Справа № 817/1821/14
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2014-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1821/14

01 серпня 2014 року 11год. 22хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Жуковської Л.А. за
участю секретаря судового засідання
Мигько Н.З. та сторін і інших осіб, які
беруть участь у справі:

позивача: представник Шевчук В.С.,

відповідача: представник Махаринець
М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс"

до Костопільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Захід-Диліжанс» ( по
тексту постанови - ТОВ
«Захід-Диліжанс») звернулося до суду з
позовною заявою про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Костопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області (по тексту постанови -
Костопільської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Рівненській області) № від 19.03.2014
року.

Позовні вимоги обґрунтовані
наступними обставинами.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Захід-Диліжанс» не
погоджується з висновками органу
міндоходів та зборів про порушення
вимог п.198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, внаслідок чого нібито
завищено податковий кредит за вересень
2013 по безтоварним операціям з ФОП
ОСОБА_4 на загальну суму ПДВ 137 689 грн.

Вказує й те, що в ході проведення
перевірки ревізорам позивачем надані
всі оригінали видаткових та податкових
накладних, товарно-транспортних
накладних та договорів, які
підтверджують проведення операцій між
ТОВ «Захід-Диліжанс» та ФОП ОСОБА_4

З правовою позицією відповідача, щодо
нікчемності та безтоварності угод,
укладених між ТОВ «Захід-Диліжанс» та
його контрагентом, позивач не
погоджується, оскільки вважає, що
вказана господарська операція, є
реальною, товарною, фактично виконаною,
а придбаний товар повністю
використаний у господарській
діяльності позивача, що підтверджено
належними первинними бухгалтерськими
документами та іншими доказами.

Відповідач позов не визнав про що, у
судовому засіданні 01.08.2014 року, подав
письмове заперечення.

У своєму запереченні зазначає, що
надані до перевірки первинні
документи, містять невідповідні
відомості, не підтверджено
документально щодо виду (марки)
продукції послуг та часу виконання
(зберігання), але в сукупності жоден з
них не утримує в собі докази виконання
та передачі (надання) ТМЦ та послуг.

Враховуючи, що позивачем не надано
жодного документу, який би свідчив про
те, якої марки ТМЦ був придбаний, не
надано паспорту на продукцію,
сертифікату, акти приймання- здавання,
а також належних доказів щодо його
транспортування (ТТН - нафтопродукти)
вважає, що висновки податкового органу
щодо безпідставність формування ТОВ
«Захід Диліжанс» витрат та податкового
кредиту по операціях з ФОП ОСОБА_4 є
правомірними.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених в позовній заяві.
Пояснив, що господарські операції
позивача з його контрагентом є
реальними і підстав вважати їх
безтоварними, просив суд позов
задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник
відповідача позов заперечив у повному
обсязі з підстав, викладених у
письмовому запереченні, просив у
позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, Костопільською
об'єднаною державною податковою
інспекцією ГУ Міндоходів у Рівненській
області була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Захід-Диліжанс» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при проведенні
взаєморозрахунків із ФОП ОСОБА_4
(РНОКПП НОМЕР_1) за вересень 2013 року.

За результатами перевірки
Костопільською ОДПІ було складемо
відповідний акт №63/22/36950487 від 28.02.2014 p.,
та прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 19.03.2014
року, яким ТОВ «Захід-Диліжанс»
донараховано податкові зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 172 111,25
грн. (в тому числі 137 689 грн. основного
зобов'язання та 34 422,25 грн. штрафної
санкції).

ТОВ «Захід-Диліжанс» оскаржувало дане
податкове повідомлення-рішення в
адміністративному порядку, проте,
рішенням ГУ Міндоходів у Рівненській
області №140/10/17-00- 10-05-105/72 від 16.05.2014 p. та
рішенням Міндоходів і зборів України
№10782/6/99-99-10-01-15 від 17.06.2014 року було
відмовлено в задоволенні скарг
позивача.

На думку суду, висновки Костопільської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській
області, покладені в основу
оспорюваного податкового
повідомлення-рішення є протиправними.

Матеріалами справи стверджується, що
підставою для винесення оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок податкового органу
про нікчемність та безтоварність
договору поставки №020913 від 02.09.2013 р.,
укладеного між ТОВ «Захід-Диліжанс» та
ФОП ОСОБА_4 Підставою для такого
висновку відповідача, щодо нікчемності
та безтоварності вказаної угоди,
слугує акт перевірки контрагента
позивача, за якими податковий орган
дійшов до висновку про наявність у ФОП
ОСОБА_4 можливих ознак фіктивної
господарської діяльності.

Як встановлено судом, між ТОВ
«Захід-Диліжанс» та ФОП ОСОБА_4 було
укладено Договір поставки №020913 від
02.09.2013 p., за яким ФОП ОСОБА_4 поставив для
ТОВ «Захід-Диліжанс» товар (73,94 тон
бітуму) на загальну суму 826 131,31 грн., в
т.ч. ПДВ 137 688,55 грн.

Матеріалами справи підтверджено факт
виконання умов договору ФОН ОСОБА_4
було наступними первинними
бухгалтерськими документами:

- видаткову накладну №РН-9-00001 від
02.09.2013 р. на суму 59 663,80 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00002 від
03.09.2013 р. на суму 59 887,26 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00003 від
04.09.2013 р. на суму 59 552,06 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00004 від
05.09.2013 р. на суму 59 105,15 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00005 від
06.09.2013 р. на суму 59 998,99 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00006 від
09.09.2013 р. на суму 59 552,06грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00007 від
10.09.2013 р. на суму 59 887,26 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00008 від
10.09.2013 р. на суму 59 998,99 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00009 від
11.09.2013 р. на суму 59 663,80 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00010 від
12.09.2013 р. на суму 59 998,99 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00011 від
13.09.2013 р. на суму 59 775,53 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00013 від
16.09.2013 р. на суму 59 887,26 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00014 від
17.09.2013 р. на суму 59 328,61 грн.;

- видаткову накладну №РН-9-00015 від
18.09.2013 р. на суму 49 83І,зо грн.;

- податкову накладну №1 від 02.09.2013
p.;

- податкову накладну №2 від 03.09.2013
p.;

- податкову накладну №3 від 04.09.2013
p.;

- податкову накладну №4 від 05.09.2013
p.;

- податкову накладну №5 від 06.09.2013
p.;

- податкову накладну №6 від 09.09.2013
p.;

- податкову накладну №7 від 10.09.2013
p.;

- податкову накладну №8 від 10.09.2013
p.;

- податкову накладну №9 від 11.09.2013
p.;

- податкову накладну №10 від 12.09.2013
p.;

- податкову накладну №11 від 13.09.2013
p.;

- податкову накладну №13 від 16.09.2013
p.;

- податкову накладну №14 від 17.09.2013
p.;

- податкову накладну №15 від 18.09.2013
p.

Крім того, судом встановлено, що
фактичне переміщення та доставка
придбаного позивачем товару у ФОН
ОСОБА_5, здійснено перевізником ПП
«Інформаційно-консалтингова група», що
підтверджується товарно-транспортними
накладними №9-01 від 02.09.2013 p.; №9-02 від
03.09.2013 p.; №9-03 від 04.09.2013 р.;№ 9-04 від 05.09.2013
p.; №9-05 від 06.09.2013 p.; №9-06 від 09.09.2013 p.; №9-07
від 10.09.2013 p.; №9-08 від 10.09.2013 p.; №9-09 від
11.09.2013 p.; №9-10 від 12.09.2013 p.; №9-11 від 13.09.2013
p.; №9-13 від 16.09.2013 p.; №9-14 від 17.09.2013 p.; №9-15
від 18.09.2013 p.

При цьому, оплата за вказаним договором
для ФОП ОСОБА_4 була здійснена ТОВ
«Захід-Диліжанс» шляхом взаємозаліку
зустрічних грошових вимог, оскільки в
рахунок оплати за отриманий бітум
позивачем було відвантажено для ФОП
ОСОБА_4 асфальтобетон на загальну суму
826 130,82 грн.

Суд зазначає й те, що обставини щодо
фактичного отримання та подальшого
використання позивачем придбаного у
ФОН ОСОБА_4 товару (бітуму) у своїй
господарській діяльності
підтверджується відповідними
документами, що свідчать про його
подальше використання при виготовлені
з такого бітуму кінцевого продукту -
асфальтобетону, зокрема: актом
списання складських запасів ТМЦ від
30.09.2013 p.; Договором поставки №01/09 від
12.09.2013 p., згідно якого ТОВ
«Захід-Диліжанс» було поставлено для
ФОП ОСОБА_4 асфальтобетон на загальну
суму 826 130, 82 грн.; Довіреністю №8 від
12.09.2013 p. на отримання ТМЦ виданою ФОП
ОСОБА_4; видатковими накладними № 4 від
12.09.2013 p., №5 від 13.09.2013 p., №7 від 16.09.2013 p.,
№8 від 17.09.2013 p., №9 від 18.09.2013 p., №11 від
18.09.2013 p., №12 від 19.09.2013 P., № 13 від 20.09.2013 p.,
№14 від 23.09.2013 p., № 15 від 24.09.2013 p., №16 від
25.09.2013 p., № 18 від 26.09.2013 p., №19 27.09.2013 p., №20
від 30.09.2013 р.; податковими накладними № 4
від 12.09.2013 p., №5 від 13.09.2013 p., №7 від 16.09.2013
p., №8 від 17.09.2013 p., №9 від 18.09.2013 p., №11 від
18.09.2013 p., №12 від 19.09.2013 p., №13 від 20.09.2013 p.,
№14 від 23.09.2013 p., №15 від 24.09.2013 p., №16 від
25.09.2013 p., №18 від 26.09.2013 p., №19 27.09.2013 p., №20
від 30.09.2013 p.

Крім того, як встановлено матеріалами
справи, суми податку на додану вартість
за податковими накладними отриманими
від ФОП ОСОБА_4, та за податковими
накладними виписаними ТОВ
«Захід-Диліжанс» при подальшій
реалізації кінцевого товару
(асфальтобетону), було включено, як до
складу податкового кредиту, так і до
складу податкових зобов'язань, а самі
накладні включені до реєстру виданих
та отриманих податкових накладних, що є
додатком до декларацій із ПДВ за
вересень 2013 року.

Згідно з пп.4.1.27 п. 4.1 ст.4 Податкового
кодексу України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

У відповідності до п.138.1 ст.138
Податкового кодексу України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, інших витрат,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати, які
прямо визначають особливості
формування витрат платника податку та
витрати банківських установ.

В силу вимог п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.138.4 Податкового кодексу
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Пункт 139.1 ст.139 Податкового кодексу
України встановлює вичерпний перелік
витрат платника податку, що не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку. Серед таких
обмежень витрати на придбання
електрообладнання, які були виключені
відповідачем зі складу витрат
позивача, відсутні. Крім того,
відповідно до п.140.5 ст.140 Податкового
кодексу України встановлення
додаткових обмежень щодо складу витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені в цьому розділі, не
дозволяється.

Відповідно до вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно з ч. 1,2 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999
року (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вищевказані податкові, видаткові
накладні, розрахункові документи в
силу Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999
року (в редакції, чинній на час
існування спірних правовідносин) є
первинними документами, та мають всі
необхідні встановлені законом
обов'язкові реквізити. Докази того, що
вказані видаткові, податкові накладні
не мають юридичної сили або визнані в
установленому порядку недійсними
відповідачем суду не надано.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами Податкового
кодексу України.

Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Вичерпний перелік операцій, що не є
об'єктом оподаткування, визначений ст.
196 Податкового кодексу України. Серед
даного переліку операції з придбання
товарно-матеріальних цінностей
(електрообладнання) та послуг
(автотранспортних) відсутні. Суд
вважає, що підстави для виключення зі
складу податкового кредиту товариства
сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного
товару, відсутні, оскільки отримання
такого товару за договорами
купівлі-продажу не суперечить чинному
законодавству, та є такими, що
спрямовані на отримання доходів, а тому
належать до господарської діяльності
позивача в розумінні податкового
законодавства.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.4 ст.198 Податкового кодексу
України якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення до податкового кредиту
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Згідно з пунктом 201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Судом встановлено, що контрагент
позивача під час укладення та
виконання згаданих угод, володів
необхідною правоздатністю із правом
виписування податкових накладних, мав
відповідне свідоцтво платника податку
та перебуває на податковому обліку в
органах доходів та зборів, в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців не
міститься відомостей, які свідчили б
про протилежне.

При цьому, нормами Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року №2755-VI не
встановлено обов'язку покупця
сплачувати податок на додану вартість
до бюджету у разі несплати продавцем
товару або іншою особою суми податку на
додану вартість, отриманої від покупця
у складі ціни товару. Відповідно до
положень Податкового кодексу України
від 02.12.2010 року №2755-VI сума податку на
додану вартість, включена до ціни
товару, є податковим зобов'язанням
продавця товару і саме продавець
товару має сплачувати даний податок до
бюджету.

Статтею 61 Конституції України
встановлено, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер.

Тому, суд зазначає, що позивач по справі
не може нести відповідальність за дії
чи бездіяльність контрагента щодо
невідображення ним сум податків по
господарським операціям та/або
неподання звітності до податкового
органу. Це означає, що не виконаня
контрагентом свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету тягне
відповідальність та негативні
наслідки щодо цієї особи, а тому сама
по собі несплата податку продавцем не
може бути підставою для відмови у праві
для платника податку на податковий
кредит за наявності факту здійснення
господарської операції.

Частиною 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини. Законом України "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2,4,7
та 11 до Конвенції" (пункт 1) України
визнала обов'язковою юрисдикцію
Європейського суду з прав людини в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення та
застосування Конвенції. Європейський
суд з прав людини розкриває принцип
верховенства права через формулювання
вимог, які він виводить з цього
принципу.

Так у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії"
(№ 3991/03) Європейський Суд з прав людини
у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати податок на
додану вартість другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стануть надмірним тягарем для
платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Крім того, суд бере до уваги той факт,
що податковим органом не
враховано, що контрагент позивача - ФОП
ОСОБА_4 не погоджуючись, з висновками
акта перевірки №188/1745/НОМЕР_1 від 09.12.2013
р., звернувся до суду з позовом про
визнання дій податкового органу щодо
зменшення сум податкових зобов'язань
із ПДВ та відображення такого
зменшення в базі даних ДПС
неправомірними.

За результатами розгляду вказаної
позовної заяви, Рівненським окружним
адміністративним судом було прийнято
постанову від 26.03.2014 р. в справі №817/67/14
(набрала законної сили), якою
задоволено позовні вимоги, а також
встановлено обставини, що свідчать про
здійснення останнім господарських
операцій, в тому числі з позивачем по
даній справі без порушень вимог
чинного законодавства.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства.

Приймаючи рішення у даній справі, суд
виходить із повноважень, визначених
частиною другою статті 162 КАС України,
тому адміністративний позов слід
задовольнити шляхом прийняття
постанови про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Костопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Рівненській № від
19.03.2014 року.

Судові витрати присуджуються на
користь позивача відповідно до ч.1 ст.94
КАС України

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Костопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області № від 19.03.2014.

Присудити на користь позивача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс" із
Державного бюджету судовий збір у
розмірі 344, 23 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Жуковська Л.А.