Справа № 437/903/14-а
Суддя: Васильєва І. А.
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Золотарьов
Суддя-доповідач - Васильєва І. А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року
справа №437/903/14-а

приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: Васильєвої І.А., Білак С.В.,
Сухарька М.Г., розглянувши в порядку
письмового провадження апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ленінського районного суду м.Луганська
від 20 березня 2014 року у справі №
437/903/14-а за позовом ОСОБА_2 до
Департаменту з питань праці та
соціального захисту населення
Луганської міської ради про визнання
неправомірними дій, зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
допомоги по догляду за дитиною до 3-х
років, -

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Департаменту з питань
праці та соціального захисту населення
Луганської міської ради, в якому просив
визнати неправомірними дії
Департаменту з питань праці та
соціального захисту населення
Луганської міської ради щодо відмови в
перерахунку і виплаті ОСОБА_2 допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку; зобов'язати
Департамент з питань праці та
соціального захисту населення
Луганської міської ради здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_2 допомоги
по догляду за дитиною - ОСОБА_3 до
досягнення нею трирічного віку,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років на
відповідний період з 02 квітня 2010 року
по 30 вересня 2011 року з урахуванням
проведених виплат; зобов'язати
Департамент з питань праці та
соціального захисту населення
Луганської міської ради здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_2 допомоги
по догляду за дитиною - ОСОБА_4 до
досягнення ним трирічного віку,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років на
відповідний період з 01 листопада 2013
року по 17 вересня 2016 року з урахуванням
проведених виплат (а.с. 2-5).

Постановою Ленінського районного суду
м.Луганська від 20 березня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено (а.с. 39-40).

Позивач з постановою суду першої
інстанції не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.
Просив скасувати постанову суду першої
інстанції, та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі (а.с. 44-48).

В доводах апеляційної скарги апелянт
посилається на те, що позивач
правомірно заявив вимоги до
Департаменту з питань праці та
соціального захисту населення
Луганської міської ради, оскільки
позивачці виплачувалась допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, що не оспорюється
відповідачем та належні докази про
виплати такої допомоги є в матеріалах
справи, а саме: відповідь відповідача
та довідка про виплати.

Крім того, апелянт посилається на норми
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми», а також Порядку
призначення і виплати державної
допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого
постановою КМУ від 27.12.2001 року № 1751.

Також, апелянт вказує на те, що
відповіддю відповідача, яка
знаходиться в матеріалах справи,
підтверджено факт перебування
позивача на обліку у останнього,
відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми».
Крім того, судом встановлено, що
позивач отримує допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, відповідно до Закону України
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми».

Таким чином, апелянт вважає, що
прийняте рішення судом першої
інстанції є необґрунтованим та
безпідставним, оскільки воно
суперечить нормам діючого
законодавства.

Сторони в судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явились,
просили розглядати справу у їх
відсутність. Відповідно до вимог ст.197
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд справи колегією суддів
здійснюється в письмовому провадженні
за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної
скарги. Суд апеляційної інстанції
може вийти за межі доводів
апеляційної скарги в разі встановлення
під час апеляційного провадження
порушень, допущених судом першої
інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_2, згідно
свідоцтва про народження є матір'ю
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з чим з 01 січня 2013
перебуває на обліку в Департаменті з
питань праці та соціального захисту
населення Луганської міської ради та
отримувала грошову допомогу у розмірі
130,00 грн. (а.с. 8-9,14-15).

24 грудня 2013 року позивач зверталася до
Департаменту з питань праці та
соціального захисту населення
Луганської міської ради з питання
виплати допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом, на що
отримала відмову відповідача (а.с. 10-14).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач не є застрахованою особою в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Між сторонами немає розбіжностей щодо
обставин справи, встановлених судом
першої та апеляційної інстанції.

З цього приводу судова колегія звертає
увагу на наступне.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних та юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку у тому числі органів
державної влади. У справах щодо
оскарження рішень суди перевіряють чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач не є застрахованою особою в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ст. 15 Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
в редакції, що діяла в 2007 році,
передбачалося отримання допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі
встановленного законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6-ти років.

Пунктом 14 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» дію
частини 1 статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року (справа №1-29-07 про
соціальні пільги громадян) визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними)
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
пункт 14 статті 71, яким зупинено на 2007
рік дію в частині визначення розміру
виплат допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
відповідно до прожиткового мінімуму
для дітей віком до 6-ти років. Також
визнано неконституційним положення
абзацу третього частини другої статті
56 Закону України «Про Державний бюджет
на 2007 рік» щодо встановлення допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, що визначається як
різниця між 50% прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не меньш 90
гривень для незастрахованих осіб та не
меньше 23% прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
для застрахованих осіб у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Пунктами 5,6 вказаного рішення
Конституційного суду України
визначено, що це рішення має
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статтей зазначених законів, що визнані
неконституційними. Це рішення
Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на теріторії
України.

Тому з 09.07.2007 року відновлено дію ч. 1 ст.
15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» в редакції,
відповідно до якої допомога по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається в розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Проте відповідно до п. 23 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік» ч. 1 ст. 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» викладена у редакції,
відповідно до якої допомога по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 01 січня 2008 року
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не меньше
130 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року (справа за
конституційним поданням Верховного
Суду щодо відповідності Конституції
окремих положень Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік») не
визнавалися неконституційними
положення п. 23 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік».

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751
(далі Порядок) саме на виконання Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми».

Відповідно до п.18 Порядку допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку призначається з дня
звернення за її призначенням, але не
раніше ніж з дня, що настає після
закінчення відпустки у зв'язку з
вагітністю та пологами для непрацюючих
осіб та осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, а для
працюючих осіб - з дня настання
відпустки по догляду за дитиною по день
її закінчення.

На підставі п. 19 Порядку виплата
допомоги в розмірі, що перевищує
мінімальний, здійснюється протягом
шести календарних місяців. Якщо особа,
якій призначена допомога, після
закінчення зазначеного строку не
підтвердила право на призначення
допомоги у розмірі, що перевищує
мінімальний, допомога виплачується у
мінімальному розмірі.

Згідно з п. 22 Порядку відповідно до
статті 15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку виплачується у
розмірі, що дорівнює різниці між: з 1
січня 2008 року - 50 відсотками, з 1 січня 2009
року - 75 відсотками, з 1 січня 2010 року - 100
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менш як
130 гривень.

Аналізуючи встановлені обставини та
приведені норми закону, які
врегульовують спірні правовідносини,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позовних вимог,
оскільки позивач не є особою, яка
застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, тому на
правовідносини щодо виплати їй
допомоги не поширюються норми ст. 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням», як
наслідок, вимоги позивача про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
щомісячну допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років, є
необґрунтованими, задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного, судова
колегія робить висновок, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для залишення
апеляційної скарги без задоволення, а
судового рішення без змін. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ленінського районного суду м.Луганська
від 20 березня 2014 року у справі №
437/903/14-а - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного
суду м.Луганська від 20 березня 2014 року
у справі № 437/903/14-а - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили. Ухвала прийнята за
наслідками розгляду в письмовому
проваджені набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Колегія суддів
І.А. Васильєва

С.В. Білак

М.Г. Сухарьок