Справа № 722/476/14-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 722/476/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Унгурян .В.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

06 серпня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Сокирянського районного
суду Чернівецької області від 03 червня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Селищанської
сільської ради про визанння незаконним
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії , -

В С Т А Н О В И В :

в березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до Селищанської
сільської ради Сокирянського району
Чернівецької області про визнання
нечинним пункту 3 рішення
Селищанської сільської ради №137/29-14 29
від 04 лютого 2014 року та зобов'язання
відповідача прийняти рішення щодо
виділення позивачу єдиним масивом
земельну ділянку розміром 1,19 га для
ведення особистого селянського
господарства, зазначивши її місце
розташування та межеві відмітки.

Сокирянський районний суд
Чернівецької області постановою від 03
червня 2014 року у задоволенні позовних
вимог відмовив повністю.

Не погодившись з ухваленим судом
першої інстанції рішенням позивач
оскаржив його в апеляційному порядку.
В своїй апеляційній скарзі позивач
порушує питання про скасування
постанови Сокирянського районного
суду Чернівецької області від 03 червня
2014 року і направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Сторони повноважних представників в
судове засідання не направили, хоча
повідомлялися про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, що
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
197 КАС України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо доказів для правильного
вирішення апеляційної скарги, колегія
суддів визнала за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
суду апеляційної інстанції вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно пункту 6 рішення № 22/27-06 двадцять
сьомої сесії ІV скликання Селищанської
сільської ради народних депутатів від
14 березня 2006 року ОСОБА_3 надано для
ведення особистого селянського
господарства 1,19 га в урочищі
"Іванівський горб" в межах населеного
пункту.

ОСОБА_2 не звертався з заявою про
надання йому дозволу на розробку
проекту приватизації наданої йому
земельної ділянки та ним не замовлявся
проект її відведення відповідній
організації.

Доводи позивача щодо періодичного
звернення до посадових осіб
Селищанської сільської ради з приводу
надання їй земельної ділянки
спростовуються матеріалами справи.

Крім того, будь-яких письмових заяв до
Селищанської сільської ради стосовно
отримання земельної ділянки позивач
не подавав до 10 січня 2014 року, рішення
чи бездіяльність посадових осіб
відповідача не оскаржував.

10 січня 2014 року до Селищанської
сільської ради позивачем була подана
письмова заява спільно з його дружиною
- ОСОБА_4 про необхідність виділення їм
згідно рішення № 22/27-06 Селищанської
сільської ради народних депутатів від
14 березня 2006 року земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства у розмірах : ОСОБА_2 - 1,19 га
та ОСОБА_4 - 1,72 га в урочищі "Іванівський
горб" єдиним масивом.

Рішенням №137/29-14 Селищанської
сільської ради від 04 лютого 2014 року
(пункт 3) відповідачем у відповідності
до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування",
статтей 12, 118, 121, 122, 123 Земельного
кодексу України відмовлено у
задоволенні даної заяви у зв'язку з
відсутністю земельних ділянок.

Незгода позивача із зазначеним
рішенням слугувала зверненню з цим
позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з їх
безпідставності, оскільки оскаржене
позивачем рішення прийнято
відповідачем у в межах своїх
повноважень та у спосіб, передбачений
Конституцією і законами України. Як
наслідок суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення вимог про зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
виділення позивачу земельної ділянки
розміром 1,19 га для ведення особистого
селянського господарства, зазначивши
її місце розташування та межові
відмітки.

Колегія суддів суду апеляційної
інстанції погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на нижченаведене.

Відповідно до статті 25 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
визначено, що сільські, селищні, міські
ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Відповідно до статті 12 Земельного
кодексу України міські ради здійснюють
повноваження щодо розпорядження
землями територіальної громади,
передають земельні ділянки
комунальної власності у власність
громадян, надають земельні ділянки у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 12 розділу Х "Перехідні
положення" Земельного кодексу України
визначено, що до розмежування земель
державної та комунальної власності,
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до статі 81 Земельного
кодексу України, громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі: а) придбання за
договором купівлі-продажу, ренти,
дарування, міни, іншими
цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

За правилами положень статтей 116, 118
Земельного кодексу України (в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), безоплатна передача
земельних ділянок у власність
громадян проводиться у разі
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян;
одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації.
Громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки. У разі згоди
зазначених органів на передачу
земельної ділянки у власність
громадянам, вони дають дозвіл на
розробку проекту її приватизації.

Статтею 125 Земельного кодексу України
встановлено, що право власності та
право користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
підтверджує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Як зазначалось вище позивач не
використав своє право на безоплатну
приватизацію земельної ділянки в
урочищі "Іванівський горб", а тому
остання залишилася у власності
територіальної громади. Виділення і
відведення, як і встановлення меж в
натурі зазначеної земельної ділянки
відповідно до рішення № 22/27-06
Селищанської сільської ради народних
депутатів від 14 березня 2006 року не
здійснювалось.

Зі змісту роз'яснення на запит
представника відповідача щодо
розгляду заяви позивача, наданого
відділом Держземагенства у
Сокирянському районі від 27 лютого 2014
року №178, встановлено, що рішенням
№22/27-06 Селищанської сільської ради
народних депутатів від 14 березня 2006
року не відповідає вимогам чинного
земельного законодавства.

Крім того, як вірно зазначено судом
першої інстанції, на час прийняття
спірного рішення у відповідності до
рішення 20 сесії VІ скликання
Селищанської сільської ради від 24
січня 2012 року встановлено граничний
розмір виділення земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства у розмірі 1 га для жителів
с. Селище без зобов'язання виділення
земельної ділянки єдиним масивом.

На думку колегії суддів Вінницького
апеляційного адміністративного суду,
суд першої інстанції правильно не взяв
до уваги посилання позивача про
незаконність відмови у наданні
земельної ділянки у зв'язку з
прийняттям Селищанською сільською
радою рішень №45/21-05 від 04 липня 2005 року
та № 120/27-13 від 01 листопада 2013 року, адже
зазначені рішення не стосуються
предмету оскарження.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України, та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України, а в Автономній
Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

За правилами положень пункту 34 частини
1 статті 26 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради вирішуються
питання регулювання земельних
відносин відповідно до закону.
Відповідно до положень частини 1 статті
59 зазначеного вище Закону, рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

Матеріалами справи підтверджується
відсутність земельної ділянки
зазначеного позивачем розміру та
цільового призначення - для ведення
особистого селянського господарства в
урочищі "Іванівський горб" на час
подання заяви та прийняття спірного
рішення, зокрема, довідкою
Селищанської сільської ради від 12
травня 2014 року № 242 (а.с.33).

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198,
статті 200 КАС України суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного та
приписів статті 159 КАС України, колегія
суддів Вінницького апеляційного
адміністративного суду дійшла
висновку, що судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи, судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення, а постанову
Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 03 червня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Загороднюк А.Г.

Судді
Полотнянко Ю.П.

Сторчак В. Ю.