Справа № 872/17521/13
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2014 рокусправа № 804/10852/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Божко Л.А.

суддів:
Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового
засідання: Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14 листопада
2013 року по справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Нікопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року фізична
особа-підприємиць ОСОБА_1 ( далі -
позивач) звернувся до Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області (далі - відповідач) та просив
визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від 29
липня 2013 року № , яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
податком на додану вартість на 7544,46 грн.
за основним платежем та 1886,37 грн. за
штрафними санкціями.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 14
листопада 2013 року позов задоволено
повністю; визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 29.07.2013
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість на 7544,46 грн. за основним
платежем та 1886,37 грн. за штрафними
санкціями (всього на суму 9431,83 грн.).

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на не повне з'ясування
судом обставин справи, просив
постанову суду скасувати та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Сторони, які належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, у судове засідання не з'явились,
у зв'язку з чим, відповідно до ст.41 КАС
України, фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалась.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду,
дослідивши матеріали справи, суд
апеляційної інстанції вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Посадовою особою відповідача
проведено позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства в
частині визначення правильності,
повноти нарахування та сплати податку
на додану вартість при здійсненні
взаємовідносин з ТОВ «Ферріт-Д» з 01.05.2012
року по 31.05.2012 року, з 01.07.2012 року по
30.09.2012 року та подальшої реалізації
отриманої продукції (послуг) в
поточному та наступних податкових
періодах, про що складено акт №
1871/172.НОМЕР_1 від 09.07.2013 року (а.с. 11-25).

Перевіркою, зокрема, встановлено
наступні порушення: ст. 203, ст. 215, п.1 ст.
216, ст. 228 ЦК України в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними по правочинах,
здійснених ФОП ОСОБА_1 з
постачальником ТОВ «Ферріт-Д»;
відсутність бази та об'єктів
оподаткування при придбанні товарів
(послуг) у травні 2012 року, липні-вересні
2012 року, які підпадають під визначення
ст. 189 ПК України; порушення п. 198.1 ст. 198,
п.198.2 ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого підлягає
донарахуванню податок на додану
вартість в сумі 7545,46 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення: № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість за основним платежем
7545,46 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями 1886,37 грн. (а.с.26).

Проаналізувавши матеріали справи,
судом встановлено, що господарські
операції за перевіряємий період
здійснювалися між позивачем та ТОВ
«Ферріт-Д», між якими був укладено
договір поставки № 04-05 від 04.05.2012 року
(а.с. 28), що підтверджується належними
первинними документами.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно податкових накладних ФОП ОСОБА_1
оплатив товар від ТОВ «Ферріт-Д», який
вподальшому був перевезений, що
підтверджується копіями
товарно-транспортних накладних, які
містяться в матеріалах справи.

На момент здійснення господарських
операцій ТОВ «Ферріт-Д», було
зареєстровано юридичною особою.

Відповідно до первинних
документів протягом того ж часу товар
придбаний позивачем було реалізовано
іншим контрагентам.

Таким чином, проаналізувавши матеріали
справи, судом встановлено, що
господарські операції за перевіряємий
період здійснювалися між позивачем та
його прямим контрагентом, що
підтверджується належними первинними
документами, та в результаті
здійснення таких господарських
операцій реально змінився майновий
стан платника податків - позивача по
справі.

Що стосується недійсності правочину.
Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Правовідносини з приводу нікчемності
правочинів унормовані ст.228 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228).

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Ні акт перевірки, а ні апеляційна
скарга не містять таких посилань, не
доводять умислу саме позивача на
порушення публічного порядку, не
містять посилання і на те, в чому таке
порушення полягає. Доказів, які б
доводили нерозумність або необачність
правової поведінки саме позивача у
спірних правовідносинах при
здійсненні господарських операцій із
контрагентом до суду не подано.

Таким чином, зміст правочину з
постачальником не суперечить
законодавству, моральним засадам
суспільства. У зв'язку з чим, доводи
апеляційної скарги в зазначеної
частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятого ним рішення з урахуванням
всіх встановлених фактичних обставин
та вимог законодавства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14 листопада
2013 року - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 14
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
у відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності.

Головуючий:
Л.А. Божко

Суддя:
О.М. Лукманова

Суддя:
Т.С. Прокопчук