Справа № 810/3943/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року №810/3943/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончева О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
ОСОБА_1

від відповідача:
Демидовська І.О. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до проОСОБА_1 Управління
Пенсійного фонду України в м. Бориспіль
та Бориспільському районі Київської
області визнання протиправними та
скасування вимог, - В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- позивач) звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у м. Бориспіль та
Бориспільському районі Київської
області (далі - відповідач) про визнання
протиправними дій Управління
Пенсійного фонду України в м. Борисполі
та Бориспільському районі Київської
області про передачу вимог №Ф-475 від 19
квітня 2013 року та №Ф476 від 19 квітня 2013
року про сплату недоїмок до Відділу
державної виконавчої служби
Бориспільського МРУЮ для стягнення в
примусовому порядку; визнання
протиправними вимог про сплату
недоїмки №Ф475 та Ф476 від 19 квітня 2014
року; визнання безпідставним стягнення
коштів з позивача на користь
відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності та
одночасно є пенсіонером, який отримує
пенсію довічно, отже не зобов'язаний
сплачувати єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Позивач також
наголошував, що відповідачем
безпідставно було направлено вимоги
про сплату боргу до органів державної
виконавчої служби, оскільки чинне
законодавство не передбачає
можливості звернення стягнення на
кошти, що виплачуються як пенсія.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
просив суд позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, наполягав
на тому, що фізичні особи-підприємці,
яким призначено пенсію за вислугу
років відповідно до Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» і які обрали
спрощену систему оподаткування, єдиний
соціальний внесок сплачують на
загальних підставах. Крім того, звертав
увагу суду, що вимоги про сплату
недоїмки є виконавчим документом та
підлягають примусовому виконанню у
разі ухилення від сплати у
добровільному порядку.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
врахувавши норми закону, які діяли на
момент виникнення правовідносин між
сторонами, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно Виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців Серія ААВ №564154,
ОСОБА_1 20 січня 2004 року зареєстрований
як фізична особа-підприємець (а.с. 15)

Судом встановлено, що з січня 2012 року
позивачем обрано особливий спосіб
оподаткування, обліку і звітності
шляхом сплати єдиного податку, що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією свідоцтва платника
єдиного податку серії НОМЕР_1 (а.с. 16).

Позивач є пенсіонером та отримує
пенсію з 1992 року за вислугу років
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби та деяких інших
осіб», що підтверджується пенсійним
посвідченням Серія НОМЕР_2 (а.с. 17) та
довідкою Управління Пенсійного фонду
України від 23 липня 2014 року №491 (а.с. 50).

19 квітня 2013 року Управлінням
пенсійного фонду України у м. Борисполі
та Бориспільському районі сформовані
вимоги про сплату недоїмки №475 на суму
3122,59 грн. (а.с. 11)та №476 на суму 3212,30 грн.
(а.с. 12).

Позивач стверджує, що у відповідача
відсутні правові підстави вважати його
особою, яка зобов`язана сплачувати
єдиний внесок на загальнообов`язкове
державне соціальне страхування,
оскільки він як пенсіонер за віком і
одночасно суб`єкт спрощеної системи
оподаткування в силу приписів частини
четвертої статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 №
2464-VI звільнений від сплати за себе
єдиного внеску.

З огляду на викладене, позивач
звернувся до Управління Пенсійного
фонду України у м. Борисполі та
Бориспільському районі Київської
області із заявою від 7 травня 2013 року
№3488/0402 про скасування вимог від 19
квітня 2013 року №475 на суму 3122,59 грн. та
№476 на суму 3212,30 грн. (а.с. 18-21).

Листом від 19 грудня 2013 року №10974/02
відповідач у задоволені заяви
позивача від 7 травня 2013 року відмовив
та повідомив, що особи, яким призначено
пенсію за вислугу років відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» і які обрали спрощену систему
оподаткування сплачують єдиний внесок
на загальних підставах (а.с. 23).

6 грудня 2013 року Відділом державної
виконавчої служб Бориспільського
міськрайонного управління юстиції
Київської області, на підставі заяви
відповідача відкриті виконавчі
провадження ВП№41113048 та ВП№41113102 щодо
звернення до примусового виконання
вимог про сплату недоїмки від 19 квітня
2013 року №Ф475 та №Ф476.

Наведені вище обставини, на думку
позивача, свідчать про те, що вказані
вимоги, винесені та передані до органу
державної виконавчої служби
Управлінням Пенсійного фонду України у
м. Борисполі та Бориспільському районі
Київської області протиправно, у
зв`язку з чим позивач звернувся до суду
з даним адміністративним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що
передбаченіКонституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституціїта
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати,
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначено
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від 8
липня 2010 року № 2464-VI(далі по тексту
-Закон України № 2464-VI).

Дія цього Закону поширюється на
відносини, що виникають під час
провадження діяльності, пов'язаної із
збором та веденням обліку єдиного
внеску. Дія інших нормативно-правових
актів може поширюватися на зазначені
відносини лише у випадках,
передбачених цим Законом, або в
частині, що не суперечить цьому Закону
(частина 1 статті 2 Закону України №
2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються:
принципи збору та ведення обліку
єдиного внеску; платники єдиного
внеску; порядок нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; орган, що
здійснює збір та веде облік єдиного
внеску, його повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску (частина 2 статті 2 Закону
України № 2464-VI).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
4 Закону України № 2464-VI, платниками
єдиного внеску є, зокрема, фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Таким чином, позивач підпадає під дію
вказаного Закону та є платником
єдиного внеску.

Законом України від 7 липня 2011 року №
3609-VI «Про внесення змін до Податкового
кодексу України та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України», який
набрав чинності 6 серпня 2011 року,
статтю 4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» доповнено
частиною четвертою такого змісту:
«особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування».

Отже, підставою для звільнення від
сплати єдиного внеску для фізичних
осіб-підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, є сукупність
двох обставин: якщо фізична
особа-підприємець є пенсіонером за
віком або інвалідом та якщо така особа
отримує відповідно до закону пенсію за
віком або соціальну допомогу.

Зі змісту зазначений положень чинного
законодавства вбачається, що фізичні
особи-підприємці та члени сімей цих
осіб, які беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності не
зобов'язані сплачувати єдиний внесок
за умови, якщо вони отримали право
виходу на пенсію за віком або за
інвалідністю та отримують відповідно
до закону пенсію або соціальну
допомогу.

Принципи та структура системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, коло осіб, які
підлягають загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню,
види пенсійних виплат, умови набуття
права та порядок визначення розмірів
пенсійних виплат; пенсійний вік
чоловіків та жінок, при досягненні
якого особа має право на призначення
пенсії за віком, порядок здійснення
пенсійних виплат за
загальнообов'язковим державним
пенсійним страхуванням визначено
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV
(далі по тексту -Закон України № 1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України № 1058-IV, цей Закон регулює
відносини, що виникають між суб'єктами
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування. Дія
інших нормативно-правових актів може
поширюватися на ці відносини лише у
випадках, передбачених цим Законом, або
в частині, що не суперечить цьому
Закону.

За визначенням, наведеним у статті 1
Закону України № 1058-IV, пенсіонер - це
особа, яка відповідно до цього Закону
отримує пенсію, довічну пенсію, або
члени її сім'ї, які отримують пенсію в
разі смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону
України № 1058-IV, відповідно до цього
Закону за рахунок коштів Пенсійного
фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Умови призначення пенсії за віком
визначено статтею 26 Закону України №
1058-IV, згідно якої, особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років.

Щодо пенсії по інвалідності, то вона
призначається у разі настання
інвалідності, що спричинила повну або
часткову втрату працездатності
внаслідок загального захворювання (в
тому числі каліцтва, не пов'язаного з
роботою, інвалідності з дитинства) за
наявності страхового стажу,
передбаченого статтею 32 цього Закону
(частина 1 статті 30 Закону України №
1058-IV).

Частиною 1 статті 33 Закону України №
1058-IV встановлено, що залежно від
ступеня втрати працездатності
визначено три групи інвалідності.
Причина, група, час настання
інвалідності, строк, на який
встановлюється інвалідність,
визначаються органом
медико-соціальної експертизи згідно із
законодавством.

Щодо пенсії за вислугою років то
відповідно до статті 51 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII
від 5 листопада 1991 року (далі - Закон
України № 1788-XII) пенсії за вислугу
років встановлюються окремим
категоріям громадян, зайнятих на
роботах, виконання яких призводить до
втрати професійної працездатності або
придатності до настання віку,
що дає право на пенсію за віком.

В силу приписів статті 4 вказаного
Закону, умови, норми та порядок
пенсійного забезпечення
військовослужбовців, а також осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та членів їх
сімей встановлюються Законом України
про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ. Їм надається
також право на одержання пенсій на
підставах, передбачених цим Законом,
незалежно від місця проходження
військової служби. При цьому всі види
грошового забезпечення
військовослужбовців, а також осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ враховуються
нарівні із заробітною платою
робітників і службовців.

Умови, норми і порядок пенсійного
забезпечення громадян України із числа
осіб, які перебували на військовій
службі, службі в органах внутрішніх
справ, державній пожежній охороні,
Державній службі спеціального зв'язку
та захисту інформації України, органах
і підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України,
та деяких інших осіб визначаються
Законом України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року.

Відповідно до статті 1-2 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992
право на пенсійне забезпечення на
умовах цього Закону мають звільнені зі
служби: а) особи офіцерського складу,
прапорщики і мічмани,
військовослужбовці надстрокової
служби та військової служби за
контрактом; б) особи начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ України, особи начальницького
складу податкової міліції, особи
начальницького і рядового складу
Державної кримінально-виконавчої
служби України, особи начальницького
і рядового складу органів і
підрозділів цивільного захисту; в)
особи із числа військовослужбовців
Збройних Сил, інших військових
формувань, органів державної безпеки і
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
Національної гвардії України,
Прикордонних військ України, військ
цивільної оборони України; г) особи
начальницького і рядового складу
державної пожежної охорони, особи
начальницького і рядового складу
Державної служби спеціального зв'язку
та захисту інформації України; д)
громадяни інших держав із числа
військовослужбовців збройних сил та
інших військових формувань,
утворених відповідно до законодавства
цих держав, які постійно проживають в
Україні, і відповідно до міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, їх
пенсійне забезпечення здійснюється
згідно із законодавством держави, на
території якої вони проживають; е)
особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього
Закону; є) особи із числа
військовослужбовців строкової служби
та члени сімей осіб офіцерського
складу, прапорщиків і мічманів,
військовослужбовців надстрокової
служби і військової служби за
контрактом та деяких інших осіб, які
мають право на пенсію за цим Законом, у
передбачених цим Законом випадках.

Військовослужбовцям, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом, які
мають право на пенсійне забезпечення,
пенсії відповідно до цього Закону
призначаються і виплачуються після
звільнення їх зі служби (стаття 2 Закону
№ 2262-XII)

Стаття 5 Закону № 2262-XII призначення
пенсій на підставах, установлених
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" зазначає, що особам,
звільненим з військової служби, іншим
особам, які мають право на пенсію за цим
Законом, та членам їх сімей може
призначатися (за їх бажанням) пенсія на
умовах і в порядку, передбачених
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". При цьому для обчислення
пенсій враховуються всі види грошового
забезпечення, що отримували зазначені
особи, які мають право на пенсію за
цимЗаконом, перед звільненням зі
служби.

В силу приписів статті 7 Закону №
2262-XII Військовослужбовцям, особам,
які мають право на пенсію за цим
Законом та членам їх сімей, які
одночасно мають право на різні
державні пенсії, призначається одна
пенсія за їх вибором. У разі якщо особа
має право на отримання пенсії
відповідно до цього Закону та Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
призначається одна пенсія за її
вибором. При цьому різниця між розміром
пенсії, на який особа має право
відповідно до Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб", і розміром пенсії із солідарної
системи відповідно до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", яка
визначається в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України,
фінансується за рахунок коштів
державного бюджету.

З викладеного вбачається, що пенсія,
призначена позивачу за вислугу років
не тотожна пенсії за віком, оскільки
таке визначення повинно міститися в
законах, які регулюють питання
пенсійного забезпечення, але жодним
законом не передбачено, що пенсія за
вислугу років є різновидом пенсії за
віком. До того ж, частина четверта
статті 4 Закону України від 08.07.2010 року
№2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" не містить
посилання на звільнення від сплати
єдиного податку фізичної особи -
підприємця, який отримує пенсію за
вислугу років.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що визначальним для встановлення права
позивача на пільгу, що полягає у
звільненні від сплати єдиного внеску, є
законодавство, яким регулюється його
пенсійне забезпечення.

Суд підкреслює, що від сплати єдиного
внеску звільняються тільки ті особи,
які є пенсіонерами за віком відповідно
до положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15 квітня 2014 року у справі № 21-59а14.

Натомість, позивач отримує пенсію за
вислугу років, призначену відповідно
до Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», отже не є пенсіонером за віком в
розумінні пункту 4 частини 1 статті 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

Твердження позивача про те, що він є
пенсіонером за віком є помилковими та
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами.

За даних обставин суд не вбачає підстав
для скасування вимог Управління
Пенсійного фонду України у м. Борисполі
та Бориспільському районі Київської
області про стягнення недоїмки №Ф475 та
Ф476 від 19 квітня 2014 року.

Щодо посилань позивача на
неправомірність дій Управління з
приводу передачі вказаних вимог до
державної виконавчої служби, слід
зазначити наступне.

Частиною 4 статті 25 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено, що
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом.

Відповідно до частини 5 статті 25 Закону
№2464-VI вимога територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки
або рішення суду щодо стягнення суми
недоїмки виконується державною
виконавчою службою в порядку,
встановленому законом.

Отже, вимога про сплату недоїмки з
єдиного соціального внеску за своїм
правовим характером є виконавчим
документом, який підлягає виконанню
органами державної виконавчої служби.

Власне обов'язок територіальних
органів Пенсійного фонду надсилати
узгоджені вимоги органам державної
виконавчої служби передбачено пунктом
6.8 Інструкції про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
Постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 N 21-5 (чинна на момент
спірних правовідносин) якою
передбачено, що у разі якщо платник,
який одержав вимогу і протягом десяти
робочих днів після її отримання не
сплатив зазначені у вимозі суми
недоїмки, штрафів та пені, не узгодив
вимогу з відповідним органом
Пенсійного фонду, не оскаржив вимогу в
судовому порядку або не сплатив
узгоджену суму недоїмки протягом
десяти робочих днів з дня отримання
узгодженої вимоги, орган Пенсійного
фонду надсилає в порядку,
встановленому законом, до підрозділу
державної виконавчої служби вимогу про
сплату недоїмки, у якій зазначає суму
боргу за даними карток особових
рахунків платників на дату подання.

Разом з тим, відповідно до положень
абзацу 2, 3 частини 15 статті 106 Закону
№1058-IV, які набрали чинності з 6 серпня
2011 року, фінансові санкції (штраф, пеня)
та адміністративні стягнення, а також
примусові стягнення органами
державної виконавчої служби за
несплату внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування фізичними
особа-суб'єктами підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування, не
застосовуються. Нараховані органами
Пенсійного фонду України суми
фінансових санкцій, зазначених в
абзаці другому цієї частини, та не
сплачені фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування,
підлягають списанню.

Однак, аналіз цих положень свідчить про
те, що вони стосуються фінансової
відповідальності за несплату суми
основного боргу (недоїмки), яка може
бути застосована до фізичної
особи-підприємця у вигляді штрафу чи
пені на підставі Закону №1058-IV.

В межах спірних правовідносин, вимоги
Управління Пенсійного фонду України в
м. Борисполі та Бориспільському районі
№Ф475 та Ф476 від 19 квітня 2014 року
стосуються погашення позивачем саме
недоїмки зі сплати страхових внесків,
тобто є основним боргом, а не
фінансовою відповідальністю за
несплату такого боргу. Тому посилання
позивача на положення абзацу 2, 3
частини 15 статті 106 Закону №1058-IV, як
підставу неправомірності дій позивача
з приводу передачі їх до примусового
виконання, судом не приймаються.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на достатній та взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи, що
відповідачем доведено правомірність
прийнятих рішень, суд дійшов висновку,
що адміністративний позов задоволенню
не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені адміністративного позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 6 серпня 2014 року