остаточного
рішення Суду щодо справедливої
сатисфакції у справі проти України,
оригінальний текст і переклад рішення
Суду щодо дружнього врегулювання у
справі проти України, оригінальний
текст і переклад рішення Суду про
схвалення умов односторонньої
декларації у справі проти України.
Автентичність перекладу засвідчується
Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж
десяти днів з дня надходження
документів, зазначених у пункті "б" цієї
частини, відкриває виконавче
провадження.

Неподання Стягувачем заяви про виплату
відшкодування не є перешкодою для
виконання Рішення.

Порядок виплати відшкодування
врегульований статтею 8 названого
Закону, в якій закріплено, що виплата
Стягувачеві відшкодування має бути
здійснена у тримісячний строк з
моменту набуття Рішенням статусу
остаточного або у строк, передбачений у
Рішенні.

Протягом одного місяця від дня
відкриття виконавчого провадження за
Рішенням Орган представництва
надсилає до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів,
постанову про відкриття виконавчого
провадження та документи, передбачені
у пункті "б" частини першої статті 7
цього Закону.

У свою чергу, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів,
протягом 10 днів від дня надходження
зазначених у частині третій цієї
статті документів здійснює списання на
вказаний Стягувачем банківський
рахунок, а в разі його відсутності - на
депозитний рахунок державної
виконавчої служби коштів з відповідної
бюджетної програми Державного бюджету
України. Порядок збереження коштів на
депозитному рахунку державної
виконавчої служби визначається
Законом України «Про виконавче
провадження».

Саме підтвердження списання
відшкодування, отримане від
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, та підтвердження
виконання всіх вимог, зазначених у
резолютивній частині остаточного
рішення Суду у справі проти України,
яким визнано порушення Конвенції,
резолютивній частині остаточного
рішення Суду щодо справедливої
сатисфакції у справі проти України, у
рішенні Суду щодо дружнього
врегулювання у справі проти України, у
рішенні Суду про схвалення умов
односторонньої декларації у справі
проти України, є для державної
виконавчої служби підставою для
закінчення виконавчого провадження,
яка протягом трьох днів надсилає
Органу представництва постанову про
закінчення виконавчого провадження та
підтвердження списання коштів.

У той же час, частиною 2 статті 8 Закону
України від 23.02.2006р. №3477-ІV передбачено,
що у разі порушення строку, зазначеного
в частині першій цієї статті, на суму
відшкодування нараховується пеня
відповідно до Рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що спеціальним Законом
закріплено єдиний спосіб
відповідальності за несвоєчасне
виконання рішень Європейського суду з
прав людини, а саме сплата пені.

Аналогічне положення мітиться й у
самому рішення Європейського суду з
прав людини від 13 лютого 2014 року №59834/09
у справі «Щукін та інші проти України».

Звертаючись до відповідача з
клопотаннями №7 та 8 від 03 червня 2014
року, позивач, в обґрунтування
викладених у них вимог, посилається на
положення статті 11 Закону України «Про
виконавче провадження», якою на
державного виконавця покладено
обов'язок вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Саме з цією метою державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом, а
відповідно до частини 3 статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
йому надано право накладати арешт на
майно боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку; накладати
арешт на кошти та інші цінності
боржника, зокрема на кошти, які
перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей; вимагати від
матеріально відповідальних і
посадових осіб боржників - юридичних
осіб або від боржників - фізичних осіб
надання пояснень за фактами
невиконання рішень або законних вимог
державного виконавця чи іншого
порушення вимог законодавства про
виконавче провадження.

Однак, державний виконавець, на думку
позивача, покладені на нього обов'язки
не виконав, наданими йому
повноваженнями не скористався, чим
допустив протиправні дії.

Аналізуючи такі обґрунтування
позивача, суд вважає за необхідне
звернути увагу на положення пункту 9
частини 2 статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», якою
закріплено, що відповідно до цього
Закону підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи, зокрема, як рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

Отже, наведеною правовою нормою
закріплено, що рішення Європейського
суду з прав людини підлягають
виконанню з урахуванням особливостей,
передбачених спеціальним Законом.
Однією з таких особливостей, на думку
суду, є саме закріплення Законом
України від 23.02.2006р. №3477-ІV єдиного
способу відповідальності за
несвоєчасне виконання рішення
Європейського суду з прав людини у
вигляді стягнення пені.

На підтвердження обґрунтованості
такого висновку свідчить і практика
Європейського суду з прав людини,
згідно з якою тривале невиконання
рішення Європейського суду з прав
людини, зокрема, в частині невиконання
рішення національного суду, що було
підставою для звернення до
Європейського суду з прав людини, дає
особі право на повторне звернення до
Європейського суду з прав людини за
наслідками розгляду якого сума
відшкодування подвоюється (справа
«Бурдов проти Росії» та «Бурдов проти
Росії №2»).

З огляду на викладене, а також
враховуючи надання відповідачем
доказів на підтвердження дотримання
вимог Закону України від 23.02.2006р. №3477-ІV
під час виконання рішення
Європейського суду з прав людини від 13
лютого 2014 року, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185 - 187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя -
А.І. Кузьменко

Судді:
К.Ю. Гарник

Н.А. Добрівька