Справа № 802/2356/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 липня 2014 р.
Справа № 802/2356/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Томчука А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.

позивача:
Нечепуренко М.М.

відповідача:
Кожухар В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Вінницького обласного
клінічного шкірно-венерологічного
диспансеру

до: Вінницької міської виконавчої
дирекції Вінницького обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності

про: скасування частини рішення

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року Вінницький обласний
клінічний шкірно-венерологічний
диспансер (далі - диспансер, позивач)
звернувся в суд з адміністративним
позовом до Вінницької міської
виконавчої дирекції Вінницького
обласного відділення фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності (далі - Вінницька
міська виконавча дирекція Вінницького
обласного відділення ФСС з ТВП, Фонд,
відповідач) про скасування:

- частини рішення №106 від 29.04.2014 року про
повернення коштів Фонду та
застосування фінансових санкцій за
порушення законодавства про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності в
частині зобов'язання ВОКШВД повернути
використані кошти за оплату двох
путівок на лікування в санаторіях
«Хмільник» та «Поділля» застрахованої
особи, працівниці ВОКШВД ОСОБА_3 та
звільнити ВОКШВД від оплати фінансових
санкцій;

- рішення №3 від 03.06.2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на незгоду з оскаржуваними
рішеннями, оскільки останні винесені
необґрунтовано та безпідставно.
Вказував на те, що надання
застрахованим особі - ОСОБА_3, путівок
на санаторно-курортне лікування, які
придбані за кошти Фонду, здійснено у
відповідності до Порядку отримання
застрахованими особами і членами їх
сімей санаторно-курортного лікування,
що сплачується за рахунок коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, затвердженого
Постановою правління Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності від 25.02.2009 року
№12 (надалі по тексту - Порядок №12).
Застрахована особа - працівник
диспансеру, якій були видані путівки, у
зв'язку із короткими строками
оформлення відпустки, оскільки
відповідач порушив порядок строків
видачі путівки, виїджала не отримавши
відпускних та матеріальної допомоги на
оздоровлення, відповідно і часткова
оплата вартості путівки попередньо не
була проведена. Однак, часткова оплата
вартості путівки в обох випадках
відбулась, хоча і з невеликою
затримкою, що свідчить про те, що кошти,
виділені відповідачем були
використанні за їх цільовим
призначенням. З даного приводу
працівник надала письмові пояснення,
проте останні не взяті до уваги
відповідачем. На думку позивача, в
даному випадку має місце порушення
диспансеру лише порядку отримання
застрахованими особами і членами їх
сімей санаторно-курортного лікування,
а не порядку витрачання суми страхових
коштів. Позивач наголошував, що вимога
щодо повернення на користь Фонду
коштів від вартості наданих путівок
виконана, і такі дії диспансеру не є
порушенням Порядку №12 та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та втратами,
зумовленими похованням». Відтак,
вимоги щодо повернення позивачем
коштів в сумі 8808,11 грн., сплати
фінансових санкцій в сумі 4404,06 грн.,
пені в сумі 228,78 грн. та штрафних санкцій
в сумі 1297,87 грн. є безпідставними та
необґрунтованими, а тому оскаржувані
рішення - протиправними та такими, що
підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила суд їх задовольнити. У ході
розгляду справи надала додаткові
пояснення та зазначила, що порушення
Порядку №12 в частині порядку надання
застрахованим особам
санаторно-курортних путівок не є
тотожним поняттям з порушенням,
зазначеним у статті 30 Закону №2240,
оскільки відповідальність за вказаним
Законом настає у разі неправомірно
витраченої суми страхових коштів. В
даному випадку кошти використані за
призначенням, та має місце лише
несвоєчасна оплата працівниками
часткової вартості путівки, що жодних
негативних наслідків для позивача не
спричинило.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
посилаючись на правомірність та
обґрунтованість оскаржуваних рішень.
Вказував на те, що позивачем було
порушено пункт 4.14 Порядку №12, який
передбачає, що за відсутності
квитанції до прибуткового касового
ордера або квитанції про часткову
оплату вартості путівки застрахованій
особі путівка не видається. Проте, в
порушення вказаної норми, позивачем
надано працівнику підприємства -
ОСОБА_3, санаторно-курортні путівки без
наявності квитанції до прибуткового
касового ордеру або квитанції про
часткову оплату вартості путівки, у той
час як застрахованою особою не було
сплачено 20% вартості таких путівок,
оплата здійснена після заїзду до
санаторію. Крім того, суму часткової
вартості путівок було утримано (кошти
виплачені після) із заробітної плати
ОСОБА_3, тобто пізніше, ніж
застрахованій особі надано
санаторно-курортні путівки, що не
заперечується і самим позивачем. Крім
того, вказував, що зазначені путівки
були запропоновані позивачу у зв'язку з
тим, що страхувальники, для яких вони
попередньо були призначені
відмовились від них, оскільки не змогли
узгодити із застрахованими особами
терміни відпусток. Комісія із
соціального страхування позивача
погодилася на пропозицію і вказала, що
терміни заїздів зазначені у путівках
повністю влаштовують застраховану
особу. Відповідно до пункту 6.2 Порядку
№12, сума витрат Фонду за путівки, що
видані з порушенням цього Порядку, не
приймаються до заліку та
відшкодовується за рахунок
страхувальника. З огляду на викладені
вище обставини в їх сукупності,
позивачем було дійсно порушено порядок
надання застрахованим особам
санаторно-курортних путівок, а відтак
понесені Фондом витрати в сумі 13980,07
грн. підлягають відшкодуванню
позивачем.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши та дослідивши наявні в
матеріалах справи документи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до
затвердженого наказом виконавчої
дирекції Вінницького обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності від 18.03.2014 року №46-ОД та
направлення від 04.04.2014 року №151,
провідними спеціалістами Вінницького
обласного Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, 09 квітня 2014 року у
диспансері було проведено планову
перевірку правильності нарахування,
сплати та використання коштів Фонду за
період з 01.04.2012 року по 31.12.2013 року.

За результатами вказаної перевірки
відповідачем було складено акт від
09.04.2014 року, яким встановлено порушення
підприємством вимог п.3 ч.2 ст.27, ч.1 ст.47,
ч.3 ст.50 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» від
18.01.2001 року №2240-111(далі - Закон) та пункту
4.14 Порядку отримання застрахованими
особами і членами їх сімей
санаторно-курортного лікування, що
сплачується за рахунок коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, затвердженого
Постановою правління Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності від 25.02.2009 року
№12 (далі - Порядок №12).

Встановлено, що путівки на
санаторно-курортне лікування були
надані позивачем працівнику
диспансеру - застрахованій особі
ОСОБА_3, за відсутності квитанції про
часткову оплату вартості путівки.

З огляду на викладене, Фонд дійшов
висновку, що неправомірні витрати за
таким порушенням складають 8808,11 грн.,
тобто вартість санаторно-курортного
лікування за мінусом частково
сплачених сум у розмірі 20% вартості
путівок застрахованими особами, які
скористалися ними.

Також Фонд дійшов висновку, що
диспансер зобов'язаний сплатити 50%
встановлених неправомірних витрат, як
штраф за порушення порядку
використання страхових коштів.

16.04.2014 року не погоджуючись із
висновками акту перевірки позивачем
надано до Фонду заперечення (а.с.16), які
за наслідком розгляду залишенні без
розгляду (а.с.17).

29.04.2014 року, у зв'язку з виявленими
порушеннями, відповідачем було
прийнято рішення №106 про повернення
коштів Фонду та застосування
фінансових санкцій за порушення
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності, яким зобов'язано
страхувальника повернути неправомірно
використані страхові кошти у сумі 8808,11
грн. та фінансові санкції в сумі 4404,06
грн. за порушення порядку використання
страхових коштів на рахунок Фонду в
десятиденний термін від дня отримання
рішення (а.с.18).

Не погоджуючись із вище прийнятим
рішенням позивач 12.05.2014 року та 29.05.2014
року звернувся до Фонду із письмовими
скаргами, за наслідком розгляду яких
рішення залишене без змін (а.с.19-22).

03.06.2014 року, відповідно до абз.2 ч.1 ст.30
Закону №2240-ІІІ, відповідачем прийнято
рішення №3 про застосування фінансових
санкцій за несвоєчасне повернення або
повернення не в повному обсязі коштів
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, яким
до страхувальника застосовані
фінансові санкції в розмірі: 228 грн. -
пеня, 1297,87 грн. - штраф. Зазначене
рішення прийняте у зв'язка уз тим, що у
вказаний 10-денний термін рішення №106
про повернення коштів Фонду та
застосування фінансових санкцій
страхувальником було виконано не в
повному обсязі (платіжні доручення від
14.05.2014 року №404, від 20.05.2014 року №2PL787947,
від 30.05.2014 року №53010210) (а.с.25). У зв'язку з
чим, загальна сума страхових коштів,
які підлягають перерахуванню до
виконавчої дирекції Вінницького
обласного відділення ФСС з ТВП складає
13980,07 грн.

Позивач не погоджуючись із рішенням в
частині зобов'язання диспансеру
повернути використані кошти за оплату
двох путівок на лікування в санаторіях
застрахованої особи та оплати
фінансових санкцій, а також рішенням
про застосування пені та штрафу
звернувся до суду з вимогою про їх
скасування.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним
рішенням та перевіряючи їх на предмет
відповідності вищевказаним критеріям,
суд виходить з наступного.

Основним завданням адміністративного
судочинства відповідно до частини 1
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» право на
матеріальне забезпечення та соціальні
послуги за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, мають
застраховані громадяни України,
іноземці, особи без громадянства та
члени їх сімей, які проживають в
Україні, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 34
вказаного Закону, за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
надаються такі види матеріального
забезпечення та соціальних послуг -
забезпечення оздоровчих заходів
(оплата путівок на санаторно-курортне
лікування застрахованим особам та
членам їх сімей, до дитячих оздоровчих
закладів, утримання
санаторіїв-профілакторіїв, надання
соціальних послуг у позашкільній
роботі з дітьми, у тому числі придбання
дитячих новорічних подарунків) (статті
47,48 цього Закону).

Згідно частини 1 та абзацу 1 частини 3
статті 50 вказаного Закону матеріальне
забезпечення та соціальні послуги за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
застрахованим особам, зазначеним у
частині першій статті 6 цього Закону,
призначаються та надаються за основним
місцем роботи (крім видів
матеріального забезпечення,
передбачених пунктами 1, 2 статті 34
цього Закону, яке надається за основним
місцем роботи та за сумісництвом у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті
27 Закону, страхувальник зобов'язаний
надавати та оплачувати застрахованим
особам у разі настання страхового
випадку відповідний вид матеріального
забезпечення та соціальних послуг
відповідно до цього Закону.

Згідно із частиною 1 статті 47 Закону,
для забезпечення відновлення здоров'я
застрахована особа та члени її сім'ї (а
також особа, яка навчається у вищому
навчальному закладі) мають право на
отримання санаторно-курортного
лікування, оздоровлення в
спеціалізованих оздоровчих закладах (у
тому числі дитячих) у межах асигнувань,
установлених бюджетом Фонду на
зазначені цілі, та в порядку і на
умовах, визначених правлінням Фонду.

Рішення про призначення матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг приймається комісією
(уповноваженим) із соціального
страхування, що створюється
(обирається) на підприємстві, в
установі, організації, до складу якої
входять представники адміністрації
підприємства, установи, організації та
застрахованих осіб (виборних органів
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника) або
інших органів, які представляють
інтереси застрахованих осіб).

Умови отримання застрахованими
особами і членами їх сімей (а також
особами, які навчаються у вищому
навчальному закладі)
санаторно-курортного лікування,
сплаченого за рахунок коштів Фонду,
встановлені Порядком отримання
застрахованими особами і членами їх
сімей санаторно-курортного лікування,
що сплачується за рахунок коштів
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, затвердженого
постановою правління Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності від 25.02.2009 року
№12 (по тексту - Порядок №12).

Як встановлено у ході розгляду справи
та підтверджено її матеріалами, з
урахуванням визначених вище норм,
комісією із соціального страхування
Вінницького обласного клінічного
шкірно-венерологічного диспансеру на
підставі поданої заяви, було прийнято
рішення про надання путівок в
санаторно-лікувальні заклади
працівнику диспансеру. Вказані путівки
були «горящими». Так, гр. ОСОБА_3 були
надані путівку для
санаторно-курортного лікування у
санаторій «Хмільник» №102631 вартістю
5460,00 грн. з початком терміну дії путівки
(заїзду) з 14.05.2012 року по 03.06.2012 року та до
санаторію «Поділля» №012708 вартістю 5649,00
грн. з терміном заїзду з 17.04.2013 року по
07.05.2013 року.

Означені путівки були придбані за
кошти Фонду, що підтверджується
накладними №0294 від 15 квітня 2013 року та
№0028 від 10 травня 2012 року (а.с.27, 29), та
використані застрахованою особою за
призначенням, що підтверджується
зворотними талонами №102631, виданим ДП
«Клінічний санаторій «Хмільник» та №312
виданим ТОВ «Санаторій «Поділля» (а.с.26,
28). Дані факти не ставились під сумнів
та не заперечувались сторонами у ході
розгляду справи.

Приймаючи оскаржуване рішення №106,
відповідач виходив з того, що диспансер
при наданні санаторно-курортних
путівок застрахованій особі ОСОБА_3
було порушено пункт 4.14 Порядку №12,
оскільки такі путівки працівнику
видано за відсутності квитанції про
часткову оплату вартості путівки.
Таким чином, як на думку Виконавчої
дирекції Вінницького обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, позивачем було
порушено порядок використання
страхових коштів, що згідно з частиною 1
статті 30 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
передбачає повернення витрачених
страхових коштів Фонду у повному
обсязі та накладення на страхувальника
штрафу у розмірі 50 відсотків такої
суми.

Суд знаходить зазначені висновки
відповідача правомірними та
обґрунтованими, а рішення №106 від 29.04.2014
року про повернення коштів Фонду та як
наслідок рішення №3 від 03.06.2014 року про
застосування фінансових санкцій -
такими, що не підлягають скасуванню, з
огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням», часткова
плата за путівки на санаторно-курортне
лікування перераховується
страхувальниками до органу Фонду, який
надав путівку, в порядку, встановленому
правлінням Фонду.

Згідно пункту 4.14 Порядку №12, за
відсутності квитанції до прибуткового
касового ордера або квитанції про
часткову оплату вартості путівки
застрахованій особі путівка не
видається.

Як передбачено пунктом 4.13 Порядку №12,
часткова оплата вартості путівки до
санаторію вноситься до каси
страхувальника за основним місцем
роботи застрахованої особи, а при
відсутності каси - через установу банку
на транзитний рахунок органу Фонду за
місцем обліку страхувальника.

Як вбачається з матеріалів справи та
згідно пояснень представника
позивачем, у зв'язку із тим, що вказані
путівки були «горящими» та видавались
в першому випадку за чотири, а в другому
взагалі за два дні до заїзду в
санаторії, за час підготовки до виїзду
на лікування до санаторію
застрахованій особі необхідно було
вирішити виробничі питання пов'язані з
отриманням відпустки, пройти необхідні
огляди, провести необхідні сплати на що
виділялось дуже мало часу та інші
обставини, що зумовили не вчасну оплату
частини вартості путівок. Також,
представник позивача зазначала, що при
проходженні лікування за путівкою
№102631 застрахована особа у зв'язку за
станом здоров'я перебувала на
лікарняному внаслідок чого, лікування
в санаторії не пройшла, у зв'язку з чим
оплату частини вартості путівки
провела після виходу з лікарняного. При
проходженні лікування за путівкою
№012708, застрахованій особі невірно було
видано накладну на часткову оплату
вартості путівки, у зв'язку з чим оплата
здійснена з затримкою.

Щодо зазначених обставин застрахована
особа надала письмові пояснення, які
містяться і в матеріалах справи (а.с.30).

Однак суд не погоджується з вище
наведеними твердженнями представника
позивача в обґрунтування скасування
рішень.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що часткова оплата вартості путівок
№102631 в сумі 5460,00 грн. здійснена лише
13.06.2012 року по №012708 в сумі 5649,00 грн.
здійснена 21.05.2013 року, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи квитанціями №к25/d/6 та №45 (а.с.26,
28). Тобто часткова оплата вартості
путівки здійсненна вже після
перебування застрахованої особи на
санаторному лікуванні.

Вказане не заперечувала представник
позивача у ході розгляду справи,
натомість остання стверджувала, що
несвоєчасна оплата працівником
часткової вартості путівок не
потягнула за собою жодних негативних
наслідків для Фонду, оскільки кошти
витрачені за призначенням,
застрахована особа отримала
санаторно-курортні послуги, а суми в
розмірі 20% та 30% вартості путівок були
повернуті на рахунок відповідача.

Разом з тим, в судовому засіданні
з'ясовано та як пояснив представник
відповідача, зазначені путівки були
запропоновані диспансеру у зв'язку з
тим, що страхувальники, для яких вони
були призначені відмовилися від них,
оскільки не змогли узгодити із
застрахованими особами терміни
відпусток. Комісія із соціального
страхування диспансеру погодилася на
пропозицію і вказала, що терміни
заїздів зазначені в путівках повністю
влаштовують застраховану особу.

Відповідно до п.6.1 Порядку №12 обов'язок
здійснювати контроль за розподілом,
видачею, використанням путівок,
здійсненням часткової оплати за
путівки на підприємстві покладений на
комісію із соціального страхування.
Зазначене свідчить про те, що комісія
із соціального страхування диспансеру
мала б роз'яснити застрахованій особі
ОСОБА_3, що за відсутності квитанції до
прибуткового касового ордера або
квитанції про часткову оплату вартості
путівки застрахованій особі путівка не
видається. Крім того, представник
відповідача вказував на те, що комісія
із соціального страхування має право
звернутися до санаторію або до
виконавчої дирекції Фонду з питанням
щодо перенесення термінів заїздів чого
позивачем не було вчинено.

Зворотного представник позивача суду
не вказала та не спростувала тверджень
відповідача.

В той час, якщо особа яка частково
використала путівку або не використала
взагалі (у разі гострого захворювання
або смерті) має право на повернення
коштів перерахованих на рахунок
робочого органу Фонду як часткова
сплата за путівку згідно з п.4.13 Порядку
12.

Відповідно до п.6.2 Порядку №12
передбачено, що сума витрат Фонду за
путівку, що видані або використані з
порушенням цього Порядку, у тому числі,
що залишилися невикористаними,
відшкодовується за рахунок
страхувальника.

В той же час, суд вказує на те, що ОСОБА_3
в даному випадку не несе
відповідальності перед відповідачем
за не вчасне перерахування коштів на
часткову оплату вартості путівки,
оскільки вище вказаним п.6.2 чітко
визначено кошти відшкодовуються за
рахунок страхувальника, в даному
випадку Вінницьким обласним клінічним
шкірно-венерологічним диспансером.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
неспростовані факти та норми, які
регулюють спірні правовідносини, суд
дійшов висновку, що позивач надав
санаторно-курортні путівки своєму
працівнику, застрахованій особі
ОСОБА_3, без наявності квитанції до
прибуткового касового ордера або
квитанції про часткову оплату вартості
путівки, чим порушив п.4.14 Порядку №12. А
тому має місце порушення позивачем
порядку використання страхових коштів
(вартості наданих соціальних послуг),
наданих Фондом.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням»,
страхувальники та інші отримувачі
страхових коштів у разі порушення
порядку використання страхових коштів
відшкодовують Фонду в повному обсязі
неправомірно витрачену суму страхових
коштів та/або вартість наданих
соціальних послуг і сплачують штраф у
розмірі 50 відсотків такої суми.

З огляду на імперативні приписи
вказаної норми та порушення позивачем
порядку використання страхових коштів,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість та правомірність
рішення №106 від 29.04.2014 року про
повернення коштів Фонду в частині
зобов'язання Вінницького обласного
клінічного шкірно-венерологічного
диспансеру повернути на користь Фонду
страхові кошти та в частині накладення
штрафу у розмірі 50 % від такої суми, а
також рішення №3 від 03.06.2014 року про
застосування фінансових санкцій за
несвоєчасне повернення або повернення
не в повному обсязі коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності на загальну суму
13980,07 грн. Відтак, оскаржувані рішення
скасуванню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 21.05.2014 року по справі №
К/800/16945/14.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку відповідач довів, що
він діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
чинним законодавством України, та
прийняте ним рішення є правомірним, у
свою чергу позивач належних доказів на
підтвердження обґрунтованості своїх
позовних вимог суду не надав.

З огляду на вищевикладене, суд
перевіривши матеріали справи, оцінивши
надані докази, дійшов висновку, що
позовні вимоги є не обґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
відповідач довів правомірність своїх
дій, а тому адміністративний позов
задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати стягненню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя:
Томчук Андрій Валерійович