Справа № К/9991/56144/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/56144/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Рівне

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 12 липня 2011
року

у справі № 2а-5992/10/1770

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рівнебудстар»

до Державної податкової інспекції у
місті Рівне

про визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рівнебудстар» (далі
- позивач) звернулось до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
місті Рівне (далі - відповідач) про
визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 17
липня 2010 року № /2 та № /2.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівне від
17 липня 2010 року № /2 та № /2.
Присуджено на користь ТОВ
«Рівнебудстар» із державного бюджету
судовий збір у розмірі 3,40 грн.

Ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 12 липня 2011
року постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у м. Рівне,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 12 липня 2011 року і ухвалити нове
судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у м. Рівне провела планову виїзну
перевірку ТОВ «Рівнебудстар» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 квітня 2007
року по 31 березня 2010 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
квітня 2007 року по 31 березня 2010 року, за
результатами якої був складений акт №
1135/23-100/33450401 від 02 серпня 2009 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги:
підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», що призвело до заниження
податку на прибуток на суму 204274,00 грн., у
тому числі: в 3 кварталі 2009 року - 79275,00
грн., в 4 кварталі 2009 року - 125000,00 грн.;
підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», які полягали у завищенні
податкового кредиту за вересень 2009
року на 163419,40 грн., в результаті чого
товариству зменшено значення рядка 25.2
податкової декларації з податку на
додану вартість за жовтень 2009 року на
163419,40 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що ТОВ «Рівнебудстар» (замовник)
неправомірно сформувало валові
витрати та податковий кредит у
відповідних податкових періодах по
господарських операціях з ТОВ
«Технотрейд-плюс» (підрядником) згідно
договорів підряду № ТТП-3 від 26 серпня
2009 року (щодо виконання
електромонтажних робіт з монтажу
зовнішніх кабельних мереж по житловому
будинку у м. Костопіль по вул.
Коперника, 38) та № ТТП-4 від 26 серпня 2009
року (щодо виконання будівельних робіт
з улаштування покрівлі житлового
будинку у м. Костопіль по вул.
Коперника, 38), оскільки у ТОВ
«Технотрейд-плюс» відсутні необхідні
трудові ресурси та виробничі
потужності, які б давали можливість
вказаному суб'єкту господарювання
виконати роботи, які були предметами
вказаних вище договорів. Вказані
обставини слугували підставою для
висновку органу державної податкової
служби про те, що договори, укладені
позивачем з ТОВ «Технотрейд-плюс», не
створюють юридичних наслідків та є
нікчемними, а первинні бухгалтерські
документи, виписані ТОВ
«Технотрейд-плюс», не можуть бути
прийняті до уваги як первинні
бухгалтерські документи у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та, як наслідок, не дають
позивачу права на формування валових
витрат та податкового кредиту, з огляду
на що позивач неправомірно заявив до
бюджетного відшкодування суму податку
на додану вартість, сплачену у складі
вартості таких робіт.

17 листопада 2010 року ДПІ у м. Рівне на
підставі вказаного акту перевірки та з
урахуванням процедури
адміністративного оскарження прийняла
податкове повідомлення-рішення №
/2, яким згідно з підпунктом «б»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4,
підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила ТОВ «Рівнебудстар»
суму податкового зобов'язання за
платежем: податок на прибуток у розмірі
273483,60 грн., у тому числі: 204274,00 грн. - за
основним платежем, 69209,60 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

17 листопада 2010 року ДПІ у м. Рівне на
підставі вказаного акту перевірки та з
урахуванням процедури
адміністративного оскарження прийняла
податкове повідомлення-рішення №
/2, яким згідно з підпунктом «б»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» зменшила ТОВ «Рівнебудстар»
суму бюджетного відшкодування (у тому
числі заявленого в рахунок зменшення
податкових зобов'язань наступних
періодів) з податку на додану вартість
за жовтень 2009 року на 163419,00 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач правомірно
сформував валові витрати та податковий
кредит у відповідних податкових
періодах по господарських операціях з
ТОВ «Технотрейд-плюс» (підрядником)
згідно договорів підряду № ТТП-3 від 26
серпня 2009 року (щодо виконання
електромонтажних робіт з монтажу
зовнішніх кабельних мереж по житловому
будинку у м. Костопіль по вул.
Коперника, 38) та № ТТП-4 від 26 серпня 2009
року (щодо виконання будівельних робіт
з улаштування покрівлі житлового
будинку у м. Костопіль по вул.
Коперника, 38), з огляду на фактичне
виконання передбачених оспорюваними
договорами робіт, яке підтверджується
належним чином оформленими первинними
бухгалтерськими документами,
виписаними належним чином
зареєстрованою юридичною особою та
платником податку на додану вартість, з
урахуванням того, що ТОВ
«Технотрейд-плюс» мало відповідну
ліцензію, видану Дердавним комітетом
України з питань будівництва та
архітектури, на провадження
будівельної діяльності згідно з
переліком, а також зважаючи на те, що
доказів наявності вироків суду,
постановлених у кримінальних справах
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо,
сторонами оспорюваних правочинів,
матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку
з формуванням платником податку на
прибуток і податку на додану вартість,
валових витрат та податкового кредиту,
регулюються статтею 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) та статтею 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень пункту 5.1 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Згідно підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) датою збільшення
валових витрат виробництва (обігу)
вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата списання
коштів з банківських рахунків платника
податку на оплату товарів (робіт,
послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

За приписами пункту 5.11 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

Виходячи з аналізу наведених положень
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин)та Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), підставою для
формування валових витрат є наявність
у платника податку - покупця
відповідних розрахункових та
платіжних документів, а підставою для
формування податкового кредиту є
наявність у платника податку - покупця
належно оформленої податкової
накладної, яка видається платником
податку, що поставляє товари (роботи,
послуги), на підтвердження здійснення
такої поставки.

Тобто, Закон України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) та Закон
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
пов'язують виникнення у платника
податків права на включення до складу
валових витрат вартості придбаних
товарів (робіт, послуг), а сплачених ним
у складі такої вартості сум податку - до
складу податкового кредиту, з
урахуванням розміру якого
визначається сума бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість, із фактичним виконанням
робіт (послуг) чи поставкою товарів, у
ціні яких цей податок сплачений.

Згідно положень частин 1, 2 статті 875
Цивільного кодексу України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) за договором
будівельного підряду підрядник
зобов'язується збудувати і здати у
встановлений строк об'єкт або виконати
інші будівельні роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх. Договір будівельного
підряду укладається на проведення
нового будівництва, капітального
ремонту, реконструкції (технічного
переоснащення) підприємств, будівель
(зокрема житлових будинків), споруд,
виконання монтажних,
пусконалагоджувальних та інших робіт,
нерозривно пов'язаних з
місцезнаходженням об'єкта.

У зв'язку з затвердженням доповнень до
Правил визначення вартості
будівництва ДБН Д.1.1-1-2000 та зміною бази
обчислення окремих складових
кошторисної вартості будівництва
наказом Державного комітету з
будівництва та архітектури від 21
червня 2002 року № 237/5 (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) були затверджені типові
форми первинних облікових документів у
будівництві № КБ-2в «Акт приймання
виконаних підрядних робіт» та № КБ-3
«Довідка про вартість виконаних
підрядних робіт», і запроваджено їх
застосування з 01 липня 2002 року.

Пунктом 2 наказу Державного комітету з
будівництва та архітектури від 21
червня 2002 року № 237/5 (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) поширено типові форми:
№ КБ-2в - на будівельні підприємства та
будівельні структурні підрозділи
підприємств усіх видів економічної
діяльності незалежно від форм
власності, що виконують будівельні та
монтажні роботи, роботи з капітального
та поточного ремонту будівель і споруд
та інші підрядні роботи із залученням
бюджетних коштів або коштів
підприємств, установ та організацій
державної форми власності; № КБ-3 - на
усі будівельні підприємства та
будівельні структурні підрозділи
підприємств усіх видів економічної
діяльності незалежно від форм
власності, що виконують будівельні та
монтажні роботи, роботи з капітального
та поточного ремонту будівель і споруд
та інші підрядні роботи за рахунок усіх
джерел фінансування.

Зокрема, згідно положень пунктів 1
Пояснень щодо заповнення «Акту
приймання виконаних підрядних робіт»
(типової форми № КБ-2в) та «Довідки про
вартість виконаних підрядних робіт»
(типової форми № КБ-3), затверджених
наказом Державного комітету з
будівництва та архітектури від 21
червня 2002 року № 237/5 (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) акт приймання виконаних
підрядних робіт складається для
визначення вартості виконаних обсягів
підрядних робіт та проведення
розрахунків за виконані підрядні
роботи на будівництві на основі
журналу обліку виконаних робіт (форма
№ КБ-6) у двох примірниках і подається
субпідрядником генпідряднику,
генпідрядником - замовнику
(забудовнику); довідка за формою № КБ-3
складається для визначення вартості
виконаних обсягів підрядних робіт і
проведення розрахунків за виконані
підрядні роботи з будівництва.

У справі, що розглядається, суди першої
та апеляційної інстанцій встановили,
що господарські операції з виконання
будівельно-монтажних робіт на підставі
укладених між позивачем та ТОВ
«Технотрейд-плюс» договорів мали
реальний характер, що підтверджується
належним чином оформленими первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
податковими накладними, платіжними
дорученнями, актами приймання
виконаних підрядних робіт за вересень
2009 року(ф. № КБ-2в), договірними цінами,
визначеними у відповідності до ДБН
Д.1.1-1-2000, локальними кошторисами,
довідками про вартість виконаних
підрядних робіт за вересень 2009 року (ф.
№ КБ-3), зведеним кошторисом розрахунку
вартості будівництва, свідоцтвом про
відповідність збудованого об'єкта
проектній документації, вимогам
державних стандартів, будівельних норм
і правил від 14 грудня 2009 року, актом
готовності об'єкта до експлуатації від
14 грудня 2009 року (арк. справи 86-92, 95-106,
109-114, 130-133).

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що вказані вище первинні
бухгалтерські документи були складені
ТОВ «Технотрейд-плюс», яке на момент
виконання господарських операцій було
належним чином зареєстрованою
юридичною особою (згідно довідки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців від
21 січня 2011 року - арк. справи 82-83) та
платником податку на додану вартість
(що підтверджується витягом з
офіційного сайту ДПА України - арк.
справи 84), не містять дефектів форми або
змісту, які відповідно до норм чинного
законодавства, спричинили б втрату
юридичного статусу первинних
документів.

Крім іншого, судами першої та
апеляційної інстанції було
встановлено, що ТОВ «Технотрейд-плюс»
мало ліцензію, видану Державним
комітетом України з будівництва та
архітектури 25 березня 2005 року, з
терміном дії з 29 березня 2005 року по 29
березня 2010 року, згідно переліку
будівельних робіт до якої могло
здійснювати такі види діяльності як
зведення несучих та огороджуючи
конструкцій будівель і споруд (у тому
числі конструкції покрівель) та монтаж
конструкцій зовнішніх інженерних
мереж і систем (арк. справи 156-157).

Також, матеріали справи містять
довідки ДПІ у Оболонському районі м.
Києва, на обліку у якої перебувало ТОВ
«Технотрейд-плюс», з яких вбачається,
що у періоді, який перевірявся, вказане
товариство подавало до податкового
органу податкові звітність з
показниками, які свідчать про
здійснення господарської діяльності
(арк. справ 134-137).

При цьому, колегія суддів вказує, що при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, доказів наявності
вироків суду, постановлених у
кримінальних справах, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо позивачем або ж
ТОВ «Технотрейд-плюс», податковим
органом надано не було. Не додано таких
доказів і до касаційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
неправомірність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень та
наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у м. Рівне підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року та ухвала Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 12 липня 2011 року підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Рівне
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 12 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна