Справа № К/9991/11431/12-С
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/11431/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги С.В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 травня 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 січня 2012
року у справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Подільському районі м. Києва про
визнання нечинним та скасування
рішення, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ФОП ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Подільському районі м. Києва про
скасування і визнання нечинним рішення
відповідача № 1014 від 14 грудня 2010 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 травня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 січня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивач із
посиланням на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та прийняти нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_2 зареєстрований як
фізична особа-підприємець.

Управлінням Пенсійного фонду України
в Подільському районі м. Києва № 4354/03
від 13 жовтня 2010 року було здійснено
перевірку з питань дотримання вимог
чинного законодавства щодо
нарахування, обчислення та сплати
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування, інших
платежів та надання достовірних
відомостей до органів Пенсійного Фонду
за період з 01 січня 2004 року по 18 жовтня
2010 року.

За результатами перевірки встановлено
порушення позивачем п. 1 ст 19 та п. 9.4 ст.
106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» у зв'язку з чим
донараховано страхові внески у розмірі
32%, 32,3 %,31,8%, 33,2% за період з січня 2004 року
по липень 2010 року в сумі 35 760,12 грн.

19.10.2010 року відповідачем прийнято
рішення № 0655 про застосування
фінансових санкцій за донарахування
сум своєчасно не обчислених та не
сплачених страхових внесків у розмірі
49 089,30 грн.

Рішенням Головного управління
Пенсійного Фонду України № 26601/08 від 10
листопада 2010 року рішення відповідача
№ 0655 від 19 жовтня 2010 року було
скасовано в частині застосування до
страхувальника фінансових санкцій за
період з січня по серпень 2004 року на
суму 2033,60 грн.

Відповідно до рішення Пенсійного фонду
України № 23120/09-10 від 10 грудня 2010 року за
результатами розгляду скарги ОСОБА_2,
рішення УПФ України в Подільському
районі м. Києва № 0655 від 10 жовтня 2010
року скасовано, зобов'язано УПФ України
в Подільському районі м. Києва винести
нове рішення з урахуванням норм
діючого законодавства.

14.12.2010 року Управління Пенсійного Фонду
України у Подільському районі м. Києва
на виконання вимог чинного
законодавства та з урахуванням
вищезазначеного рішення вищестоящого
органу, винесло рішення № 1014, яким
застосовано до позивача фінансові
санкції у розмірі 48 055,70 грн.

На прохання позивача про надання
розстрочки сплати донарахованих
страхових внесків на 60 місяців, листом
від 12 січня 2011 року Управління
Пенсійного Фонду України Подільському
районі м. Києва повідомило позивача про
відмову в розстрочці.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що даний
Закон регулює відносини, що виникають
між суб»єктами систем
загальнообов»язкового державного
пенсійного страхування.

Відповідно до положень статтей 15,17
даного Закону позивач є платником
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та несе обов'язки з
нарахування, обчислення і сплати
страхових внесків в установлені строки
та в повному обсязі.

Страхові внески до солідарної системи
нараховуються, зокрема, для
роботодавця - на суми фактичних витрат
на оплату праці (грошового
забезпечення) працівників, що
включають витрати на виплату основної
і додаткової заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
витрат, у т.ч. в натуральній формі, які
визначаються згідно з
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до Закону
України «Про оплату праці», виплату
винагород фізичним особам за виконання
робіт (послуг) за угодами
цивільно-правового характеру, що
підлягають обкладанню податком на
доходи фізичних осіб, а також на суми
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності, яка здійснюється за
рахунок коштів роботодавця, та
допомоги по тимчасовій
непрацездатності згідочастини 1 ст. 19
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Страхові внески не включаються до
складу податків, інших обов'язкових
платежів, що складають систему
оподаткування. На ці внески не
поширюються податкове законодавство
згідно частини 4 ст. 18 цього Закону.

У зв'язку з набранням чинності Закону
України «Про загальнообов»язкове
державне пенсійне страхування» до
внесення відповідних змін, з метою
уникнення надмірної сплати страхових
внесків платника єдиного та
фіксованого податку на займаних
працівників сума страхових внесків
єдиного та фіксованого податків на
найманих працівників сума коштів, що
спрямовуються до пенсійного фонду у
вигляді частини ставки єдиного та
фіксованого податків, зараховуються в
рахунок сплати страхових внесків за
відповідні періоди.

Відповідно до положень п. 4 частини 9 ст.
106 Закону, виконавчі органи Пенсійного
фонду застосовують до страхувальників
такі фінансові санкції; за
донарахування територіальним органам
ПФ або страхувальником сум своєчасно
не обчислених та не сплачених
страхових внесків страхових внесків
накладається штраф у розмірі 5%
зазначених сум за кожний повний або
неповний місяць, за який донараховано
ці суми.

Часткове погашення заборгованості зі
сплати донарахованих пенсійним
органом страхових внесків після
винесення рішення про застосування
штрафних фінансових санкцій, при
подальшому його скасуванні та
винесенні нового рішення, не позбавляє
права орган пенсійного фонду винести
рішення про застосування фінансових
санкцій на всю суму, яка була
встановлена та залишена без змін
Пенсійним фондом України при перевірці
та донарахована пенсійним органом.

Таким чином суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку про
безпідставність позовних вимог
позивача щодо визнання нечинним і
скасування рішення Управління
Пенсійного Фонду в Подільському районі
м. Києва від 14.12.2010 року.

Відповідно до положень пункту 7 розділу
УІІІ «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування заборгованість
зі сплати збору на обов»язкове
державне пенсійне страхування,
нарахованого до 1 січня 2004 року, не
погашена станом на 1 січня 2004 року з
відшкодування фактичних витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій,
із сплати фінансових санкцій та пені,
що виникла до 1 січня 2011 року, підлягає
розстроченню не більше як на 60
календарних місяців, починаючи з 1
січня 2011 року.

Постановою правління ПФУ від 27.09.2010
року № 21-4 затвердженого Порядок
проведення органами Пенсійного фонду
України розстрочення сум
заборгованості зі сплати збору на
обов'язкове пенсійне страхування,
нарахованого до 1 січня 2004 року, з
відшкодування фактичних витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій,
із сплати фінансових санкцій та пенсі,
що виникла до 1 січня 2011 року.

Пункт 2 вищезазначеного Порядку
містить перелік підстав для
розстрочення сум заборгованості зі
сплати збору, тому суд не може
самостійно вирішувати такі питання,
фактично перебираючи на себе
повноваження фонду.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 травня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24 січня 2012 року у справі за позовом
ФОП ОСОБА_2 до Управління Пенсійного
фонду України в Подільському районі м.
Києва про визнання нечинним та
скасування рішення- без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф. Загородній