Справа № 2-а-12703/09/2670
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/48293/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівКравцова О. В.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Левіної А.А.,

за участю: представника позивача -
Грета Я. П.,

представника відповідача - Кучерук К.
В.,

представника третьої особи - Київської
міської ради - Безносик А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Орендного
підприємства "Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління №
7" на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 травня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 вересня 2013 року у справі за
позовом Орендного підприємства
"Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління №
7" до Київської міської державної
адміністрації, треті особи: Київська
міська рада, Департамент фінансів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання права,
стягнення суми,

встановив:

Орендне підприємство "Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління №
7" звернулось з позовом до Київської
міської державної адміністрації про
визнання за позивачем права на
отримання з місцевого бюджету міста
Києва різниці між затвердженим
відповідачем розміром цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги та
економічно обґрунтованими витратами
на виробництво цих послуг у розмірі 7 700
000 грн 00 коп. та стягнення зазначених
коштів з відповідача.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 травня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 вересня
2013 року, в задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
позивач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

В судовому засіданні представник
позивача уточнив касаційні вимоги:
просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В запереченнях відповідач просив
залишити скаргу без задоволення, а
оскаржувані рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін і третьої особи -
Київської міської ради, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що скарга, з врахуванням
нових касаційних вимог, підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що 27 березня 2009
року Орендне підприємство
«Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління №
7» звернулося до Головного фінансового
управління виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) з
листом про погашення заборгованості по
виплаті заробітної плати.

Листом від 18 травня 2009 року № 048-2-2-04/538
Головне фінансове управління
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) повідомило Орендне
підприємство «Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління №
7» про те, що послуги з технічного
обслуговування систем протипожежної
автоматики та димовидалення і
побутових електроплит, які надаються
ОП «СРНУ № 7», не є окремими
житлово-комунальними послугами, і
Київська міська державна
адміністрація не повинна
затверджувати тарифи на вказані
послуги, а отже не має підстав для
виділення з бюджету коштів
безпосередньо Орендному підприємству
«СНРУ № 7».

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суди виходили з того, що
відповідачем не приймалось
розпорядження, яким було б затверджено
позивачу ціни/тарифи на
житлово-комунальні послуги, у той час,
як основною передумовою виникнення у
відповідача обов'язку щодо
відшкодування з відповідного
місцевого бюджету різниці між
затвердженим розміром цін/тарифів та
економічно обґрунтованими витратами
на виробництво певних
житлово-комунальних послуг є факт
затвердження відповідачем цін/тарифів
на такі житлово-комунальні послуги;
крім того, позивач не є виконавцем
окремого виду житлово-комунальних
послуг, а є лише виробником послуг, які
не відносяться до окремих видів
житлово-комунальних послуг, а
являються складовою послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій. Суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для виникнення у
позивача права на отримання з
місцевого бюджету міста Києва різниці
між затвердженим відповідачем
розміром цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги та
економічно обґрунтованими витратами
на виробництво цих послуг.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками та вважає їх
передчасними.

Правовідносини, які склалися між
сторонами, регулюються, зокрема
Законом України від 03 грудня 1990 року N
507-XII "Про ціни та ціноутворення" (далі -
Закон № 507-XII).

Статтею 6 Закону № 507-XII передбачено, що
крім вільних цін і тарифів у народному
господарстві застосовуються також
державні фіксовані та регульовані
ціни. При цьому застережено, що вільні
ціни і тарифи встановлюються на всі
види продукції, товарів, послуг, за
винятком тих, щодо яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів
(стаття 7 зазначеного Закону).

Стаття 9 Закону N 507-XII визначає, що
державні фіксовані та регульовані ціни
і тарифи встановлюються державними
органами.

Органи місцевого самоврядування
встановлюють тарифи на
житлово-комунальні послуги в розмірі
не нижче економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються, зокрема на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо).

Статтею 31 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
визначений порядок формування та
затвердження цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги.

Так, порядок формування цін/тарифів на
кожний вид житлово-комунальних послуг
першої і другої груп (п. 1 та 2 ч. 1 ст. 14
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги») визначає Кабінет Міністрів
України.

Частиною 2 ст. 31 цього Закону визначено,
що виконавці/виробники здійснюють
розрахунки економічно обґрунтованих
витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг і подають
їх на затвердження органам місцевого
самоврядування в установленому
законодавством порядку. Порядок
формування тарифів на кожний вид
житлово-комунальних послуг, які
затверджують органи місцевого
самоврядування, визначає Кабінет
Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 31 зазначеного Закону
органи місцевого самоврядування
затверджують ціни/тарифи на
житлово-комунальні послуги в розмірі
економічно обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 12 липня 2005 року № 560 "Про
затвердження Порядку формування
тарифів на послуги з утримання
будинків, споруд та прибудинкових
територій і типового договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій",
якою визначено механізм формування
тарифів витрат на технічне
обслуговування систем протипожежної
автоматики та димовидалення.

До типового переліку послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій відноситься
технічне обслуговування систем
протипожежної автоматики й
димовидалення та технічне
обслуговування побутових електроплит,
який є додатком до вказаного вище
Порядку.

Порядком надання висновків щодо
розрахунків економічно обґрунтованих
планових витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг,
затвердженим наказом Мінекономіки від
07 березня 2007 року № 67 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 14 березня
2007 року за № 222/13489), встановлена
процедура надання Державною
інспекцією з контролю за цінами або
територіальними органами Державної
інспекції висновків, що подаються до
розгляду відповідному вповноваженому
органу із затвердження тарифів на
зазначені послуги.

Отже, на час виникнення спірних
відносин регульовані тарифи на послуги
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій
встановлювались органами місцевого
самоврядування, і отримання
підприємством (виконавцем) висновку
щодо розрахунків економічно
обґрунтованих планових витрат
належало до процедури прийняття
відповідного рішення органом
місцевого самоврядування.

У разі затвердження цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги нижчими від
розміру економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво орган, що їх
затвердив, зобов'язаний відшкодувати з
відповідного місцевого бюджету
виконавцям/виробникам різницю між
затвердженим розміром цін/тарифів та
економічно обґрунтованими витратами
на виробництво цих послуг (ч. 4 ст. 31
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги»).

Зміст наведених норм вказує на те, що
для правильного вирішення питання щодо
права позивача на отримання з
місцевого бюджету міста Києва різниці
між затвердженим відповідачем
розміром цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги та
економічно обґрунтованими витратами
на виробництво цих послуг судам
необхідно дати оцінку дотримання
порядку суб'єктами цих правовідносин,
визначеного у ст. 31 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», а саме:
звернення виконавця до органу
місцевого самоврядування із
розрахунком економічно обґрунтованих
витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг для його
затвердження.

При цьому колегія суддів звертає
увагу, що в судових рішеннях не
міститься оцінка, чи надавався
позивачу висновок щодо розрахунків
економічно обґрунтованих планових
витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг
уповноваженим на те органом в розрізі
Порядку надання висновків щодо
розрахунків економічно обґрунтованих
планових витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг,
затвердженого наказом Мінекономіки
від 7 березня 2007 року № 67.

Окрім того, стаття 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачає, що до компетенції органу
місцевого самоврядування входить
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг відповідно
до цього Закону в порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Суд коментує цю норму так, що тільки
орган місцевого самоврядування
визначає виконавців для надання
житлово-комунальних послуг.

В даному випадку необхідною умовою для
правильного вирішення спору є
доведення, з поміж вказаного, що
позивач належить до суб'єктів,
визначених у ст. 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

Між тим такі обставини судами не
досліджувалися, що є підставою для
направлення справи на новий розгляд.

Таким чином тільки за умови
встановлення судами таких обставин
можна дійти обґрунтованого висновку у
справі.

Відповідно до статті 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі. Підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі (ч. 2 ст. 220 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 227
КАС України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Орендного
підприємства "Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління №
7" задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 травня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 вересня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: