Справа № 825/1368/14
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1368/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кашпур О.В.
Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Чаку Є.В.

За участю секретаря судового
засідання: Горячевої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15.05.14р. у
справі №825/1368/14 за позовом ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
скасування вимоги

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про
скасування податкової вимоги від
08.08.11р. №18 на суму 51 000 грн.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15.05.14р.
адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить суд скасувати постанову з
мотивів порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що
судом першої інстанції не враховано, що
позивачем у поданій ним декларації про
майновий стан і доходи фізичних осіб за
2010 рік самостійно задекларовано, проте
не сплачено суму податкового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб у розмірі 51 000 грн.

У судове засідання представник
апелянта не з'явися, про причини неявки
суд не повідомив, про проведення
судового засідання повідомлений
належним чином.

У судовому засіданні позивач та його
представник заперечили проти
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
та його представника, розглянувши
матеріали справи та апеляційну скаргу
відповідача, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи та
встановлено судом першої інстанції,
25.07.10р. між ОСОБА_3, ОСОБА_4 (відчужувачі)
та ОСОБА_2 (набувачем) було укладеного
договір довічного утримання, за
умовами якого відчужувачі передали у
власність позивача нерухоме майно: дві
земельні ділянки загальною площею 0,2601
га та два житлових будинка з
господарсько-побутовими будівлями за
АДРЕСА_1

За умовами п. 4.1 цього договору, набувач
стає власником нерухомого майна,
переданого йому за договором довічного
утримання (догляду), після
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації. Право власності
на нерухоме майно, що підлягає
державній реєстрації, виникає з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно витягу про державну
реєстрацію прав від 01.12.10р. за № 28193490,
ОСОБА_2 є власником житлового будинку
на підставі договору довічного
утримання (догляду) від 26.07.10р. № 986.

Позивачем у травні 2011 року було подано
до ДПІ в м. Чернігові декларацію про
доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2010
року, відповідно до додатку 2 якої було
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб у розмірі 51 000 грн.
у звґязку з декларуванням одержаного
доходу в сумі 340 000 грн.

У зв'язку з несплатою суми податкового
зобов'язання самостійно
задекларованого платником, ДПІ в м.
Чернігові було сформовано та
направлено позивачу податкову вимогу
№ 18 від 08.08.11р., якою визначено суму
податкового боргу у розмірі 51 000 грн.

Задовольняючи адміністративний позов
про визнання протиправною та
скасування вказаної вимоги, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
набув права власності на нерухоме
майно за договором довічного утримання
у розумінні цивільного законодавства,
оскільки договором довічного
утримання майном обмежено його право
розпоряджатися цим майном на власний
розсуд шляхом заборони його відчуження
за життя відчужувачів, а відтак позивач
не є платником податку з доходів
фізичних осіб у спірному випадку.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

До набрання чинності Податковим
кодексом України податок на доходи
фізичних осіб справлявся на підставі
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22 травня 2003 року N
889-IV (із змінами та доповненнями).

Так, відповідно до п.1.2. ст.1 вказаного
Закону (у редакції, що була чинною у
звітний задекларований період), дохід -
сума будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених підпунктом 4.2.16
пункту 4.2 статті 4 цього Закону,
протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як
на території України, так і за її
межами.

З метою оподаткування до доходів
платника податку також включаються:
інші доходи як виплати чи винагороди за
цивільно-правовими договорами,
одержувані резидентом або
нерезидентом, якщо джерело виплати
(нарахування) таких доходів
знаходиться на території України,
незалежно від резидентського статусу
особи, що їх виплачує (нараховує).

Відповідно до п.п. 19.1. «а» статті 19
Закону N 889-IV, платники податку
зобов'язані: вести облік доходів і
витрат у обсягах, достатніх для
визначення суми загального річного
оподатковуваного доходу, у разі коли
такий платник податку зобов'язаний цим
Законом подавати декларацію.

Якщо згідно з нормами цього Закону
окремі види оподатковуваних доходів
(прибутків) не підлягають
оподаткуванню при їх нарахуванні чи
виплаті, то платник податку
зобов'язаний самостійно включити суму
таких доходів до складу загального
річного оподатковуваного доходу та
подати річну декларацію з цього
податку (п.п. 8.1.3. ст.8 цього ж Закону).

Тобто, дохід від вартості нерухомого
майна одержаного у власність за
договором довічного утримання набувач
зобов'язаний включити до річної
податкової декларації за звітний
період та сплатити належну суму
податку з доходів фізичних осіб.

Так, відповідно до п. 54.1 ст. 54
Податкового кодексу України, крім
випадків, передбачених податковим
законодавством, платник податків
самостійно обчислює суму податкового
та/або грошового зобов'язання та/або
пені, яку зазначає у податковій (митній)
декларації або уточнюючому розрахунку,
що подається контролюючому органу у
строки, встановлені цим Кодексом. Така
сума грошового зобов'язання та/або пені
вважається узгодженою.

Отже, у даному випадку, позивач
самостійно задекларував доходи від
одержаного у власність майна та
узгодив суму грошового зобов'язання у
розмірі 51 000 грн. (340 000 грн. *15%)

Згідно п.57.1 ст. 57 Податкового кодексу
України, платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації, протягом 10
календарних днів, що настають за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого цим Кодексом для
подання податкової декларації, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.п.14.1.175. п.14.1. ст.14
Податкового кодексу України,
податковий борг - сума узгодженого
грошового зобов'язання (з урахуванням
штрафних санкцій за їх наявності), але
не сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання.

Тобто, сума узгодженого грошового
зобов'язання набуває статусу
податкового боргу у разі не сплати її у
встановлений законом строк.

Відповідно до п.п. 14.1.153. п.14.1. ст.14
Податкового кодексу України податкова
вимога - письмова вимога контролюючого
органу до платника податків щодо
погашення суми податкового боргу.

Уніфіковані правила направлення
податкових вимог усім платникам
податків передбачені ст.59 Податкового
кодексу України (у редакції станом на
день винесення оспорюваної вимоги).

Так, відповідно до п. 59.1. ст.59
Податкового кодексу України, у разі
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку, визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається не
раніше першого робочого дня після
закінчення граничного строку сплати
суми грошового зобов'язання.

Податкова вимога надсилається також
платникам податків, які самостійно
подали податкові декларації, але не
погасили суми податкових зобов'язань у
встановлені цим Кодексом строки, без
попереднього надсилання (вручення)
податкового повідомлення-рішення.
(пункти 59.3., 59.4. цієї ж норми).

У даному випадку, судом першої
інстанції безпідставно не враховано,
що позивачем самостійно задеклароване
податкове зобов'язання з податку на
доходи у сумі 51 000 грн., про що свідчить
наявна у справі декларація про доходи
за період з 01.01.по 31.12.2010 року, подана до
податкового органу у травні 2011 року.

Податкове законодавство визначає
можливість платника самостійно
виправити помилки шляхом внесення змін
до податкової звітності у порядку,
передбаченому ст. 50 Податкового
кодексу України. Проте позивач таким
правом не скористався.

За наведених правових норм та
приймаючи до уваги факт несплати
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у сумі 51 000 грн.,
відсутні правові підстави для висновку
про протиправність податкової вимоги
на цю суму.

Колегія суддів не погоджується також і
з висновком суду першої інстанції про
те, що позивач не є платником податку з
доходів фізичних осіб у спірному
випадку.

Частинами 3 та 4 ст. 334 Цивільного
кодексу України передбачено, що право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає в набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності в набувача
виникає з моменту такої реєстрації.
Згідно з ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу
України правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
установлених законом. Такий правочин є
вчиненим із моменту його державної
реєстрації.

Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації за ч. 2 ст. 745
Цивільного кодексу України.

Разом з тим, статею 182 Цивільного
кодексу України передбачена
необхідність державної реєстрації як
прав на нерухомість, так і правочинів
щодо нерухомості.

Таким чином, державна реєстрація
договору про відчуження майна та
державна реєстрація права власності на
нерухому річ є окремими видами
реєстрації.

Державна реєстрація правочинів
проводиться на підставі Тимчасового
порядку державної реєстрації
правочинів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004
№671, відповідно до п. 2 якого
реєстраторами є державні нотаріальні
контори, приватні нотаріуси, які згідно
з договорами, укладеними з
адміністратором реєстру, проводять
державну реєстрацію правочинів, змін,
унесених до них, відомостей про
припинення їх дії, приймають запити,
видають завірені витяги з реєстру та
виконують інші функції, передбачені
цим порядком.

З огляду на положення п. 5 Прикінцевих
положень Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень», державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно проводиться комунальними
підприємствами БТІ на підставі
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції від 07.02.2002 №7/5.

У даному випадку, договір довічного
утримання (догляду) від 26.07.10р.
зареєстровано в реєстрі за №986 згідно
Закону України «Про нотаріат». Згідно
витягу про державну реєстрацію прав,
01.12.10р. за №30919778 КП «Чернігівське
районне бюро технічної
інвентаризації» на підставі договору
довічного утримання за позивачем
зареєстровано право власності на
нерухоме майно.

Таким чином, позивач набув право
власності на майно за договором
довічного утримання відповідно до ст.
334 Цивільного кодексу України, а відтак
з урахуванням вищенаведених норм
Закону N 889-IV зобов'язаний сплатити
належну суму податку з доходів
фізичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 202 КАС України,
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст.195, 196, 202, 205, 207 КАС
України, Київський апеляційний
адміністративний суд

П О С Т А Н
О В И В:

апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15.05.14р. у
справі №825/1368/14 - задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15.05.14р. у
справі №825/1368/14 скасувати та прийняти
нову постанову, якою у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у м. Чернігові Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області про скасування вимоги від
08.08.11р. №18 на суму 51 000 грн. - відмовити.

Дана постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуюча суддя
Шелест С.Б.

Судді :
Пилипенко О.Є.

Чаку Є.В.

Повний текст постанови складений:
31.07.14р.

Головуючий суддя

Шелест С.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Чаку Є.В.