Справа № 810/3118/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/3118/14
інстанції: Леонтович А.М.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Горбань Н.І., Файдюк В.В.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Комплекс
Агромарс» до Вишгородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому просив: визнати дії
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області щодо проведення позапланової
невиїзної перевірки ТОВ «Комплекс
Агромарс» щодо документального
підтвердження господарських відносин
з ПП «Дім Зерна» їх реальності та
повноти відображення в обліку за
період з 1 червня 2013 року по 30 вересня 2013
року - протиправними; скасувати наказ
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 20 березня 2014 року №184 про
проведення позапланової
документальної невиїзної перевірки;
скасувати податкове
повідомлення-рішення Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області від 10
квітня 2014 року №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2014
року адміністративний позов
задоволено частково.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції - скасуванню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, 20 березня
2014 року, посадовою особою
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, на підставі підпункту 20.1.4
пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2
пункту 75.1 статті 75, пункту 78.4 статті 78,
пункту 79.1, 79.2 статті 79 Податкового
кодексу України та на виконання наказу
від 20 березня 2014 року №184, проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ «Комплекс Агромарс» щодо
документального підтвердження
господарських взаємовідносин з ПП «Дім
Зерна» їх реальності та повноти
відображення в обліку за період з 1
червня 2013 року по 30 вересня 2013 року. В
результаті чого складено акт від 21
березня 2014 року №758/22-01/30160757.

В наведеному акті перевірки
відображено допущені ТОВ «Комплекс
Агромарс» порушення, а саме: пункту 185.1
статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту
188.1 статті 188, пункту 198.2, 198.3, 198.6 статті
198 та пункту 201.10 статті 201, пункту 209.1, 209.2
статті 209 Податкового кодексу України,
у результаті чого позивачем занижено
податок на додану вартість у сумі 1734730
грн, у тому числі за червень 2013 року на
суму 828972 грн, за липень 2013 року на суму
218307 грн, за серпень 2013 року на суму 262740
грн, за вересень 2013 року на суму 424711 грн.

Керуючись висновками викладеними в
акті перевірки Вишгородською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Київській області
прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від 10
квітня 2014 року №, відповідно до
якого, позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі
2602905 грн, у тому числі 1734730 грн - за
основними платежем, 867365 грн за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення ТОВ «Комплекс Агромарс»
звернулось за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи підтверджується
реальне виконання договорів та наявні
податкові накладні, які відповідають
вимогам законодавства, самі договори
невизнані судом недійсними та не
встановлено факт їх нікчемності, а
відтак, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є не вірною з огляду
на наступне.

Згідно з ст. 180 ПК України платником
податку є: 1) будь-яка особа, що
провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу; 2)
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку; 3) будь-яка особа, що ввозить
товари на митну територію України в
обсягах, які підлягають оподаткуванню,
та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, д)
з метою оподаткування цим податком до
імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

В результаті дослідження матеріалів
справи та наданих позивачем доказів на
спростування висновків суду першої
інстанції, судова колегія вважає за
необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

На підтвердження здійснення
господарських операцій з
контрагентами, позивачем надано:
договори поставки, податкові та
видаткові накладні, рахунки-фактури,
Товарно-транспортні накладні, рахунки
на оплату, сертифікати якості, платіжні
доручення та ін.

Проте, судова колегія вважає за
необхідне звернути уваги на те, що дані
документи, складені у невідповідності
до Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88, а саме
2.4. згідно якого первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Наведені документи первинної
звітності також суперечать положенням
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» відповідно до
якої первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів, акцентує увагу на тому,
що ряд первинних документів, не
відповідають вимогам ні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», ні Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88,
зокрема в первинних документах не
зазначено прізвища особи яка їх склала
та її посаду.

За таких обставин, надані позивачем
документи на підтвердження
господарських правовідносин з таким
контрагентом, не є належно оформленими
первинними документами, оскільки не
відповідають встановленим п. 201.1 ст. 201
ПК та частини другої ст. 9 Закону
України від 16.07.1999 №996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» вимогам щодо їх
складення і підписання повноважною
особою платника податків, тому не
можуть бути належним документальним
підтвердженням проведення
господарських операцій та підставою
для формування спірних сум валових
витрат і податкового кредиту з ПДВ.

При розгляді даної справи колегією
суддів враховано правову позицію
Верховного Суду України, яка викладена:
в постанові від 21.01.2011 у справі за
позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому
районі м. Луганська про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, а саме,
неналежним чином оформлена (підписана
не уповноваженою особою) податкова
накладна не може бути підставою для
нарахування податкового кредиту за
наявності фактів, що ставлять під
сумнів реальність наданої послуги; та в
постанові від 05.03.2012 по справі №21-421а11,
згідно з якою складені і підписані
неповноважними особами податкові
накладні не можуть вважатися належно
оформленими звітними документами, які
посвідчують факт придбання товарів,
робіт чи послуг, а тому віднесення
відображених у них сум ПДВ до
податкового кредиту є безпідставним.

Хоча фактичні обставини справи №21-421а11,
яка переглядалася Верховним Судом
України, стосувалися лише правильності
оформлення податкових накладних, на
підставі яких сформовано спірний
податковий кредит з ПДВ, однак суд
вважає, що з метою однакового
застосування законодавства,
застосований Верховним Судом України
підхід є цілком прийнятним. Для
з'ясування правильності оформлення й
інших первинних бухгалтерських
документів, для яких частина друга ст. 9
Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» встановлює
відповідні обов'язкові вимоги, у т.ч.
щодо їх складення та підписання
відповідними уповноваженими особами.

Відповідно до частини першої ст. 244-2 КАС
України, суди зобов'язані привести свою
судову практику у відповідність з
рішенням Верховного Суду України.

Отже, надані позивачем документи на
підтвердження господарських
правовідносин з контрагентами не є
належно оформленими первинними
документами, оскільки не відповідають
вимогам щодо їх складення і підписання
повноважною особою платника податків,
тому не можуть бути належним
документальним підтвердженням
проведення господарських операцій та
підставою для формування спірних сум
валових витрат і податкового кредиту з
ПДВ.

Така правова позиція узгоджується з
позицією Верховного Суду України,
викладеною і у постанові від 05.03.2012, у
якій ВС України зазначено, що сама лише
наявність у платника податків
податкових накладних, виписаних від
імені його контрагентів, не є
достатньою підставою для включення сум
ПДВ до податкового кредиту, якщо особи,
від імені яких складено такі документи
заперечують свою участь у створенні та
діяльності цих товариств, зокрема, й у
підписанні будь-яких первинних
документів, отже, виписані від їх імені
податкові накладні не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг, а
тому віднесення відображених у них сум
ПДВ до податкового кредиту є
безпідставним.

Що стосується наявних в матеріалах
справи товарно-транспортних накладних,
судова колегія вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 №996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, податкові накладні, рахунки
тощо) мають силу первинних документів
лише в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Товарно-транспортна накладна (ТТН) - це
основний документ на вантаж, що повинен
оформлятися при здійсненні вантажних
автоперевезень. Одночасно з цим, ТТН
виступає первинним документом
бухгалтерського обліку.

Так, відповідно до Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 № 363, товарно-транспортна
накладна є єдиним для всіх учасників
транспортного процесу юридичним
документом, що призначений для
списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи.

Пунктами 11.5, 11.6, 11.7 цих Правил
встановлено, що товарно-транспортну
накладну на перевезення вантажів
автомобільним транспортом замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом). Після прийняття
вантажу згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

В результаті огляду наданих до суду
апеляційної інстанції ТТН, судовою
колегією встановлено відсутність в них
обов'язкових реквізитів, зокрема: кодів
підприємств; конкретних адрес пунктів
навантаження та розвантаження товарів;
підписів водія експедитора,
вантажоодержувача та таксувальника.

Відтак, за відсутність в матеріалах
справи належним чином оформлених ТТН
чи інших документів, що
відображатимуть перевезення товару,
судова колегія позбавлена можливості
встановити рух такого товару.

Окрім того, судова колегія вважає за
необхідне акцентувати увагу на тому, що
сертифікати якості підписані
директором ПП «Дім Зерна» Цариком В.А.,
що у свою чергу є порушенням Порядку
видачі сертифіката якості зерна та
продуктів його переробки
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 23.07.2009 №848
(Порядок №848).

Так, згідно п. 4 Порядку №848 сертифікат
якості - документ, виданий
територіальним органом
Держсільгоспінспекції на партію зерна
та продуктів його переробки, що
завантажені у транспортний засіб, який
засвідчує відповідність їх показників
якості і безпеки вимогам державних
стандартів та інших нормативних
документів або експортного контракту і
включає інформацію про наявність або
відсутність генетично модифікованих
організмів.

Відповідно до положень п. 3 та п. 4
сертифікат якості видається на платній
основі і діє протягом строку
перевезення вантажу та розвантаження в
пункті призначення.

Сертифікація зерна та продуктів його
переробки включає огляд
(інспектування) зерна та продуктів його
переробки і видачу сертифіката якості
за місцем огляду (інспектування).

Разом з тим, констатація позивачем
того, що платник податків не може нести
відповідальність за порушення
податкової дисципліни його
контрагентами, загалом є вірною, але в
даному випадку ця теза не спростовує
допущені саме позивачем порушення
податкового законодавства і не може
звільняти останнього від настання
відповідних юридичних наслідків.

Також, судом апеляційної інстанції
взято до уваги відсутність: документів,
що підтверджують відповідність до
санітарних норм; складських накладних,
які підтверджують облік продукції на
складі; книги обліку довіреностей;
узгоджених заявок на покупку товару;
доказів подальшого використання
отриманої продукції у господарській
діяльності позивача.

Підсумовуючи вище викладене, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що доводи відповідача про
порушення позивачем норм податкового
законодавства, є таким, що відповідає
фактичним обставинам справи. А відтак,
податкове повідомлення-рішення
податкового органу є законним і
підстав для їх скасування відсутні.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є: 1) неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи; 2)
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки, судом першої інстанції
порушено норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи. В
зв'язку з цим виникає необхідність у
задоволені апеляційної скарги та
відповідно у скасуванні постанови
Київського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2014
року.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області -
задовольнити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2014
року - скасувати.

У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс Агромарс»
до Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.І. Горбань,

В.В. Файдюк

Головуючий суддя

Троян Н.М.

Судді:

Горбань Н.І.

Файдюк В.В.