Справа № 812/2156/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" липня 2014 р. м. Київ
К/800/32091/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Весельської Т.Ф.,

Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Луганського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Луганській
області, Головного Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області, третя особа -
ОСОБА_6 про визнання бездіяльності та
визнання рішення про відмову у наданні
копії відповіді незаконними,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Луганського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області, Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Луганській області за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідачів - ОСОБА_6 про
визнання рішення Луганського міського
управління ГУМВС України у Луганській
області про відмову видати ОСОБА_4
копію звернення ОСОБА_6, копію
відповіді на її ім'я, а також надати
йому для ознайомлення матеріали
перевірки за зверненням ОСОБА_6
незаконними; визнати передачу Головним
управлінням Міністерства внутрішніх
справ України у Луганській області
скарги позивача від 18.01.2013р. на розгляд
Луганському міському управлінню
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Луганській
області незаконною.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2013
року, позов задоволено частково:
визнано передачу Головним управлінням
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області скарги від 18.01.2013р.
на розгляд Луганському міському
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області незаконною; в
решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів в частині відмови в задоволенні
позовних вимог, позивач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення судів у вказаній
частині скасувати та прийняти в цій
частині нове рішення, яким позов
задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 21.11.2012р. позивач
звернувся до Луганського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області із заявою, в якій
просив надати йому копію звернення
третьої особи, копію відповіді
Луганського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Луганській
області на вказане звернення, а також
надати можливість ознайомитися з
матеріалами перевірки за зверненням
третьої особи.

05.12.2012р. за результатами розгляду
звернення позивача Луганським міським
управлінням Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області за підписом т.в.о.
начальника Управління Губанової С.Л.
було надано відповідь за №88/2-А-1210, в
якій зазначалось, що відповідно до
вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про
інформацію» не допускаються збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. При
цьому цим же законом визначено, що до
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.
Вказана інформація міститься в
матеріалах перевірки за зверненням
гр.ОСОБА_6 (відповідно до свідоцтва про
зміну імені - ОСОБА_6), у зв'язку з чим
відповідно до Закону України «Про
захист персональних даних», Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» не підлягає розголошенню
шляхом фотографування або зняття копій
з зазначених матеріалів.

18.01.2013р. позивач звернувся до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Луганській області зі
скаргою, в якій просив надати йому
можливість ознайомитись з матеріалами
перевірки, проведеної за зверненням
гр.ОСОБА_6 відносно причин смерті
ОСОБА_9, причетності позивача до смерті
цієї особи, а також дозволити йому
здійснити фотографування матеріалів
перевірки й, крім того, видати йому
копію звернення гр.ОСОБА_6, на підставі
якої проводилась перевірка причин
смерті ОСОБА_9 і причетності позивача
до смерті останньої, а також копію
відповіді Луганського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області, надісланої на
ім'я гр.ОСОБА_6

Луганське міське управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Луганській області в
листі від 28.01.2013р. за підписом
начальника Управління Ковальчук
О.А. повідомило позивачу ту ж
інформацію, що й в листі №88/2-А-1210 від
05.12.2012р., а також вказало про те, що
оскільки чинним законодавством
України доступ громадян до матеріалів
перевірок, які містять в собі
персональні дані про інших осіб,
визнано обмеженим, то позивачу було
обґрунтовано відмовлено в наданні
копій документів, що перебувають в
матеріалах перевірки за зверненням
гр.ОСОБА_6

Також Луганське міське управління
ГУМВС України у Луганській області
зазначило, що у випадку звернення
позивача до суду останній має право для
забезпечення повноти та об'єктивності
розгляду справи направити запит щодо
отримання офіційних документів, у
можливості ознайомлення з якими
позивачу було відмовлено, та вивчивши
їх, вирішити питання щодо
обґрунтованості (або
необґрунтованості) прийнятих рішень за
зверненнями, які були надіслані до ОВС
у відношенні позивача.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ст.40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про
звернення громадян» громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

За змістом ст.7 вказаного Закону
звернення, оформлені належним чинним і
подані у встановленому порядку,
підлягають обов'язковому прийняттю та
розгляду; якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення; у
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про
інформацію» встановлено, що не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини; до
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження;
кожному забезпечується вільний доступ
до інформації, яка стосується його
особисто, крім випадків, передбачених
законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом; публічна
інформація є відкритою, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
інформацією з обмеженим доступом, є,
зокрема, конфіденційна інформація.

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що обмеження доступу до
інформації здійснюється відповідно до
закону при дотриманні сукупності таких
вимог:

1) виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої
інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
конфіденційна інформація - інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень, та яка може
поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов; не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону;
розпорядники інформації, визначені
частиною першою статті 13 цього Закону,
які володіють конфіденційною
інформацією, можуть поширювати її лише
за згодою осіб, які обмежили доступ до
інформації, а за відсутності такої
згоди - лише в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про
захист персональних даних»
персональні дані, крім знеособлених
персональних даних, за режимом доступу
є інформацією з обмеженим доступом.

Отже, враховуючи, що чинним
законодавством України визнано
обмеженим доступ громадян до
матеріалів перевірки, які містять в
собі персональні дані про інших осіб,
суди попередніх інстанцій прийшли до
правильного висновку, що ГУМВС України
у Луганській області правомірно
відмовило позивачу у надані копій всіх
документів, що перебувають в
матеріалах перевірки за зверненням
гр.ОСОБА_6

Крім того, сама гр.ОСОБА_6 в своїй скарзі
на ім'я начальника Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Луганській області від
25.03.2013р. просила не розголошувати
матеріали перевірки за її зверненням.

Що ж до позовних вимог в частині
визнання протиправним передачі
Головним управлінням Міністерства
внутрішніх справ України у Луганській
області скарги позивача від 18.01.2013р. на
розгляд Луганському міському
управлінню Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області, то слід вказати
таке.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України
"Про звернення громадян" органи
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
посадові особи зобов'язані розглянути
пропозиції (зауваження) та повідомити
громадянина про результати розгляду.

Згідно з ч.1 ст.15 Закону України "Про
звернення громадян" органи державної
влади, місцевого самоврядування та їх
посадові особи, керівники та посадові
особи підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань).

Частинами 3 та 4 статті 15 Закону України
«Про звернення громадян» передбачено,
що відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки. Рішення про відмову в
задоволенні вимог, викладених у заяві
(клопотанні), доводиться до відома
громадянина в письмовій формі з
посиланням на Закон і викладенням
мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України
«Про звернення громадян» скарга на дії
чи рішення органу державної влади,
органу місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації,
об'єднання громадян, засобів масової
інформації, посадової особи подається
у порядку підлеглості вищому органу
або посадовій особі, що не позбавляє
громадянина права звернутися до суду
відповідно до чинного законодавства, а
в разі відсутності такого органу або
незгоди громадянина з прийнятим за
скаргою рішенням - безпосередньо до
суду.

Згідно зі ст.20 Закону України «Про
звернення громадян» звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання; якщо в місячний термін
вирішити порушені у звернення питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення; при цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів; на
обґрунтовану письмову вимогу
громадянина термін розгляду може бути
скорочено від встановленого цією
статтею терміну; звернення громадян,
які мають встановлені законодавством
пільги, розглядаються у першочерговому
порядку.

Відповідно до п.2.1 Положення про
порядок роботи зі зверненнями громадян
і організації їх особистого прийому в
системі Міністерства внутрішніх справ
України, затвердженого наказом МВС
України 10.10.2004р. №1177 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 26.10.2004р.
за №1361/9960, письмові звернення громадян,
оформлені належним чином і подані в
установленому порядку, підлягають
обов'язковому прийняттю, реєстрації та
первинному розгляду з метою визначення
їх належності до компетенції органів
внутрішніх справ та призначення за
ними конкретного виконавця.

За змістом скарги позивача, поданої до
Головного управління МВС України в
Луганській області 18.01.2013р., у зв'язку з
відмовою Луганського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області надати позивачу
копію звернення третьої особи, копію
відповіді Луганського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області на ім'я третьої
особи, а також надати можливість
ознайомитись з матеріалами перевірки
за зверненням третьої особи позивач
звернувся до органу вищого рівня і
просив надати йому можливість
ознайомитись з вищезазначеними
документами.

Проте, згідно з повідомленням
начальника Управління
режимно-секретного та документального
забезпечення Головного управління МВС
України у Луганській області від
09.04.2013р. на підставі п.2.1 Положення про
порядок роботи зі зверненнями громадян
і організації їх особистого прийому в
системі Міністерства внутрішніх справ
України звернення гр.ОСОБА_6 було
зареєстроване в Головному управлінні
МВС України у Луганській області й за
дорученням т.в.о. начальника ГУМВС
полковником міліції Видрі О.В. передано
для розгляду по суті до ЛМУ ГУМВС.

Відповідно до ч.4 ст.7 Закону України
«Про звернення громадян»
забороняється направляти скарги
громадян для розгляду тим органам або
посадовим особам, дії чи рішення яких
оскаржуються.

За змістом же статті 3 Закону України
«Про звернення громадян» заява
(клопотання) і скарга є різними та
самостійними видами звернень громадян.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
правильно зазначили, що позивач
звертався до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Луганській області саме зі скаргою, і
в найменуванні документа позивачем
було зазначено «скарга», а тому
відповідач повинен був її розглянути
та особисто вирішити у відповідності
до вимог Закону України «Про звернення
громадян», не перенаправляючи на
розгляд та вирішення до іншої особи,
правомірність дій якої і є предметом
зазначеної скарги.

Враховуючи викладене, судова колегія
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про задоволення
позовних вимог в частині визнання
протиправним передачі Головним
управлінням Міністерства внутрішніх
справ України у Луганській області
скарги позивача від 18.01.2013р. на розгляд
Луганському міському управлінню
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Луганській
області.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування судових рішень
колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 травня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Весельська Т.Ф.

Рецебуринський Ю.Й.