Справа № 2-а/2508/10489/2011
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Короїд Ю.М.
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

08 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Аліменко В.О.,

суддів: Безименна Н.В.,
Кучма А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
відповідача Управління праці та
соціального захисту населення
Козелецької районної державної
адміністрації на постанову
Козелецького районного суду
Чернігівської області від 05.04.2012 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Управління праці та
соціального захисту населення
Козелецької районної державної
адміністрації про оскарження дій і
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, зобов'язання провести
певні дії -,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Козелецького районного
суду Чернігівської області від 05
квітня 2012 року позовні вимоги
задоволено. Визнано незаконними дії
відповідача щодо нарахування та
виплати додаткової пенсії відповідачу,
зобов'язано відповідача здійснити
перехунок та забезпечити виплату
доплату до пенсії у розмірі однієї
мінімальної заробітної плати, провести
перерахунок та виплату позивачу
допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування на
підставі ст.37 Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», здійснити
перехунок та виплатити щорічну
допомогу на оздоровлення за 2011 рік у
розмірі 5 мінімальних заробітних плат
за період з 21 серпня 2010 року по 31 грудня
2011 року , з урахуванням фактично
виплачених коштів.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду першої інстанції,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити у задоволенні
вимог адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.197 КАС України
апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
першої інстанції підлягає залишенню
без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
вимога позивача щодо зобов`язання УПФУ
здійснити перерахунок та виплату
доплати до пенсії як непрацюючому
пенсіонеру, який проживає в зоні
посиленого радіологічного контролю у
розмірі 1 мінімальної зарплати
відповідно до ст. 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки він знайшов
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач проживає на території
радіоактивного забруднення, що
підтверджується копією посвідчення,
перебуває на обліку у відповідача та
отримує пенсію у відповідача,
додаткову пенсію та доплату за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у відповідності до
ст. 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Закон).

У відповідності до статті 49 Закону
пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а)
державної пенсії; б) додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Згідно до ст. 39 Закону, пенсіонерам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
проводиться доплата до пенсії, яка
становить у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - одна
мінімальна заробітна плата.

Всупереч ст. 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» позивачу вказані доплати
виплачувалися частково, у фіксованому
розмірі, визначеному Постановою
Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 року по ст. 39 вказаного Закону, а
не в кратному відношенні до
мінімальної заробітної плати та
мінімальної пенсії за віком, як того
вимагає вказаний Закон.

З огляду на те, що Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має вищу юридичну силу в
порівняні з Постановою Кабінету
Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року
відповідач не правомірно виплачував
додаткову пенсію в меншому розмірі ніж
це передбачено ст. 39 зазначеного
Закону.

Судом першої інстанції також
встановлено, що вимога позивача щодо
зобов`язання УПФУ здійснити
перерахунок та виплату допомогу у
зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробника та особистого підсобного
господарства на підставі ст.37 Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
є обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки він знайшов
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є особою пенсійного віку,
віднесена до 3 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи та проживає у зоні
гарантованого добровільного
відселення.

У відповідності до ст. 49 Закону пенсії
особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

У відповідності до статті 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в таких
розмірі у зоні гарантованого
добровільного відселення - 30 процентів
від мінімальної заробітної плати.

Всупереч ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» позивачу вказана доплата
виплачувалася частково, у фіксованому
розмірі, визначеному відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 936 від 20.09.2005 року, а не в кратному
відношенні до мінімальної заробітної
плати, як того вимагає вказаний Закон.

З огляду на те, що Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має вищу юридичну силу в
порівняні з Постановою Кабінету
Міністрів України № 936 від 20.09.2005 року
відповідач не правомірно виплачував
доплату в меншому розмірі ніж це
передбачено ст. 37 зазначеного Закону.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність у Позивача права на
перерахунок та виплату щомісячної
грошової допомоги у розмірі,
визначеному ст. 37 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
в розмірі 5 мінімальних заробітних
плат.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 КАС
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, колегія суддів
вважає, що при визначенні розміру
щорічної допомоги на оздоровлення
позивачеві застосуванню підлягає ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», з якої вбачається, що під
час визначення розміру виплат за
основу їх нарахування береться
мінімальна заробітна плата, а не
постанова Кабінету Міністрів України N
562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка істотно звужує обсяг
встановлених законом прав позивача.

Крім того, розмір виплат, передбачений
вищевказаною постановою Кабінету
Міністрів України, не відповідає
визначеному Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміру,
кратному мінімальній заробітній платі,
яка збільшувалась в різні часи
Законами України «Про встановлення
мінімальної заробітної плати» на
відповідні роки.

При цьому надання законодавцем
Кабінету Міністрів України права
визначати порядок виплат особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав таких осіб, встановлених цим же
Законом.

Тобто, Кабінет Міністрів України
повинен був встановити зазначений
порядок не порушуючи положень цього
Закону.

Отже, дії відповідача щодо не виплати у
повному розмірі щорічної допомоги на
оздоровлення, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України N 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є неправомірними.

Апеляційна скарга не містить посилання
на обставини, передбачені статтями 202 -
204 Кодексу адміністративного
судочинства України, за яких рішення
суду підлягає скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Козелецькому районі Чернігівської
області - залишити без задоволення.

Постанову Козелецького районного суду
Чернігівської області від 05 квітня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя:
Аліменко В.О.

Судді:
Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.

Головуючий суддя
Аліменко В.О.

Судді:
Безименна Н.В.