Справа № 2а-5182/09/1470
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/9733/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Комунального підприємства
Госпрозрахункова дільниця механізації
будівництва на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 03.02.2011 у справі № 2-а-5182/09/1470

за позовом Комунального
підприємства Госпрозрахункова
дільниця механізації будівництва

до Державної податкової
інспекції у Заводському районі м.
Миколаєва

про визнання протиправним та
скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулось до суду із
позовною заявою, у якій просить
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції від 17.09.2009 №
/0, яким позивачеві донараховано
суму основного податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 4 485,00 грн. та фінансових санкцій
- 65 825,50 грн. за порушення вимог Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств". Позовні вимоги
обґрунтовані відсутністю з боку
позивача порушень вимог названого
Закону.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 04.02.2010
позовні вимоги задоволено у повному
обсязі.

Апеляційний адміністративний суд
рішення суду першої інстанції скасував
та ухвалив нове рішення, яким у позові
відмовив.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить її відхилити з мотивів
необґрунтованості.

Переглянувши матеріали справи і
касаційну скаргу, заслухавши доповідь
судді, Вищий адміністративний суд
України зазначає наступне.

Як було встановлено судовими
інстанціями, які приймали рішення у
даній справі, за результатами планової
виїзної планової перевірки
Підприємства з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.04.2006 по 31.03.2009 державним податковим
органом складено акт від 04.09.2009, у якому
зазначено, що позивачем в порушення
вимог п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.
5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" до
складу валових витрат віднесено
витрати на підставі факсокопій
первинних документів, а не їх
оригіналів, та які не пов'язані із
господарською діяльністю позивача. На
підставі цього акта та згідно пп. 17.1.3 п.
17.1 ст. 17 Закону України від 21.12.2000 №
2181-ІІІ "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" Державна податкова інспекція
прийняла оспорюване податкове
повідомлення-рішення.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств"
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника податку
в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формі, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 11.2 названого Закону
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Отже, всі витрати господарюючого
суб'єкта мають бути здійснені в межах
господарської діяльності та
підтверджені відповідними первинними
документами.

Разом з тим, правилами ведення
податкового обліку не передбачено
переліку документів, які повинні
підтверджувати валові витрати.

Однак, ч. 2 ст. 3 Закону України 16.07.1999 №
996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
передбаченою, що фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Частинами 2, 3 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи
(регістри). Первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документа; дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складається документ;
зміст та обсяг господарської операції;
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що мають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

В підтвердження обставин щодо
правомірності сформованих валових
витрат на підставі факсокопії рахунку -
фактури з придбання нормативної
літератури судом першої інстанції
досліджено платіжне доручення, що
підтверджує здійснення позивачем
оплати товару, та яке є первинним
документам та має всі необхідні
обов'язкові реквізити.

На спростування доводів податкового
органу щодо відсутності підтвердження,
що витрати з придбання юридичної
літератури як Інформаційний бюлетень
Тендерної палати України не пов'язані з
господарською діяльністю позивача, суд
першої інстанції обґрунтовано
зазначив, що відповідачем всупереч
вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
зроблено не було обґрунтування такого
висновку, а з аналізу положень статуту
та Положення про тендерний комітет
Підприємства є всі підстави
стверджувати про використання
позивачем такої літератури під час
здійснення господарської діяльності.

З аналогічних підстав виходив суд
першої інстанції щодо вирішення
спірного питання відносно
використання у господарській
діяльності позивача придбаних
консультаційних послуг для виконання
процедур державних закупівель у ТОВ
"Наваль Н", зазначивши, що сам факт
надання послуг податкова інспекція в
акті перевірки не спростовує.

Цілком обґрунтованого висновку дійшов
суд першої інстанції щодо
безпідставності визначення позивачу
фінансових санкцій у сумі 65 825,50 грн. за
пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України від
21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" з огляду на те, що, по - перше,
оскільки відсутні порушення
податкового законодавства з боку
позивача щодо нарахування податку на
прибуток, таким чином, відсутні і
підстави для застосування до позивача
штрафних санкцій, визначених пп. 17.1.3 п.
17.1 ст. 17 вказаного Закону України. А по -
друге, платник податків, у якого при
документальній перевірці було
виявлено заниження суми податкових
зобов'язань, задекларованих ним у
поданих податкових деклараціях,
повинен сплати штраф згідно з пп. 17.1.3
ст. 17 Закону № 2181-ІІІ, яким встановлено,
у разі коли контролюючий орган
самостійно донараховує суму
податкового зобов'язання платника
податків за підставами, викладеними у
пп. "б" пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 цього Закону,
такий платник податків зобов'язаний
сплатити штраф у розмірі десяти
відсотків від суми недоплати
(заниження суми податкового
зобов'язання) за кожний з податкових
періодів, установлених для такого
податку, збору (обов'язкового платежу),
починаючи з податкового періоду, на
який припадає така недоплата, та
закінчуючи податковим періодом, на
який припадає отримання таким
платником податків податкового
повідомлення від контролюючого органу,
але не більше п'ятдесяти відсотків
такої суми та не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян сукупно за весь строк
недоплати, незалежно від кількості
податкових періодів, що минули.

В окремих випадках, зокрема, коли
посадову особу платника податків
засуджено за скоєння злочину щодо
ухилення від сплати податків або якщо
платник податків декларує переоцінені
або недооцінені об'єкти оподаткування,
що призводить до заниження податкового
зобов'язання у великих розмірах,
додатково до зазначеного штрафу
нараховується штраф у розмірі
п'ятдесяти відсотків від суми
недоплати, але не менше ста
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян сукупно за весь строк
недоплати, незалежно від кількості
податкових періодів, що минули,
передбачений пп. 17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Закону №
2181-ІІІ. Тобто нормою Закону № 2181-ІІІ
визначено вичерпний перелік випадків,
за наявності яких необхідно
застосовувати відповідну штрафну
санкцію.

З обставин, встановлених попереднім
судовими інстанціями вбачається, що
податковим органом сума заниженого
позивачем податкового зобов'язання
встановлена у розмірі 4 485,00 грн., втім
податковим органом нараховується
фінансова санкція у сумі 65 825,50 грн., що
значно перевищує законодавчо
визначений максимальний розмір
фінансових санкцій.

Отже, рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам чинного
законодавства і фактичним обставинам
справи, у зв'язку з чим підстав для його
скасування у апеляційного суду не було.

За викладених обставин суд першої
інстанції застосував норми
матеріального та процесуального права
та спір у справі вирішив правильно,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Комунального
підприємства Госпрозрахункова
дільниця механізації будівництва
задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 03.02.2011 у
справі № 2-а-5182/09/1470 скасувати та
залишити в силі постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 04.02.2010.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко