Справа № 804/10021/14
Суддя: Парненко Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 р. Справа № 804/10021/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Парненко
В.С.

при секретарі судового засідання
Драгота С.А.,

за участю:

представник позивача Данилов А.В.

представник відповідача
Гребенюк О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрспецналадка» до Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання неправомірним та скасування
податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрспецналадка»
(надалі - позивач) звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (надалі -
відповідач), в якому просить визнати
неправомірним та скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 07.07.2014
р.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що вважає зазначене податкове
повідомлення-рішення протиправним та
таким, що підлягає скасуванню, оскільки
не ґрунтується на законі та прийняте
податковим органом без достатніх на те
правових підстав.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, просив в задоволенні
позову відмовити. Надав письмові
заперечення проти позову.

Заслухавши представників сторін,
розглянувши подані документи і
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що податковим
органом у період з 21.05.2014 р. по 27.05.2014 р.
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ «Укрспецналадка»
() з питань дотримання
податкового законодавства України з
податку на додану вартість при
документальному підтвердженні
господарських відносин придбання
товарів (робіт, послуг) у ТОВ БК «Гранд
Білдінг» (контрагент-постачальник, ) за лютий 2014 р. та подальшої
їх реалізації, реальності та повноти
відображення в обліку.

За результатами вказаної перевірки
складено Акт від 30.05.2014 р. №
3868/04-63-22-03/31573282 (надалі - Акт перевірки),
яким встановлено наступне.

Документально не підтверджено
реальність здійснення господарських
відносин із контрагентами, їх вид,
обсяг, якість та розрахунки по ланцюгу
постачання: ТОВ БК «Гранд Білдінг»
(контрагент - постачальник, ) - ТОВ «Укрспецналадка».

Встановлена відсутність об'єктів
оподаткування податком на додану
вартість при придбанні та продажу
товарів (послуг), які підпадають під
визначення ст. 22, 185, 187. 198 Податкового
кодексу України.

Встановлено за лютий 2014 року
відображення ТОВ «Укрспецналадка» в
податковому обліку господарських
операцій та розрахунків по ланцюгу
постачання: ТОВ БК «Гранд Білдінг»
(контрагент - постачальник, ) - ТОВ «Укрспецналадка».

В порушення пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст.
44, ст. 185, п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1,
200.2 ст. 200, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року, ТОВ
«Укрспецналадка» сформувало
податковий кредит звітного періоду на
підставі податкових накладних, які
складені з порушенням встановленого
законодавством України порядку та
формою і не підтверджені первинними
документами (актами, довідками,
товарно-транспортними накладними), а
також не підтверджені перевіркою ДПІ у
Печерському районі м. Києва ГУ
Міндоходів у м. Києві ТОВ БК «Гранд
Білдінг» (контрагент - постачальник,
), в результаті чого за
лютий 2014 року завищено суму
податкового кредиту у податковій
звітності з ПДВ на загальну суму 149489,75
грн., що призвело до заниження
позитивного значення різниці між сумою
податкового зобов'язання і сумою
податкового кредиту та суми ПДВ, яка
підлягає нарахуванню та сплаті в
бюджет на загальну суму 149490 грн.

07.07.2014 року відповідачем на підставі
Акта перевірки винесено податкове
повідомлення-рішення № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у сумі
224235,00 грн., в тому числі за основним
платежем - 149490,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 74745,00 грн.

Відповідачем під час проведення
перевірки встановлені наступні
порушення та відповідні ним
правовідносини.

Для проведення перевірки по
господарських відносинах з
контрагентами-постачальниками було
використано наступні документи: угоди,
укладені з постачальниками; податкові
накладні; видаткові накладні; інші
документи, згідно з якими ТОВ
«Укрспецналадка» укладало правочини
(угоди, контракти).

Так, ТОВ «Укрспецналадка» (покупець)
укладено договір від 30.01.2014 №393 з ТОВ БК
«Гранд Білдінг» (постачальник, , ІПН 55, адреса: 01103, м.
Київ, бульвар Дружби народів, буд. 28,
літера А, нежиле приміщення №6, офіс 1/1),
відповідно до якого продавець
зобов'язується поставити, а покупець
прийняти та оплатити продукцію в
номенклатурі, кількості, строки та на
умовах, визначених договором та
доданою до нього Специфікацією, що є
його невід'ємною частиною.

ТОВ «Укрспецналадка» у Декларації з
ПДВ за лютий 2014 року з урахуванням
уточнюючих розрахунків включені
податкові накладні в частині, що
стосуються даного ланцюга постачання,
до податкового кредиту на загальну
суму ПДВ 149489,75 грн.

В ході перевірки не підтверджено факт
отримання товару (робіт, послуг) в
наслідок наступного:

- встановлена невідповідність
назви товару: згідно видаткових та
податкових накладних, отриманих від
ТОВ БК «Гранд Білдінг» товаром є
запчастини до обладнання в
асортименті, а згідно
товарно-транспортних документів
товаром є гідрообладнання;

- надані товарно-транспортні
накладні на перевезення товару не
відповідають формі №1-ТН, а саме:
відсутній підпис про прийняття
водієм/експедитором вантажу, особи, яка
дозволила відпуск, не визначені
фактичні адреси пунктів навантаження,
адреси складських приміщень, які
використовувались (у наданих ТТН як
пункти навантаження товару вказана
юридична адреса ТОВ БК «Гранд Білдінг»,
за якою СПД не знаходиться, а не
фактична адреса складу); не зазначені
місцезнаходження авто підприємства,
замовника, вантажовідправника,
вантажоодержувача; в ТТН не заповнені
графи 5 «Ціна без ПДВ за одиницю, грн.», 8
«Документи з вантажем»;

- на видаткових накладних відсутні
прізвище, ім'я, по-батькові особи, яка
відвантажила товар, місце складання;

- відсутні сертифікати походження
та якості товару;

- відсутні документи щодо
зберігання товару.

Крім того, ДПІ у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська від ДПІ у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві складений Акт від
03.04.2014 р. №1019/26-55-22-08/38913054 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки Товариства з обмеженою
відповідальністю БК «Гранд Білдінг»
(податковий номер 38913054) щодо
підтвердження господарських відносин
платниками податків за період з 01.01.2014
р. по 28.02.2014 р.», в результаті чого
зменшені задекларовані податкові
зобов'язання ТОВ БК «Гранд Білдінг» та
не підтверджено виникнення у ТОВ
«Укрспецналадка» податкового кредиту.

В акті ДПІ у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 03.04.2014 р. №1019/26-55-22-08/38913054
зазначено, що місцезнаходження
товариства на момент проведення
звірки, згідно баз даних: м. Київ,
бульвар Дружби Народів, буд.28 А, №6, офіс
1/1, фактичне місцезнаходження ТОВ БК
«Гранд Білдінг» не встановлено.

Станом на 03.04.2014 р. стан платника ТОВ БК
«Гранд Білдінг» - 9 - направлено
повідомлення про відсутність за
місцезнаходженням.

В ході аналізу податкової звітності,
поданої ТОВ «Гранд Білдінг» до
податкового органу, та у зв'язку з не
поданням балансу підприємства
встановлено відсутність будь-якої
інформації про наявні складські
приміщення, наявність автомобільного
чи іншого транспорту, а також
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства.

Згідно податкової звітності, поданої
до податкового органу, інформація про
загальну чисельність працюючих на ТОВ
БК «Гранд Білдінг» відсутня.

Керуючись актом ДПІ у Печерському
районі м. Києва ГУ Міндоходів у м. Києві,
в ході проведення перевірки ТОВ
«Укрспецналадка», податковий орган
дійшов наступного висновку:

- не підтверджена реальність
здійснення операцій; не встановлено
фактичного (реального) надання робіт
(послуг), а саме не виявлено первинні
документи, по яких відбулася поставка
(надання) товару (робіт, послуг) ТОВ
«Укрспецналадка», рух цих товарів
(робіт, послуг). Відповідно наявних на
час проведення перевірки документів
немає можливості встановити розмір
витрат, особу, яка понесла дані витрати,
можливість здійснення таких операцій з
урахуванням оперативності проведення
операцій та віддаленості контрагентів
один від одного;

- встановлена дефектність наданих
ТОВ «Укрспецналадка» до перевірки
первинних документів, не виявлено
фактичного відвантаження товарів, їх
реального транспортування та
зберігання - не виявлено належним чином
складені первинні документи, по яких
відбувався би рух товару (послуг) від
продавця (постачальника) до покупця, а
також документів, що підтверджують
прийняття, оприбуткування та
відвантаження ТМЦ. Відповідно наявних
на час проведення перевірки документів
немає можливості встановити вид
товару, фактичний шлях перевезення,
можливість здійснення таких операцій з
урахуванням оперативності проведення
операцій та віддаленості контрагентів
один від одного;

- при здійсненні контролю за
додержанням ліцензійних умов
провадження діяльності з надання
послуг з перевезення не має можливості
встановити: чи є достатнєю кількість у
суб'єктів господарювання на час
перевірки інженерно-технічних
працівників (ІТП), робітників, які
забезпечують виконання робіт;
відсутність необхідної техніки,
обладнання (їх перевірка, атестація у
відповідних органах, обстеження)
власної або діючих договорів на її
оренду; відсутність необхідних діючих
(які мають визначений термін дії)
посвідчень відповідальних виконавців
робіт; відсутність державних
стандартів, інших нормативних
документів та нормативно-правових
актів;

- при складанні видаткових
накладних, актів та податкових
накладних опис (номенклатура)
товарів/послуг та їх кількість, обсяг
виписані не вірно, в наслідок чого
неможливо ідентифікувати вказані
товари (роботи, послуги), встановити їх
кількість та обсяг, відповідно до кодів
ввезення УКТ ЗЕД.

Таким чином, на думку відповідача,
операції з перевезення та
оприбуткування, приймання-передачі
товарів (робіт, послуг) не проводилися.

З приводу встановлених порушень суд
зазначає наступне.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» визначено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена пп. 1.2 п. 1, пп. 2.1 п.
2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІV,
із змінами та доповненнями,
встановлені вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за
№ 168/704 первинні документи (на паперових
і машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного
Положення забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно ст. 1 Закону України від 16.07.1999 №
996-ХІV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Згідно п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу
України, платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну, що має містити
зазначені окремим рядками: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дату виписування податкової
накладної; в) повну або скорочену назву,
зазначену у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкову адресу фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повну або скорочену
назву, зазначену у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатуру) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціну постачання без
урахування податку; ж) ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; з) загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України при здійсненні
операцій з постачання товарів/послуг
платник податку - продавець
товарів/послуг зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну після
реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Судом встановлено, що надані
податковому органу до перевірки
податкові накладні відповідають
вищевказаним вимогам.

Суд звертає увагу, що видаткові та
податкові накладні не містять такої
узагальнюючої назви товару, як
запчастини до обладнання в
асортименті, а містять повний перелік
(номенклатуру) поставлених товарів. У
товарно-транспортних накладних
міститься узагальнююча назва товарів -
гідрообладнання, яка по змістовому
значенню об'єднує у собі ці товари.

Відповідно до преамбули Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997р.
№363, в яких є посилання на необхідність
наявності документу під назвою
«товарно-транспортна накладна», ці
правила визначають права, обов'язки і
відповідальність перевізників,
вантажовідправників та
вантажоодержувачів - замовників.
Згідно із п.1 цих Правил замовник -
вантажовідправник або
вантажоодержувач, який уклав з
перевізником договір про перевезення
вантажів. Тобто цей нормативний акт
регулює правовідносини, які випливають
з договору перевезення.

Зазначені правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні не
встановлюють правил податкового
обліку валових витрат платників
податків, а тільки встановлюють права,
обов'язки і відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема товарно-транспортна накладна
не є документом первинного
бухгалтерського обліку, який
підтверджує обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Постановою КМУ від 21.05.2009 р. № 515, якою
внесено зміни до Переліку документів,
необхідних для здійснення перевезення
вантажу автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні,
затвердженого постановою КМУ від 25.02.2009
р. № 207, встановлено, що особам,
уповноваженим здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, забороняється
вимагати у водія юридичної особи або
фізичної особи - підприємця документи,
не передбачені зазначеним Переліком.

Документом на вантаж є:

- для водія юридичної особи або
фізичної особи - підприємця, що
здійснює вантажні перевезення на
договірних умовах, -
товарно-транспортна накладна ;

- для водія юридичної особи або
фізичної особи - підприємця , що
здійснює вантажні перевезення для
власних потреб, - накладна або інший
документ , що підтверджує право
власності на вантаж.

Отже, відсутність товарно-транспортної
накладної або виявлені помилки при її
складанні жодним чином не можуть
слугувати підставами для висновку
податкового органу щодо неможливості
факту отримання товарів/послуг від
постачальників.

Підтвердження отримання
товарно-матеріальних цінностей та
отримання послуг перевезення вантажу,
товарно-транспортними накладними, не є
визначальною умовою для отримання
права на податковий кредит, оскільки,
законодавчі норми не ставлять в
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення вантажу
(товару) з наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість. Крім того, у разі
підтвердження дійсного виконання
відповідних господарських операцій
певні недоліки первинних документів та
не можуть слугувати підставою для
притягнення платника податку-покупця
до відповідальності.

Як вбачається з установлених судом
обставин справи, факт поставки товарів
позивачеві підтверджується
договорами, видатковими накладними,
податковими накладними, довіреностями
на отримання товару. А відтак окремі
недоліки у документальному оформленні
цих операцій (зокрема, під час
заповнення товарно-транспортних
накладних, податкових, видаткових
накладних) не можуть бути підставами
для позбавлення позивача права на
врахування витрат, понесених на оплату
цих послуг, під час визначення об'єкта
оподаткування.

Також, суд вважає посилання
податкового органу на відсутність
сертифікатів походження та якості
товару, документів щодо зберігання
товару як на підставу неотримання
позивачем товару, безпідставними,
оскільки не спростовують права
позивача на формування податкового
кредиту та податкових витрат.
Сертифікати якості (відповідності)
товару, документи щодо зберігання
товару не можуть розглядатись як
документи, у зв'язку з наявністю або
відсутністю яких можна зробити
висновок про здійснення або
нездійснення поставок товару
(виконання або невиконання умов
договору поставки тощо).

Крім того, судом встановлено, що
придбані у ТОВ БК «Гранд Білдінг»
товари в подальшому використані у
виробництві гідрошахтного обладнання
(муфт, фітингів, вісей, перехідників,
втулок, проушин, пружин, грундбукс,
корпусів, тощо) і відповідно списані у
бухгалтерському обліку на рахунок 23
«Виробництво». В подальшому готова
продукція реалізована ТОВ
«Першотравенський ремонтно-механічний
завод» (), ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» (),
ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» ().

Позивач підтвердив дані обставини,
виклавши їх у Акт перевірки.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно пп. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не пов'язані з провадженням
господарської діяльності та не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

· придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

· придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п.198.1. ст. 198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від того,
чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судом встановлено, що придбаний товар
був використаний позивачем у власній
господарській діяльності та в
подальшому реалізований іншим
підприємствам.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 203 Цивільного кодексу України
наведено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину:

1. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
Цивільного кодексу України). З
наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» встановлений перелік
правочинів, які є нікчемними як такі,
що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження
або незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Згідно частин 2, 3 статті 215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Визнання правочину
недійсним судом не вимагається лише у
тому випадку, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Недійсними правочини можуть вважатися
лише за умови доведеності фактів, що
свідчать про нікчемність даного
правочину.

Правочини, зазначені в Акті перевірки,
до теперішнього часу не визнані
недійсними у судовому порядку.

Також, суд критично оцінює
використання відповідачем Акту ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів в м.Києві від
03.04.2014 №1019/26-55-22-08/38913054 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки Товариства з обмеженою
відповідальністю БК «Гранд Білдінг»
(податковий номер 38913054) щодо
підтвердження господарських відносин
платниками податків за період з 01.01.2014
р. по 28.02.2014 р.» як підстави для
висновків перевірки позивача, оскільки
у відповідності до роз'яснень Листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011р. №742/11/13-11 оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Суд звертає увагу, що згідно Акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента податковим органом,
без співставлення даних первинних
бухгалтерських та інших документів
щодо з'ясування факту здійснення
господарських операцій, неможливо
зробити висновок про відсутність факту
поставки товару від ТОВ БК «Гранд
Білдінг» до позивача.

Крім того, відповідно до Порядку
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 27.12.2010 року №1232
за наслідками проведення зустрічної
звірки відповідним податковим органом
складається довідка про зустрічну
звірку, а не Акт.

Платник податків не може нести
відповідальність за дії контрагентів
при відсутності вини, інакше
порушуються основні конституційні
засади: дотримання принципу
справедливості як елемента
верховенства права (ст. 8 Конституції
України), індивідуалізації
відповідальності (ст. 61 Конституції
України), забезпечення доведеності
вини (ст. 129 Конституції України).

Конституційний принцип
індивідуалізації відповідальності
знайшов своє відображення в Постановах
ВСУ від 06.04.2004 р. по справі 8/140, від 29.10.2010
р. по справі 21-14-а10, від 31.01.2010 р. по
справі № 21-47а10, де встановлено, якщо
контрагент платника податку не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це не тягне
відповідальності та негативних
наслідків для самого платника податку.

Більш того, згідно із ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» віл 23 лютого 2006 року
№ 3477-VI, суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права. А відповідно до частини
другої ст. 8 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

На сьогоднішній день, судами України
при вирішенні спорів з податковими
органами застосовані три основні
рішення Європейського суду з прав
людини у справах: «Інтерсплав» проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес
АД» проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03).

Так, у справі «Булвес АД» проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) суд
вважає, що компанія-заявник не повинна
нести відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом з пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження компанії заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів і
вимогами захисту права власності.

Аналогічні висновки Європейський Суд з
прав людини виклав у справі «Бізнес
Супорт Центр» проти Болгарії». Також, у
справі «Інтерсплав» проти України» (2007
рік, заява № 803/02), Суд, у п. 38 рішення
зазначив: «На думку Суду, коли державні
органи володіють будь-якою інформацією
про зловживання в системі
відшкодування ПДВ, які здійснюються
конкретною компанією, вони можуть
вжити відповідних заходів з метою
запобігання або усунення таких
зловживань. Суд, однак, не може прийняти
зауваження Уряду, стосовно загальної
практики з відшкодування ПДВ за
відсутності будь-яких ознак, які
вказували б на те, що заявник був
безпосередньо залучений в такі
зловживання».

Перевіряючи відповідність позбавлення
права на податковий кредит / бюджетне
відшкодування вимогам ст. 1 Протоколу №
1, Європейський суд з прав людини
застосував принцип пропорційності. Цей
принцип є складовою частиною принципу
верховенства права і вимагає
дотримання «справедливого балансу»
між вимогами публічного інтересу та
захистом прав приватних осіб, у
реалізацію яких здійснюється
втручання держави.

Після проведення відповідної оцінки,
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
дотримується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
/ бюджетне відшкодування при
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, або доказів того, що
йому було відомо / повинно було бути
відомо про таку діяльність його
постачальників.

Відповідно, Суд констатував факт
порушення ст. 1 Протоколу № 1, якою
гарантується право на мирне володіння
майном.

Рішення ж Європейського суду з прав
людини у податкових спорах не
дозволяють поставити публічний
інтерес (наповнення бюджету) вище
приватного (свобода господарської
діяльності та захист права власності).

За інших обставин платник податку не
має нести відповідальність за
порушення законодавства своїми
контрагентами.

Під час судового розгляду справи
позивачем надано первинну
документацію підприємства, що
підтверджує здійснення господарських
відносин з ТОВ БК «Гранд Білдінг».

Дослідження первинних документів, які
опосередковують господарські
відносини між позивачем та його
контрагентом свідчить, що вони
складені у відповідності до вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Акт перевірки не свідчить про
порушення позивачем вимог Податкового
кодексу України, що могло б стати
підставою для визначення контролюючим
органом податкових зобов'язань.

Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем належним чином не
доведено відповідність встановлених
порушень дійсним обставинам справи,
натомість позивачем наведені
обставини, які підтверджуються
достатніми доказами, які свідчать про
обґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку
про задоволення адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрспецналадка» до
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м.Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання неправомірним та скасування
податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрспецналадка» до Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання неправомірним та скасування
податкового повідомлення - рішення, -
задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м.Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
07.07.2014 р.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а у разі її апеляційного
оскарження - з моменту проголошення
судового рішення суду апеляційної
інстанції.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у десятиденний
строк з дня отримання копії постанови,
виготовленої у повному обсязі.

Повний текст постанови складено
28 липня 2014 року.

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили 28.07.14 Суддя З
оригіналом згідно Помічник судді
В.С. Парненко
В.С. Парненко
Ю.Ю. Ковтун