Справа № 816/1998/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року м.ПолтаваСправа №
816/1998/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Довгопол
М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кулик -
Куличок О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Карлівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання нечинними вимог, дій
протиправними та скасування постанови,
-

В С Т А Н О В И В:

21 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Карлівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання нечинними вимог
про сплату недоїмки №Ф-44-25 від 03.04.2014 на
суму 1194 грн 03 коп., №Ф-383-25 від 12.05.2014 на
суму 2461 грн 98 коп., визнання дій щодо
стягнення єдиного соціального внеску
протиправними, скасування постанови
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служб
Карлівського районного управління
юстиції про відкриття виконавчого
провадження про стягнення недоїмки в
сумі 1194 грн 03 коп. на підставі вимоги
№Ф-44-25 від 03.04.2014.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилалася на те, що вона є суб'єктом
підприємницької діяльності, і,
водночас, пенсіонером за віком, тому в
силу положень частини 4 статті 4 Закону
України « Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» звільнена від
сплати за себе єдиного внеску і може
бути платником єдиного внеску виключно
за умови добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. За таких
обставин позивач вважає, що дії та
рішення відповідачів, спрямовані на
стягнення з неї єдиного внеску, є
неправомірними.

У судове засідання позивач не
з'явилася, надала через канцелярію суду
заяву про розгляд справи у її
відсутність, позовні вимоги просила
задовольнити.

Відповідачі явку уповноважених
представників в судове засідання не
забезпечили, надали заяви, в яких
просили провести розгляд справи у їх
відсутність.

Враховуючи вимоги статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважав за можливе розгляд
справи за наявними у справі
матеріалами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрована як фізична особа -
підприємець Карлівською районною
державною адміністрацією 28.05.2008 /а.с. 14/.

З 01.01.2012 позивач перебуває на спрощеній
системі оподаткування, є платником
єдиного податку, що підтверджується
свідоцтвом серії НОМЕР_1, виданим 14.05.2012
/а.с.13/.

З 30.10.2007 позивачу призначено пенсію за
вислугу років, як працівнику освіти,
про що свідчить протокол Управління
Пенсійного фонду України у
Карлівському районі Полтавської
області № 865 від 08.11.2007 та пенсійне
посвідчення НОМЕР_2, видане 18.12.2007 /а.с.11,
25/.

18.02.2014 Карлівською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (надалі -
Карлівська ОДПІ) виставлено позивачу
вимогу № Ф-44-25 щодо сплати
заборгованості із єдиного внеску у
розмірі 1218,67 грн, яка отримана
останньою 21.02.2014 /а.с. 44/. Із матеріалів
справи вбачається, що вказана вимога
виставлена у зв'язку з несплатою
позивачем єдиного внеску за 4 квартал
2013 року.

У зв'язку із непогашенням позивачем
заборгованості у добровільному
порядку, Карлівською ОДПІ направлено
вимогу № Ф-44-25 від 03.04.2014 на суму єдиного
внеску в розмірі 1194 грн 03 коп. на
примусове виконання до Відділу
державної виконавчої служби
Карлівського районного управління
юстиції (надалі - ВДВС Карлівського
РУЮ).

З метою примусового виконання вимоги №
Ф-44-25 від 03.04.2014 державним виконавцем
ВДВС Карлівського РУЮ 22.04.2014 відкрито
виконавче провадження ВП №43048042 щодо
стягнення із позивача недоїмки в сумі
1194 грн 03 коп /а.с.34/.

12.05.2014 Карлівською ОДПІ виставлено
позивачу вимогу № Ф-383-25 щодо сплати
єдиного внеску в сумі 2461 грн 98 коп., яку
вручено 16.05.2014 /а.с. 17,42/. Згідно
детального розрахунку відповідачем
сум, зазначених у вимогах,
заборгованість позивачу виставлено за
І квартал 2014 року із врахуванням суми
заборгованості за 4 квартал 2013 року /а.с.
94 - 95/.

Позивач не згодна із вимогами
Карлівської ОДПІ про сплату недоїмки
№Ф-44-25 від 03.04.2014, №Ф-383-25 від 12.05.2014,
діями податкового органу щодо
стягнення з неї єдиного внеску,
постановою державного виконавця ВДВС
Карлівського РУЮ про відкриття
виконавчого провадження на підставі
вимоги №Ф-44-25 від 03.04.2014, у зв'язку з чим
звернулася до суду із відповідним
позовом.

Оцінюючи обґрунтованість
позовних вимог, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок) - це консолідований страховий
внесок, збір якого здійснюється до
системи загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону
№ 2464-VI платниками єдиного внеску,
зокрема, є фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності.

Частиною 4 статті 4 Закону № 2464-VI
(доповненою згідно Закону України від
07.07.2011 р. N 3609-VI, який набрав чинності
06.08.2011) встановлено, що особи, зазначені
у пункті 4 частини першої цієї статті,
які обрали спрощену систему
оподаткування, звільняються від сплати
за себе єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до положень статті 1 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" від
09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV)
пенсіонером є особа, яка відповідно до
цього Закону отримує пенсію, довічну
пенсію, або члени її сім'ї, які
отримують пенсію в разі смерті цієї
особи у випадках, передбачених цим
Законом.

Статтею 9 вказаного Закону передбачені
наступні види пенсій: пенсія за віком;
пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства); пенсія у
зв'язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком
визначені статтею 26 Закону № 1058-IV,
згідно з якою особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років. До
досягнення цього віку право на пенсію
за віком мають жінки 1961 року народження
і старші після досягнення ними віку,
визначеного абзацом 2 частини 1 статті 26
Закону:

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих
положень Закону № 1058-IV в частині
визначення права на пенсію за віком на
пільгових умовах і за вислугу років
застосовуються положення Закону
України "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі -
Закон № 1788-XII ) передбачені наступні
види пенсій: а) трудові пенсії: за віком;
по інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років; б)
соціальні пенсії.

Загальні умови призначення пенсій за
віком визначені статтею 12 Закону №
1788-XII. Так, право на пенсію за віком
мають: чоловіки - після досягнення 60
років і при стажі роботи не менше 25
років; жінки - після досягнення 55 років
і при стажі роботи не менше 20 років.

Одним із різновидів пенсії за віком є
пенсія за віком на пільгових умовах,
передбачена статтею 13 Закону України
«Про пенсійне забезпечення».

Статтями 51 - 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» визначено
умови призначення пенсій за вислугу
років.

Згідно пункту «е» частини 1 статті 55
Закону України "Про пенсійне
забезпечення " право на пенсію за
вислугу років мають право працівники
освіти, охорони здоров'я та соціального
забезпечення при наявності
спеціального стажу роботи від 25 до 30
років за переліком, що затверджується у
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України, незалежно від віку.

Аналізуючи положення Закону України
«Про пенсійне забезпечення», суд
приходить до висновку, що пенсія за
вислугу років не є різновидом пенсії за
віком, а є самостійним видом трудової
пенсії.

З огляду на викладене, фізичні
особи-підприємці, яким призначено
пенсію за вислугу років відповідно до
Закону України "Про пенсійне
забезпечення" і які обрали спрощену
систему оподаткування, не звільняються
від сплати за себе єдиного внеску на
підставі частини 4 статті 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", оскільки від
сплати за себе єдиного внеску
звільняються лише ті фізичні
особи-підприємці, які обрали спрощену
систему оподаткування і є пенсіонерами
за віком.

Аналогічна правова позиція
викладена у постановах Верховного Суду
України від 15.04.2014 року № 21-59а14 і №
21-70а14, від 13.05.2014 № 21-74а14.

Як встановлено судом, позивач з 30.10.2007
отримує пенсію за вислугу років, як
працівник освіти, призначену
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення». Доказів
призначення позивачу пенсії за віком,
передбаченої розділом ІІІ Закону
України України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", або переходу позивача з
одного виду пенсії (за вислугу років) на
інший (за віком) суду не надано.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що позивач не звільнена від
сплати єдиного внеску на підставі
частини 4 статті 4 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", і є платником
єдиного внеску згідно пункту 4 частини 1
статті 4 вказаного Закону.

Посилання позивача в обґрунтування
свого статусу «пенсіонер за віком» та
відсутності обов'язку сплати єдиного
внеску на положення, викладені у
мотивувальній частині рішення
Конституційного Суду України від 26.11.2013
№ 11-рп/2013 у справі № 1-14/2013, суд оцінює
критично, оскільки вказане рішення
прийнято за конституційним зверненням
про надання офіційного тлумачення
положення частини тринадцятої статті 37
Закону України "Про державну службу"
від 16 грудня 1993 року N 3723-XII з наступними
змінами в системному зв'язку з
положеннями пункту 2 частини першої,
частини другої статті 40 Кодексу
законів про працю України, статті 21
Закону України "Про основні засади
соціального захисту ветеранів праці та
інших громадян похилого віку в Україні"
від 16 грудня 1993 року N 3721-XII. Згідно
статті 95 Закону України «Про
Конституційний Суд України» у
резолютивній частині рішення
Конституційного Суду України офіційно
тлумачаться положення Конституції
України та законів України, щодо яких
було подано конституційне подання чи
конституційне звернення. Таким чином, у
справі № 1-14/2013 Конституційним Судом
України надано офіційне тлумачення
положення частини тринадцятої статті 37
Закону України "Про державну службу"
від 16 грудня 1993 року N 3723-XII, яке
викладене у резолютивній частині
рішення від 26.11.2013 № 11-рп/2013. Натомість
офіційне тлумачення поняття
«пенсіонер за віком», застосоване у
частині 4 статті 4 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", Конституційним
Судом України в межах справи № 1-14/2013 не
надавалося.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
7 Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 № 2464-VI єдиний внесок
нараховується для платників,
зазначених у пункті 4 частини першої
статті 4 цього Закону, які обрали
спрощену систему оподаткування, - на
суми, що визначаються такими
платниками самостійно для себе та
членів сім'ї, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, але не більше максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом. При
цьому сума єдиного внеску не може бути
меншою за розмір мінімального
страхового внеску за кожну особу.

Мінімальним страховим внеском
згідно пункту 5 статті 1 Закону № 2464-VI є
сума єдиного внеску, що визначається
розрахунково як добуток мінімального
розміру заробітної плати на розмір
внеску, встановлений законом на місяць,
за який нараховується заробітна плата
(дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Частиною 11 статті 8 Закону № 2464-VI
встановлено, що єдиний внесок для
платників, зазначених у пунктах 4 та 5
частини першої статті 4 цього Закону,
встановлюється у розмірі 34,7 відсотка
визначеної пунктами 2 та 3 частини
першої статті 7 цього Закону бази
нарахування єдиного внеску.

Згідно абзацу 3 частини 8 статті 9
зазначеного Закону платники єдиного
внеску, зазначені у пункті 4 частини
першої статті 4 цього Закону,
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за календарний рік, до 10
лютого наступного року, крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, та членів сімей
таких осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, які сплачують єдиний
внесок, нарахований за календарний
квартал, до 20 числа місяця, що настає за
кварталом, за який сплачується єдиний
внесок.

Відповідно до частини 4 статті 25
Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у
порядку, за формою та у строки,
встановлені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом. Платник єдиного внеску
зобов'язаний протягом десяти
календарних днів з дня надходження
вимоги про сплату недоїмки сплатити
суми недоїмки та штрафів разом з
нарахованою пенею.

У разі якщо платник єдиного внеску
протягом десяти календарних днів з дня
надходження вимоги не сплатив
зазначені у вимозі суми недоїмки та
штрафів разом з нарахованою пенею, не
узгодив вимогу з органом доходів і
зборів, не оскаржив вимогу в судовому
порядку або не сплатив узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
з дня надходження узгодженої вимоги,
орган доходів і зборів надсилає в
порядку, встановленому законом, до
підрозділу державної виконавчої
служби вимогу про сплату недоїмки.

Згідно пункту 6.8. Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування , затвердженої
наказом Міністерства доходів і зборів
України від 09.09.2013 № 455, якщо протягом
наступного базового звітного періоду
платник наростив суми боргу, то після
проходження відповідної процедури
узгодження та оскарження вимога
подається до органу державної
виконавчої служби або до органів
Державної казначейської служби
України тільки на суму зростання боргу.

Беручи до уваги наявність у
позивача недоїмки зі сплати єдиного
внеску за 4 квартал 2013 року у розмірі
1218,67 грн, Карлівською ОДПІ виставлено
позивачу вимогу від 18.02.2014 № Ф-44-25 щодо
сплати заборгованості у вказаному
розмірі. Зважаючи на те, що зазначену у
вимозі суму у 10-денний строк позивачем
не сплачено, вимогу в
адміністративному або судовому
порядку не оскаржено, Карлівською ОДПІ
надіслано вимогу № Ф-44-25 від 03.04.2014 про
сплату недоїмки, яка за даними картки
особового рахунку платника склала 1194
грн 03 коп., до ВДВС Карлівського РУЮ.

12.05.2014 Карлівською ОДПІ виставлено
позивачу вимогу № Ф-383-25 щодо сплати
заборгованості із єдиного внеску за І
квартал 2014 року із врахуванням суми
заборгованості за 4 квартал 2013 року, в
загальній сумі 2461 грн 98 коп.

З огляду на викладене, вимоги
Карлівської ОДПІ №Ф - 44 - 25 від 03.04.2014 та
№Ф-383 - 25 від 12.05.2014 прийняті на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
визначені чинним законодавством, а
тому підстави для задоволення позовних
вимог щодо визнання їх нечинними
відсутні.

За таких обставин позовні вимоги про
визнання протиправними дій
Карлівської ОДПІ щодо стягнення з
позивача єдиного внеску також є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Відносно позовних вимог про
скасування постанови державного
виконавця про відкриття виконавчого
провадження на підставі вимоги №Ф - 44 -
25 від 03.04.2014, суд виходить з наступного.

В силу пункту 8 частини 2 статті 17
Закону України "Про виконавче
провадження", частини 4 статті 25 Закону
№ 2464-VI, вимога про стягнення недоїмки є
виконавчим документом.

Відповідно до пункту 1 частини 1
статті 19 Закону України "Про виконавче
провадження" державний виконавець
відкриває виконавче провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього Закону за
заявою стягувача або його представника
про примусове виконання рішення.

Згідно частини 1 статті 25 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Судом встановлено, що відповідно
до вищенаведених вимог Закону
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Карлівського районного управління
юстиції на підставі вимоги № Ф - 44 - 25
від 03.04.2014, яка є виконавчим документом,
та заяви Карлівської ОДПІ винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження від 22.04.2014 року ВП №43048042.

Таким чином, постанова про
відкриття виконавчого провадження від
22.04.2014 року є законною та обґрунтованою,
у зв'язку з чим позовні вимоги про її
скасування задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В ході розгляду справи позивачем не
доведено протиправності дій та рішень
відповідачів, натомість судом
встановлено, що відповідачі діяли на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, які передбачені чинним
законодавством, обґрунтовано, з
урахуванням усіх обставин, що мали
значення для прийняття відповідних
рішень.

З огляду на встановлені
обставини, суд дійшов висновку про
відмову у позові у повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Карлівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області,
Відділу державної виконавчої служби
Карлівського районного управління
юстиції Полтавської області про
визнання нечинними вимог, дій
протиправними, скасування постанови
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 04
серпня 2014 року.

Суддя
М.В. Довгопол