Справа № 820/7425/14
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний
адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 р.Справа № 820/7425/14

Головуючий 1 інстанції: Чудних С.О.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Бенедик А.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03.06.2014р. по
справі № 820/7425/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про визнання протиправними та
скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом, в якому після уточнення
позовних вимог просив визнати
протиправною та скасувати вимогу ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області № Ф-13 від 07.04.14 р.
про сплату боргу у розмірі 52203,82 грн.,
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області № від 05.05.14 р.
про збільшення зобов'язань по ПДВ в
сумі 6794,0 грн. та застосування штрафних
санкцій в розмірі 1339,0 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 03.06.14 р. по
справі № 820/7425/14 позов був задоволений
частково: скасовані вимога ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області від 07.04.14 р. про
сплату боргу у розмірі 52138,92 грн. та
податкове повідомлення-рішення №
від 05.05.14 р. У задоволенні іншої
частини позовних вимог було
відмовлено.

Відповідач не погодився з судовим
рішенням і подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 03.06.14 р. по
справі № 820/7425/14 в частині задоволення
позову і в цій частині прийняти нову
постанову про відмову у задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
законодавства з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі.

Позивач подав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, де наполягає на
законності судового рішення, просить
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Сторони по справі в судове засідання
суду апеляційної інстанції не
з'явилися, про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши постанову суду, дослідивши
доводи апеляційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було
встановлено, що підставою для
прийняття оскарженого податкового
повідомлення-рішення та формування
вимоги є акт № 1183/1702/НОМЕР_2 від 07.04.14 р.
(т. 1 а.с.26-51) документальної планової
виїзної перевірки СПД ФО ОСОБА_1 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів, а також дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з 01.01.11
р. по 31.12.13 р., в якому зафіксовані
порушення підприємцем вимог п. 198.4, п.
198.6 ст. 198 ПК України та ст. 9 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове
соціальне страхування». Виявлені
порушення перевіряючі пов'язують з
безпідставним віднесенням до
податкового кредиту сум ПДВ по
операціям з придбання основних
засобів.

Задовольняючи позов в цій частині, суд
першої інстанції вказав на те, що
господарська діяльність позивача
пов'язана з оптовою торгівлею меблями,
килимами й освітлювальним приладдям;
ремонтом меблів і домашнього начиння;
неспеціалізованою оптовою торгівлею;
діяльністю посередників у торгівлі
меблями, господарськими товарами,
залізними та іншими металевими
виробами; виробництвом кухонних
меблів; установленням столярних
виробів; наданням в оренду й
експлуатацію власного чи орендованого
нерухомого майна; виробництвом меблів
для офісів і підприємств торгівлі;
виробництвом інших меблів; оптовою
торгівлею офісними меблями; роздрібною
торгівлею меблями, освітлювальним
приладдям та іншими товарами для дому в
спеціалізованих магазинах.

Для здійснення господарської
діяльності позивач придбавав у ТОВ
«Дієса», РП «Укрінструментресурси»,
ТОВ «СВМ», ТОВ «ДіСі Лінк», ПП
«Ушивець», ПП «Маркетліс», ТОВ
«Екоплит», СТ «Житлово-будівельний
кооператив «С-Инвест сервіс»
інструменти, прилади та інші
матеріали, які згідно цільового
призначення необхідні для виробництва,
ремонту, торгівлі меблями. На
підтвердження вказаних правочинів
позивачем були надані реєстри виданих
та отриманих податкових накладних та
податкові накладні, за якими був
сформований податковий кредит
відповідного звітного періоду.

Пославшись на Положення (стандарт)
бухгалтерського обліку 7 «Основні
засоби», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 92 від
27.04.00 р., зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18.05.00 р. за № 288/4-509, де
наведено поняття «основні засоби», та
процитувавши зміст п. 144.1 ст. 144, абз. «а»
п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.4, п. 198.6 ст. 198 ПК
України, суд першої інстанції зазначив,
що визначальним при формуванні
податкового кредиту по ПДВ є зв'язок
понесених витрат, включаючи суми ПДВ,
сплаченого в ціні товару, з
господарською діяльністю платника
податку. Поряд з цим, податковий кредит
по ПДВ повинен бути належним чином
підтверджений відповідними первинними
документами, а саме податковими
накладними.

Оскільки позивачем були надані всі
первинні документи, що підтверджують
право на включення сум ПДВ до складу
податкового кредиту (податкові
накладні) та зв'язок понесених витрат
та сплаченого в ціні товару суми ПДВ з
господарською діяльністю позивача, що
відповідачем не заперечувалося, суд
першої інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог в цій
частині.

Також суд першої інстанції вказав на
те, що підприємцем в обрахування
податкового кредиту у травні 2011 р. та у
червні 2013 р. були включені податкові
накладні № 1866 від 17.05.11 р., № 78 від 30.06.13
р. та № 79 від 30.06.13 р., проте
відповідачем був зроблений висновок
про те, що вказані податкові накладні
заповнені з порушенням Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого наказом ДПА України № 969
від 21.12.10 р., та затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 1379 від
01.11.11 р., зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України від 22.11.11 р. за N 1333/2007,
оскільки вони не засвідчені або
підписом продавця, або печаткою
продавця.

Задовольняючи позов в цій частині, суд
першої інстанції навів зміст ст. 1, п. 9.1,
п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні», п. 2.4 ст. 2
«Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку», п. 201.1 ст. 201 ПК
України і вказав на те, що вищевказані
податкові накладні відповідають
вимогам чинного законодавства України,
оскільки у кожній податковій накладній
зазначені всі необхідні реквізити, є
підпис та печатка контрагента
позивача, що спростовано відповідачем.

Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що недоліки в заповненні
податкових накладних, виявлені
податковою інспекцією в результаті
перевірки платника податків, не
роблять накладні недійсними та не
можуть бути підставою для позбавлення
платника податків права на включення
сум до податкового кредиту за такими
податковими накладними і така позиція
узгоджується з позицією Верховного
суду України, викладеною у постанові
від 06.12.05 р. у справі № 21-105сво05.

Викладені вище обставини стали
підставою для суду першої інстанції
для задоволення позову в частині
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 05.05.14
р.

Колегія суддів погоджуючись з
висновками суду першої інстанції в цій
частині, вважає доцільним вказати на
те, що відповідно приписам п. 198.3 ст. 198
ПК України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг (у разі здійснення
контрольованих операцій - не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до ст. 39 цього Кодексу) та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Наведене свідчить про те, що позивач
правомірно сформував податковий
кредит по операціям з придбання
устаткування для власної
господарської діяльності.

Також слід відмітити, що залучені до
матеріалів справи податкові накладні
№ 1866 від 17.05.11 р., № 78 від 30.06.13 р. та № 79
від 30.06.13 р. мають підписи осіб, які їх
склали, та відбитки печаток
підприємств - продавців, що
спростовують твердження апелянта.

Задовольняючи позов в іншій частині,
суд першої інстанції навів зміст ст. 9
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», п. 177.2
ст. 177 ПК України і зазначив, що чистий
дохід, з якого нараховується єдиний
соціальний внесок, що заявлений у
річному звіті з єдиного внеску
фізичної особи-підприємця, повинен
відповідати сумі чистого доходу
(прибутку), що заявлений у податковій
декларації, а отже питання визначення
даних про суми чистого доходу за кожен
окремий місяць звітного року
залишається на власний розсуд платника
податку, а тому не є порушенням порядку
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у разі його
нарахування з розподілом доходу між
місцями звітного року на власний
розсуд платника податку.

На підтвердження висновків судового
рішення суд першої інстанції вказав на
те, що позивачем подані податкові
декларації про майновий стан і доходи з
розрахунком податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб,
отриманих фізичною особо-підприємцем
від провадження господарської
діяльності, та звіти про суми
нарахованого доходу застрахованих
осіб та суми нарахованого єдиного
внеску за 2011-2013 роки, а при проведенні
перевірки правильності сплати сум
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб від провадження
діяльності за 2011 - 2013 роки порушень не
встановлено (т.1 а.с. 36).

При цьому позивач подав звіти про
нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування фізичними
особами-підприємцями за 2011 р.,
відповідно до якого у нього з січня по
листопад 2011 р. відображена сума чистого
доходу (прибутку), на яку нараховується
єдиний внесок, в розмірі мінімального
розміру страхового внеску, а у грудні
визначена сума чистого доходу як
різницю між сумою чистого доходу за 2011
р. та фактичною сумою отриманого
чистого доходу, на яку вже нарахований
єдиний внесок, що складає 65229,04 грн.

Оскільки відповідно ч. 3 ст. 8 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» нарахування
єдиного внеску здійснюється в межах
максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску, яка
відповідно п. 4 ст. 1 цього Закону
визначена як максимальна сума доходу
застрахованої особи, що дорівнює
сімнадцяти розмірам прожиткового
мінімуму для працездатних осіб,
встановленого законом, на яку
нараховується єдиний внесок.
Враховуючи вищевикладене та
враховуючи, що у грудні 2011 р.
прожитковий мінімум для працездатних
осіб складав 1004,0 грн., позивачем
правомірно визначена максимальна сума
доходу, на який нараховується єдиний
внесок у грудні 2011 р., у розмірі 17068,0
грн., а тому позивачем правомірно
розрахована сума єдиного внеску за 2011
р. у розмірі 9584,51 грн. В податкової
декларації про майновий стан і доходи
та розрахунку податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб за 2013 р.
чистий дохід підприємця склав 9081,39 грн.,
а тому ним правильно визначена сума
єдиного внеску в розмірі 3151,23 грн. В
березні, квітні, червні, жовтні,
листопаді, грудні 2012 р. фактично від
здійснення підприємницької діяльності
були отримані збитки, нарахування
єдиного соціального внеску не
здійснювалось, тому чистий дохід склав
7943,47 грн., що підтверджується також
розрахунком податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб та
підтверджується висновками акту
перевірки (т.1 а.с. 35-36, )

Слід відмітити, що в апеляційній скарзі
відповідач на підтвердження доводів
про неправомірність судового рішення в
цій частині навів таблицю розрахунку
суми чистого оподатковуваного доходу,
на який нараховується єдиний внесок у
розмірі 34,7%, де порівнюючи дані звітів
підприємця з даними перевірки,
встановив відхилення. Дана таблиця є
тотожною тій, що наведена в акті
перевірки (т. 1 арк. справи 40), проте ні в
акті перевірки, ні в апеляційній скарзі
не вказано яким чином були встановлені
перевіряючими показники, а тільки
зазначено, що данні Книги обліку
доходів та витрат, виписки банку не
відповідають даним звітів. При цьому
відповідач не вказав які документи
первинного бухгалтерського обліку
були досліджені, по яких операціях
виявлені розбіжності і в чому вони
полягають.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про невиконання
відповідачем приписів п. 2 ст. 71 КАС
України.

Зважаючи на те, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 03.06.14 р. по
справі № 820/7425/14 в частині, що оскаржена
в апеляційній скарзі, прийнята з
дотриманням вимог чинного
законодавства, колегія суддів не
виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03.06.2014р. по
справі № 820/7425/14 - залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03.06.2014р. по
справі № 820/7425/14 за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
визнання протиправними та скасування
рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська
Н.С.Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М.
Бенедик А.П.