Справа № 810/4403/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/4403/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року №810/4403/14

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віво-Актив» до Державної екологічної інспекції у Київській області про визнання протиправним та скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віво-Актив» (далі - позивач) звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Київській області (далі – відповідач) про визнання протиправним та скасування припису Державної екологічної інспекції у Київській області від 15 липня 2014 року №б/н.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що припис екологічної інспекції прийнятий без урахування реальних обставин здійснення позивачем господарської діяльності. Вимоги, перераховані у приписі, є безпідставним, оскільки товариство не проводить діяльності, пов'язаної з поводженням із відходами, не здійснює їх збирання, перевезення, зберігання, оброблення, утилізацію, знешкодження, видалення або захоронення.

Позивач наполягав на тому, що ведення первинного обліку по видам відходів, наявність, дозволів і лімітів на утворення, розміщення відходів згідно з нормами чинного законодавства на побутові відходи не вимагається. Побутові відходи, що утворюються позивачем, вивозяться і розміщуються спеціалізованими підприємствами, з якими позивач уклав відповідні договори, тому він особисто не повинен одержувати ніяких дозволів і лімітів на утворення і розміщення таких відходів.

Відповідач позову не визнав, зазначивши, що позивач здійснює господарську діяльність без дозволу та ліміту на утворення та розміщення відходів, не веде журналу первинного обліку відходів , не визначив та не погодив склад і властивості відходів, на підприємстві відсутній договір на передачу відходів і не забезпечується утилізація використаних пакувальних матеріалів і тари, в якій знаходиться продукція підприємства. Викладене є порушенням законодавства поводження з відходами. З цих підстав у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що 5 серпня 2014 року від обох сторін у справі надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження за наявних у справі доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши норми закону, які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно довідки АА №809089 з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, Товариство з обмеженою відповідальністю “Віво-Актив” зареєстроване Виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 9 грудня 2011 року як юридична особа (а.с. 14).

За результатами перевірки та на підставі Акту перевірки №439 від 15 липня 2014 року (а.с. 56-62), відповідачем винесено припис від 15 липня 2014 року №б/н (а.с. 27) щодо усунення виявлених під час перевірки порушень природоохоронного законодавства, яким ТОВ «Віово-Актив» зобов’язано:

- На підставі приписів розробити план організаційно-механічних заходів з урахуванням виявлених правопорушень в строк до 25 липня 2014року;

- Завести журнал первинного обліку відходів у строк до 25 липня 2014 року;

- Визначити та погодити склад і властивості відходів до 15 серпня 2014 року;

- Укласти договори на передачу відходів (картон, поліетилен, пластик) в строк до 15 серпня 2014 року;

- Укласти договір на утилізацію використаних пакувальних матеріальних і тари, в якій знаходиться продукція підприємства в строк до15 серпня 2014 року;

- Отримати дозвіл на ліміти на утворення та розміщення відходів (декларацію про утворення відходів) в строк до 15 серпня 2014 року.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем приписом позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовищ відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №454/2011 є Державна екологічна інспекція України, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів.

Відповідно до Положення, Держекоінспекція України відповідно до покладених завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства про поводження з відходами (підп. «м» п. 2 ч. 4 Положення).

Згідно до пункту 7 Положення Держекоінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, морські екологічні інспекції (Азовська, Азово-Чорноморська, Північно-Західного регіону Чорного моря).

Пунктом 4.4 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10 вересня 2008 р. № 464 передбачено, що під час проведення перевірки перевіряються наявність та чинність дозвільних документів, які підтверджують право на здійснення господарської діяльності, пов'язаної з використанням природних ресурсів (розміщення відходів, поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами), небезпечними хімічними речовинами, викиди в атмосферне повітря з стаціонарних джерел, спеціальне використання природних ресурсів), транскордонним переміщенням об'єктів рослинного й тваринного світу, та інших документів, необхідних для здійснення перевірки. Цим же порядком передбачено обов'язок державного інспектора повно, об'єктивно та неупереджено здійснювати державний контроль у межах повноважень, передбачених законом.

Як вбачається із змісту припису, зокрема вимог 2, 3, 4, 5, 6 припису, то відповідач при їх винесенні керувався перш за все положеннями статті 17 Закону України «Про відходи».

Тому вирішення питання правомірності їх винесення залежить, у першу чергу, від з'ясування того, чи є позивач суб'єктом господарської діяльності у сфері поводження з відходами.

Правові, організаційні та економічні засади діяльності, пов'язаної із запобіганням або зменшенням обсягів утворення відходів, їх збиранням, перевезенням, зберіганням, обробленням, утилізацією та видаленням, знешкодженням та захороненням, а також з відверненням негативного впливу відходів на навколишнє природне середовище та здоров'я людини на території України, визначається Законом України від 05.03.1998 № 187/98-ВР «Про відходи»(далі – Закон № 187/98-ВР)

Відходами, у розумінні Закону № 187/98-ВР, є будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення.

Статтею 1 Закону № 187/98-ВР визначено, що поводження з відходами - дії, спрямовані на запобігання утворенню відходів, їх збирання, перевезення, сортування, зберігання, оброблення, перероблення, утилізацію, видалення, знешкодження і захоронення, включаючи контроль за цими операціями та нагляд за місцями видалення.

Відповідно до статті 34 Закону № 187/98-ВР усі небезпечні відходи за ступенем їх шкідливого впливу на навколишнє природне середовище та на життя і здоров'я людини відповідно до переліку небезпечних властивостей поділяються на класи і підлягають обліку.

Небезпечними відходами, у розумінні цього ж Закону, - є відходи, що мають такі фізичні, хімічні, біологічні чи інші небезпечні властивості, які створюють або можуть створити значну небезпеку для навколишнього природного середовища і здоров'я людини та які потребують спеціальних методів і засобів поводження з ними.

Побутовими відходами згідно стаття 1 Закону № 187/98-ВР - є відходи, що утворюються в процесі життя і діяльності людини в житлових та нежитлових будинках (тверді, великогабаритні, ремонтні, рідкі, крім відходів, пов'язаних з виробничою діяльністю підприємств) і не використовуються за місцем їх накопичення

Актом перевірки встановлено, що на підприємстві ТОВ «Віво-Актив» утворюються відходи поліетилену, картону, пластику комунальні відходи, а також відпрацьовані люмінесцентні лампи (арк. 3 акту перевірки, а.с. 57)

Згідно з пунктом 8 Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 № 1218, власники відходів, для яких платежі за розміщення відходів усіх класів небезпеки не перевищують 10 гривень на рік, власники тільки побутових відходів, що уклали договори на розміщення відходів з підприємствами комунального господарства, та власники відходів як вторинної сировини, які провадять статутну діяльність із збирання і заготівлі таких відходів, звільняються від одержання лімітів на утворення та розміщення відходів

Згідно з пунктом 1.8 розділу 1 Методичних рекомендацій з визначення морфологічного складу твердих побутових відходів, затверджених Наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 16.02.10р. № 39, морфологічний склад твердих побутових відходів рекомендується визначати за такою класифікацією: харчові відходи (овочі, фрукти, відходи садівництва тощо); папір та картон; полімери (пластик, пластмаси); скло; чорні метали; кольорові метали; текстиль; дерево; небезпечні відходи (батарейки, сухі та електролітичні акумулятори, тара від розчинників, фарб, ртутні лампи, телевізійні кінескопи тощо); кістки, шкіра, гума; залишок твердих побутових відходів після вилучення компонентів (дрібне будівельне сміття, каміння, вуличний змет тощо).

Матеріалами справи підтверджується, що видами діяльності позивача є: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах, оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними і молюсками, виробництво інших харчових продуктів, виробництво дитячого харчування та дієтичних харчових продуктів, перероблення молока, виробництво масла та сиру (а.с. 14).

Доказів того, що відповідачем документально встановлено, що позивач здійснює хоча б один з видів діяльності з поводження з відходами: збирання (вилучення, накопичення і розміщенням відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах), перевезення, сортування, зберігання (тимчасове розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи видалення), оброблення, перероблення, утилізацію, видалення, знешкодження і захоронення, включаючи контроль за цими операціями та нагляд за місцями видалення, матеріали справи не містять.

З аналізу наведених норм та фактів, встановлених перевіркою судом встановлено, що у на підприємстві позивача в процесі здійснення господарської діяльності утворюються лише побутові відходи.

За таких обставин, вимога викладена у пункті 3 припису – визначити та погодити склад і властивості відходів є безпідставно.

З підстав зазначених у пункті 6 припису, яким позивача зобов’язано отримати дозвіл та ліміти на утворення та розміщення відходів, суд зазначає, що з аналізу пункту «а» частини першої статті 32 Закону України «Про відходи» ліміти на обсяги утворення і розміщення побутових відходів не встановлюються.

Крім того, слід звернути увагу, що згідно з пунктом 8 Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 №1218, власники відходів, для яких платежі за розміщення відходів усіх класів небезпеки не перевищують 10 гривень на рік, власники тільки побутових відходів, що уклали договори на розміщення відходів з підприємствами комунального господарства, та власники відходів як вторинної сировини, які провадять статутну діяльність із збирання і заготівлі таких відходів, звільняються від одержання лімітів на утворення та розміщення відходів.

За правилами пункту 10 Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів №1218 місцеві державні адміністрації за погодженням з органами Мінекоресурсів на місцях до 1 лютого поточного року визначають перелік власників відходів, яким необхідно одержати ліміти на утворення та розміщення відходів на наступний рік (крім власників, які звільняються від одержання таких лімітів). Пункт 11 такого Порядку закріплює, що органи Мінекоресурсів на місцях до 1 березня поточного року надсилають на адреси власників відходів повідомлення про необхідність подання на погодження проектів лімітів на утворення та розміщення відходів на наступний рік.

Також у пункті 12 цього Порядку передбачено, що власники відходів, які здійснюють лише їх розміщення, до 1 квітня, а власники відходів, які утворюють та розміщують їх на своїй території, до 1 червня поточного року подають до органів Мінекоресурсів на місцях заяви на одержання дозволу на розміщення відходів у наступному році.

Доказів направлення на адресу позивача повідомлення про необхідність подання на погодження проектів лімітів на утворення та розміщення відходів на відповідний рік відповідачем не надано, натомість представник позивача заперечував факт надходження на адресу товариства будь-яких повідомлень, щодо необхідності отримати дозвіл або ліміти на розміщення відходів.

Суд також звертає увагу, що на підтвердження порушень позивачем, пов’язаних із ухиленням від отримання лімітів та дозволу на розміщення відходів, екологічною інспекцією не надано перелік власників відходів, яким необхідно одержати ліміти на утворення та розміщення відходів на 2013 рік.

Враховуючи відсутність доказів наявності ТОВ «Віво-Актив» у переліку власників відходів, яким необхідно одержати ліміти на утворення та розміщення відходів та доказів направлення на адресу товариства повідомлення про необхідність подання для погодження проектів відповідних лімітів, вимога щодо отримання таких лімітів на утворення та розміщення відходів є протиправною

Щодо обов'язку завести журнал первинного обліку відходів (пункт 1 припису), суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 17 Закону України «Про відходи», суб'єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов'язані: на основі матеріально-сировинних балансів виробництва виявляти і вести первинний поточний облік кількості, типу і складу відходів, що утворюються, збираються, перевозяться, зберігаються, обробляються, утилізуються, знешкоджуються та видаляються, і подавати щодо них статистичну звітність у встановленому порядку.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 26 Закону України «Про відходи» державному обліку та паспортизації підлягають в обов'язковому порядку всі відходи, що утворюються на території України і на які поширюється дія цього Закону.

Державний облік та паспортизація відходів здійснюються у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок ведення державного обліку та паспортизації відходів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 1999 р. № 2034.

Відповідно до пункту 4 Порядку ведення державного обліку та паспортизації відходів первинний облік відходів ведуть підприємства відповідно до типових форм первинної облікової документації (картки, журнали, анкети) з використанням технологічної, нормативно-технічної, планово-економічної, бухгалтерської та іншої документації. Відомості для первинного обліку відходів, що заносяться до зазначених документів, обумовлюються системою показників, необхідних для заповнення форм державної статистичної звітності та ведення паспорта відходів.

Підприємства заповнюють форми державної статистичної звітності на підставі документів первинного обліку і подають їх в установленому порядку територіальним органам державної статистики.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський, облік та фінансову звітність в Україні» фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, відповідно до приписів вищенаведених норм законодавства статистична звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку первинних документів (первинний облік).

У свою чергу, відповідно до пункту 4 Порядку ведення державного обліку та паспортизації відходів, первинний поточний облік відходів ведеться на основі матеріально-сировинних балансів виробництва.

Оскільки позивач не здійснює виробничі операції з відходами, які можна було б відобразити у первинному та бухгалтерському обліку, у зв'язку з цим у підприємства відсутня технологічна, нормативно-технічна, планово-економічна документація (картки, журнали, анкети тощо), яка описувала б виробничі (технологічні) процеси (операції), та яка (документація) відповідно до пункту 4 Порядку ведення державного обліку та паспортизації відходів є підставою для первинного обліку відходів.

Крім того, відповідно до пункту «в» статті 23-2 Закону України «Про відходи», всі наявні в Україні об'єкти утворення, оброблення та утилізації відходів вносяться до реєстру таких об'єктів, який складає та веде центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Однак, позивач не внесений до згаданого вище реєстру об'єктів утворення, оброблення та утилізації відходів.

На порушення підпунктів 4.6, 4.11 та 4.14 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства відповідачем документально не встановлено, що вид діяльності, яку здійснює позивач, призводить до утворення відходів, не встановлено, що позивач здійснює будь-який виробничий процес, який призводить до утворення відходів, та не встановлено, що відходи утворюються.

За таких підстав суд приходить до висновку, що позивач не зобов'язаний здійснювати первинний поточний облік за формою № 1-ВТ та подавати статистичну звітність щодо поводження з відходами.

Отже, вимога відповідача про забезпечення ведення первинного поточного обліку відходів (завести журнал первинного обліку відходів) є незаконною.

З приводу пунктів 4 та 5 припису, якими на позивача покладено обов’язок укласти договори на утилізацію використаних пакувальних матеріалів і тари, в якій знаходиться продукція позивача та укласти договір на передачу відходів (картон, поліетилен, пластик), то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 35-1 Закону №187/98-ВР поводження з побутовими відходами здійснюється відповідно до державних норм, стандартів і правил.

Власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі, джерел утворення побутових відходів, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг та забезпечують роздільне збирання твердих побутових відходів.

Збирання та вивезення побутових відходів у межах певної території здійснюються юридичною особою, яка уповноважена на це органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, спеціально обладнаними для цього транспортними засобами.

Для забезпечення вивезення та утилізації відходів позивач уклав договори із спеціалізованими підприємствами на вивезення і утилізацію відходів, які утворюються під час здійснення господарської діяльності.

. Збирання та вивезення побутових відходів у межах певної території здійснюються юридичною особою, яка уповноважена на це органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, спеціально обладнаними для цього транспортними засобами.

Як вбачається із матеріалів справи, для забезпечення вивезення та утилізації відходів, у тому числі поліетилену, картону, пластику, позивач уклав договір №01-04/82 від 1 квітня 2013 року з ТОВ «Комунтранс-Бровари», відповідно до якого, останній зобов’язувався згідно з графіком надавати послуги з вивезення твердих побутових відходів (а.с. 20-22)..

Таким чином, передача (вивезення та утилізація) картону, поліетилену та пластику, що утворюється у процесі діяльності позивача, здійснюється ТОВ «Віво-Актив» відповідно до встановлених норм та правил.

Відносно вимог укласти договори на утилізацію використаних пакувальних матеріалів і тари суд зазначає, що частиною 4 пункту 5 Постанови КМУ № 915 від 26.07.2001 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" передбачений обов'язок підприємств, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, подавати щороку до 10 грудня територіальним органам Міністерства охорони навколишнього природного середовища інформацію про обсяги використаних ними тари і пакувальних матеріалів.

Абзацом 2 пункту 5 Постанови КМУ № 915 від 26.07.2001 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" передбачений обов'язок підприємств, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, самостійно з дотриманням вимог законодавства забезпечити приймання та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених пунктом 3 цієї постанови мінімальних норм утилізації або укласти з Компанією договори про організацію їх збирання, заготівлі па утилізації з оплатою послуг за тарифами, затвердженими пунктом 2 цієї постанови.

Указом Президента України № 718/2009 від 08.09.2009 "Про зупинення дії окремих положень Постанов Кабінету Міністрів від 26.07.2001 № 915 та від 20.05.2009 № 508", який набув чинності 17.09.2009, дію абзацу 2 пункту 5 Постанови КМУ № 915 від 26.07.2001 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" було зупинено.

Отже, з 17.09.2009 норми Постанови КМУ № 915 від 26.07.2001 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини", які передбачають обов'язкове укладення договорів на утилізацію пакувальних матеріалів і тари або самостійне забезпечення підприємствами приймання та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених мінімальних норм утилізації, не підлягають застосуванню.

Відтак, покладення на позивача обов’язку на утилізацію використаних пакувальних матеріалів і тари є необґрунтованим.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даній справі позивач надав докази того, що в результаті його діяльності утворюються лише побутові відходи, вивезення яких здійснюється спеціалізованими комунальними підприємствами на підставі укладених з ними господарських договорів

Доказів того, що в процесі господарської діяльності позивача утворюються інші види відходів у ході розгляду справи встановлено не було.

Натомість, суд бере до уваги, що в акті перевірки відсутні будь-які фактичні дані щодо відходів, які виявлено у відповідача під час перевірки, їх належність до того чи іншого класу небезпеки.

З огляду на те, що встановлені відповідачем в акті перевірки порушення законодавства поводження з відходами матеріалами справи не підтверджуються, суд дійшов висновку, що припис державної екологічної інспекції у Київській області є протиправним і підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис Державної екологічної інспекції у Київській області від 15 липня 2014 року №б/н.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віво-Актив» судовий збір у розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні – протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Леонтович А.М.