Справа № 804/8872/14
Суддя: Парненко Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

04 серпня 2014 р. Справа № 804/8872/14
Суддя Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Парненко В.С.,
розглянувши у місті Дніпропетровську в
письмовому провадженні
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрсинтезполімер» до Державної
податкової інспекції у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрсинтезполімер»
(надалі - позивач) звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області (надалі - відповідач), в якому
просить визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 22.04.2014 р.
№.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що вважає зазначене податкове
повідомлення-рішення незаконним та
таким, що підлягає скасуванню, оскільки
не ґрунтується на законі та прийняте
податковим органом без достатніх на те
правових підстав.

Позивач надав заяву про розгляд справи
в письмовому провадженні.

Відповідач надав заяву про розгляд
справи в письмовому провадженні. Надав
заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 4 ст.122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Згідно положень п.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен має право на справедливий
і публічний розгляд його справи
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Відповідно до рішень
Європейського суду з прав людини, що
набули статусу остаточного, зокрема
«Іззетов проти України», «Пискал проти
України», «Майстер проти України»,
«Крюков проти України», «Крат проти
України», «Сокор проти України»,
«Кобченко проти України», «Шульга
проти України», «Лагун проти України»,
«Буряк проти України», «ТОВ «ФПК
«ГРОСС» проти України», «Гержик проти
України» суду потрібно дотримуватись
розумного строку для судового
провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності сторін, у порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Повноваження, компетенція
контролюючих органів, обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулюється
Податковим кодексом України. Державні
податкові інспекції є контролюючими
органами щодо податків, які
справляються до бюджетів та державних
цільових фондів. Податкове
законодавство України ґрунтується на
таких принципах: загальність
оподаткування; рівність усіх платників
перед законом; невідворотність
настання визначеної законом
відповідальності у разі порушення
податкового законодавства; презумпція
правомірності рішень платника податку;
фіскальна достатність; соціальна
справедливість; економічність
оподаткування; нейтральність
оподаткування; стабільність;
рівномірність та зручність сплати;
єдиний підхід до встановлення податків
та зборів. Зазначені принципи
спрямовані на недопущення будь-яких
проявів податкової дискримінації.

Порядок проведення документальних
перевірок залежить від способу
організації та місця проведення.
Методика проведення перевірок
контролюючими органами передбачена
главою 8 Податкового кодексу України, а
саме види перевірок, порядок та
особливості проведення, умови та
порядок допуску посадових осіб, строки
їх проведення, оформлення перевірок.

У відповідності п. 75.1 ст. 75 Податкового
кодексу України контролюючі органи
мають право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Так, відповідно до ст. 73 Податкового
кодексу України контролюючі органи
мають право звернутися до платників
податків та інших суб'єктів
інформаційних відносин із письмовим
запитом про подання інформації
(вичерпний перелік та підстави надання
якої встановлено законом), необхідної
для виконання покладених на
контролюючі органи функцій, завдань, та
її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником
(заступником керівника) контролюючого
органу і повинен містити перелік
інформації, яка запитується, та
документів, що її підтверджують, а
також підстави для надіслання запиту.

Судом встановлено, що з 07.04.2014 р. по
11.04.2014 р. податковим органом проведено
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
«Укрсинтезполімер» () з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з ПП
«Адітум Маркет» () за
липень, серпень 2013 р., за результатом
якої складено Акт від 11.04.2014 р.
№1074/15-00/37988506 (надалі - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення
п. 185.1 ст. 185, п.188.1 ст. 188, п.198.1, п.198.3, п.198.6
ст. 198 Податкового кодексу України,
внаслідок чого занижено суму податку
на додану вартість, що підлягає
нарахуванню та сплаті в бюджет в
розмірі 310344,00 грн., в тому числі за
липень 2013 р. - 110191,00 грн., за серпень 2013 р.
- 200153,00 грн.

22.04.2014 р. податковим органом винесено
податкове повідомлення-рішення
№, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання з ПДВ на
суму у розмірі 387930,00 грн., в тому числі
за основним платежем - 310344,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями -
77586,00 грн.

Позивач не скористався своїм правом на
оскарження висновків Акту перевірки на
податкового повідомлення-рішення до
податкового органу вищого рівня.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» визначено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена підпунктом 1.2
пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.95 р. № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704,
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІV,
із змінами та доповненнями,
встановлені вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за
№ 168/704 первинні документи (на паперових
і машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного
Положення забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» господарською операцією є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Водночас відповідно до пункту 198.3
статті 198 Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи
здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Позивач вказує, що ним до перевірки
було надано належним чином оформлені
первинні документи підприємства, які
підтверджують реальність здійснення
господарських операцій з вказаним
контрагентом та використання
отриманих послуг у своїй комерційній
діяльності.

Натомість, Актом перевірки
встановлено, що у перевіряємову
періоді позивач здійснював діяльність
з оптової торгівлі твердим, рідким,
газоподібним паливом і подібними
продуктами. Інформація про отримані
ліцензії та інші види дозволів на дату
складання Акту перевірки в ДПІ у
Красногвардійському p-ні м.
Дніпропетровськ відсутня.

При проведенні перевірки використано
наступні документи: копія договору
постачання; копії видаткових та
податкових накладних; копія декларації
з податку на додану вартість за липень
та серпень 2013 року; реєстр виданих та
отриманих податкових накладних;. дані
інформаційних ресурсів податкових
органів, а саме: АІС «Реєстр платників
податків» ДПІ у Красногвардійському
районі м. Дніпропетровська, ЦБД ПДС ДПА
України, АРМ «Бест-Звіт» ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська, TAX ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська, АС «Аудит» ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська, АІС «Співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту на рівні ДПА України».

Під час судового розгляду справи
відповідач пояснив, що первинні
документи запитувалися у позивача
згідно запиту за переліком.

Для здійснення
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «Укрсинтезполімер» (замовник)
складено договір № ПР050313 від 03.05.2013 р. з
ПП «Адітум Маркет» (експедитор).
Предмет договору: експедитор за
винагороду та за рахунок замовника
організовує виконання послуг
пов'язаних з перевезенням паливно -
мастильних матеріалів замовника
автомобільним транспортом по
внутрішнім (міським та міжміським)
сполученням.

На виконання умов договору в липні 2013
року ТОВ «Укрсинтезполімер» отримано
послуг від ПП «Адітум Маркет» на
загальну суму 661 146,00 грн., в тому числі
ПДВ 110 191,00, на що виписано акти надання
послуг та податкові накладні.

Згідно наданих до перевірки документів
позивач отримував наступні послуги:
послуги з оформлення та відправки;
інформаційно - консультативні послуги;
послуги експедирування вантажів;
послуги з відправки та наливу; послуги
експедирування вантажів.

На момент проведення документальної
невиїзної перевірки ТОВ
«Укрсинтезполімер» не було надано
повного обсягу документів, а саме -
розрахункових документів за отримані
послуги.

В наданих до перевірки актах виконаних
робіт не зазначено місце складання
актів та надання послуг, також акти не
місять обсяг господарської операції та
одиницю виміру господарської операції,
відсутні розрахунки вартості послуг,
не конкретизовано фактичний зміст, що
не дає можливості встановити зв'язок
отримання послуг з господарською
діяльністю підприємства, їх
необхідність для комплексного процесу
господарської діяльності, яка
направлена на отримання доходу.

Крім того, від ДПІ Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів в київській області
отримано Акт від 21.11.2013 р. №306/22-03/33558727
«Про результати документальної
виїзної позапланової перевірки ПП
«Адітум Маркет» () з
питань дотримання достовірності
декларування показників,
задекларованих в деклараціях з податку
на додану вартість за липень та серпень
2013 р.

Даним Актом встановлено, що у ПП
«Адітум Маркет» у липні, серпні 2013 р.
вбачається маніпулювання показниками
податкової звітності з метою
«штучного» формування податкового
кредиту та відповідно заниження
податкових зобов'язань, а саме ПП
«Адітум Маркет» відображало в
податковій звітності за вказані
періоди податковий кредит, а його
постачальники податкові зобов'язання
не декларували. У зв'язку з
недостатньою кількістю первинних
документів щодо підтвердження
виконаних робіт неможливо підтвердити
здійснення робіт, послуг, наданих ТОВ
«Укрсинтезполімер» ().

Позивач вказав, що постановою
Київського окружного
адміністративного суду від 24.01.2014 р.
№810/105/14 визнано протиправним дії
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області щодо
коригування податкових зобов'язань та
податкового кредиту з ПДВ ПП «Адітум
Маркет» в розрізі контрагентів на
підставі Акту від 21.11.2013 р. №306/22-03/33558727,
зобов'язано Державну податкову
інспекцію у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області привести до відповідності дані
обліку та особистого рахунку платника
податків ПП «Адітум Маркет»,
задекларовані за липень та серпень 2013
р., зобов'язано Державну податкову
інспекцію у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області вилучити з ІС «Падатковий
блок» розділу «система
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів»
інформацію, внесену на підставі Акту
від 21.11.2013 р. №306/22-03/33558727.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2014 р.
вказана постанова залишена без змін.

Проте, суд не може приймати дану
обставину як належний та достатній
доказ реальності здійснення
господарських операцій між позивачем
та ПП «Адітум Маркет», оскільки даними
рішеннями вирішено виключно питання
коригування показників податкової
звітності платника податків. А отже,
відповідні господарські відносини між
позивачем та ПП «Адітум Маркет»,
складені первинні документи під час
реалізації вказаних відносин, їх
виконання не були предметом
дослідження даних рішень у контексті
заявлених позовних вимог.

По суті викладених порушень суд
зазначає наступне.

Чинним законодавством передбачено
обов'язковість наявності транспортних,
супроводжувальних та інших документів,
а саме: якщо товар доставляється
вантажним автомобілем, таким
документом є товарно-транспортна
накладна за формою №1-ТН, затверджена
наказом Міністерства транспорту
України, Міністерства статистики
України від 29.12.95р. №488/346. У ній повинні
бути відмітки відправника товару (щодо
відвантаження товару) та його
отримувача (стосовно фактичного
отримання товару).

У розділі 1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.97р. №363,
зареєстрованих в Мінюсті України
20.02.1998р. за №128/2568 зазначено, що
«товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи». Здавання вантажу у
пункті призначення вантажоодержувачу
відповідно до п.13.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні проводиться згідно з товарно -
транспортною накладною.

Відповідно п.11.7 вищевказаних Правил
перший екземпляр товарно-транспортної
накладної залишається у замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоотримувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідченні підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом) передається
Перевізнику.

Пунктами 11.1, 11.3 та 11.4 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні передбачено, що основними
документами на перевезення вантажів є
дорожні листи вантажного автомобіля, а
дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.

Крім того, порядок організації та
виконання робіт, пов'язаних з
прийманням, транспортуванням,
зберіганням, відпуском та обліком
товарної нафти і нафтопродуктів
встановлено Інструкцією про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України, затвердженою
наказом Мінпаливенерго України,
Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки
України, Держспоживстандарту України
від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155,
зареєстрованою в Міністерстві юстиції
України 02 вересня 2008 року за № 805/15496
(надалі - Інструкція № 281/171/578/155).

Зазначена Інструкція встановлює
єдиний порядок організації та
виконання робіт, пов'язаних з
прийманням, транспортуванням,
зберіганням, відпуском та обліком
товарної нафти і нафтопродуктів, а
вимоги цієї Інструкції є обов'язковими
для всіх суб'єктів господарювання
(підприємств, установ, організацій та
фізичних осіб - підприємців), що
займаються хоча б одним з таких видів
економічної діяльності, як закупівля,
транспортування, зберігання і
реалізація нафти і нафтопродуктів на
території України.

Пунктом 7.5 вказаної Інструкції
передбачено:

- 7.5.1 Нафта і нафтопродукти
вантажоодержувачам постачаються
централізовано або вивозяться
самостійно вантажоодержувачем.
Контролювання наливання нафти або
нафтопродуктів здійснює оператор
автоматизованої системи наливу, а
кількість налитого до міри повної
місткості продукту здійснюється
водієм автоцистерни на підставі
договору постачання;

- 7.5.6 Відпуск нафти і нафтопродуктів до
мір повної місткості та
нафтопродуктів, розфасованих до тари,
оформлюється товарно-транспортними
накладними (ТТН) у чотирьох
примірниках, з яких: перший -
залишається у товарного оператора
вантажовідправника і є первинним
документом складського обліку з
подальшим здаванням до бухгалтерської
служби підприємства; другий -
використовується водієм як перепустка
під час виїзду з підприємства, а після
виїзду - залишається в охорони
підприємства з подальшим здаванням до
бухгалтерської служби підприємства;
третій та четвертий - засвідчені
підписом представника
вантажоодержувача та відміткою про час
виїзду з підприємства - передаються
перевізнику. При цьому третій
примірник є супровідним документом
вантажу і після його здавання
передається вантажоодержувачу.
Четвертий примірник передається
експедитору (водію) і є підставою для
обліку транспортної роботи. Бланки ТТН
на підприємстві є документами суворої
звітності;

- 7.5.7 ТТН на вивезення нафти або
нафтопродуктів автотранспортом
вантажоодержувача оформлюється на
підставі довіреності
вантажоодержувача, а під час
постачання вантажовідправником - на
підставі подорожнього листа
автотранспортного підприємства;

- 7.5.8 Відпуск нафти або нафтопродуктів
здійснюється в день оформлення ТТН за
наявності усіх її примірників. У ТТН
оператор зазначає номер резервуара, з
якого відпущено нафту або
нафтопродукт, розписується в ній і здає
для оформлення. У ТТН зазначаються
найменування, марка та вид нафти або
нафтопродукту, об'єм, маса, густина і
температура, за якої визначалась
густина, а також дата і час виїзду
автоцистерни з підприємства;

- 7.5.9 Заміну однієї марки та виду нафти
або нафтопродукту іншою або
дописування у ТТН нових найменувань і
марок нафтопродуктів заборонено;

- 7.5.10 ТТН на відпущені зі складу нафту
або нафтопродукти здаються до
бухгалтерської служби не пізніше
першої половини наступного дня разом з
реєстром, який складається у двох
примірниках. Реєстр підписують
начальник цеху (старший оператор) та
бухгалтер;

- 7.5.11 На відпущені нафту або
нафтопродукти за заданою дозою на
автоматизованих системах наливання
ТТН оформлюється після завершення
наливання за фактичними показниками
лічильних механізмів.

Позивач не надав на вимогу суду жодних
товарно-транспортних накладних або
інших документів на підтвердження
перевезення товару.

Відповідно до п. 1 Переліку документів,
необхідних для здійснення перевезення
вантажів автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 лютого 2009 року № 207 передбачено,
що для водія юридичної особи або
фізичної особи-підприємця, що здійснює
вантажні перевезення на договірних
умовах: фотокопія ліцензії, засвідчена
автомобільним перевізником, або
ліцензійна картка; товарно-транспортна
накладна; посвідчення на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії; реєстраційний
документ на транспортний засіб або
інший засвідчений в установленому
порядку документ, що підтверджує право
керування, користування чи
розпорядження транспортним засобом;
талон про проходження державного
технічного огляду; - поліс (сертифікат)
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Для водія юридичної особи необхідним є
також дорожній лист з відмітками про
проведення передрейсових медичного
огляду водія та огляду технічного
стану транспортного засобу.

Згідно п. 3 вказаного Переліку крім
документів, зазначених у п. 1 і 2 цього
переліку, є необхідними у разі
перевезення небезпечних вантажів:
свідоцтво про допущення транспортного
засобу до перевезення визначених
небезпечних вантажів; ДОПНВ - свідоцтво
про підготовку водіїв транспортних
засобів, що перевозять небезпечні
вантажі; інструкція на випадок аварії
або надзвичайної ситуації; узгодження
маршруту дорожнього перевезення
небезпечного вантажу, видане
Державтоінспекцією.

Жодних перелічених документів ані до
суду ані до перевірки позивачем не
надано.

Слід також додати, що згідно укладеного
Договору №ПР050313 від 03.05.2013 р., мова про
якій йшла раніше, до обов'язків
експедитора входить здійснювати
доручення замовника відповідно до його
транспортних заявок (п.2.1 Договору).
Вартість послуг, здійснюваних
експедитором, визначається у додатках
(специфікаціях), які є невід'ємною
частиною даного договору (п.4.1
Договору). Місцезнаходження
експедитора - Київська обл., тоді як
замовник (позивач) знаходиться у
м.Дніпропетровськ.

Жодних транспортних заявок та/або
додатків (специфікацій) до Договору
позивачем ані до суду ані до перевірки
не надано.

Суд звертає увагу, що усі доводи
позивача ґрунтуються на наявності
первинних документів підприємства.
Щодо не надання до перевірки певних
документів (щодо транспортування
товару, розрахункових документів за
отримані послуги) та недоліків
складання первинних документів (актів
виконаних робіт) позивачем доводів не
наведено.

Щодо надання контрагентом
інформаційно - консультативних та
інших послуг жодних пояснень не надано,
документів не долучено.

Викладене також підтверджено
відповідачем під час судового
засідання.

Вказані документи, як докази
витребовувалися у позивача у судовому
засіданні, проте на запит суду надані
не були.

Таким чином, на думку суду, первинні
документи, які засвідчують факт
реалізації та поставки
паливно-мастильних матеріалів не є
достатніми для того, щоб зробити
висновок про реальність проведених
операцій, оскільки сам по собі обмін
видатковими та податковим накладними,
а також наявність акта виконаних робіт
не підтверджує факту переміщення
товару.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 203 ЦК України наведено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» встановлений перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження
або незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Згідно частин 2, 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена ЦК, законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Визнання
правочину недійсним судом не
вимагається лише у тому випадку, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно статті 228 ЦК України правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним. Правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Недійсними правочини можуть вважатися
лише за умови доведеності фактів, що
свідчать про нікчемність даного
правочину.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства та має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган
встановив обставини, які свідчать про
умисел позивача на укладення договорів
з контрагентом (та їх умислу) без наміру
створити наслідки, які передбачені
договором.

Зазначені обставини були встановлені
податковим органом під час перевірки і
залишились не спростованими під час
судового розгляду справи.

Крім того, керуючись Листом Вищого
Адміністративного Суду України від
02.06.2011 №742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини.

1. Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2. Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції.

3. Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Слід зазначити, що надання податковому
органу належним чином оформлених
документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності;

- відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку;

- відсутність первинних документів
обліку.

Позивач під час розгляду справи не
навів суду жодних обставин та доказів
наявності факту поставки
товарів/послуг, використання отриманих
послуг у своїй комерційній діяльності,
а також того, що вчинення зазначених
операцій було обумовлено розумними
економічними причинами (цілями
ділового характеру), а дії позивача та
його контрагента були спрямовані на
отримання обґрунтованої податкової
вигоди.

Згідно інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
22.04.2010 № 568/11/13-10 Верховний Суд України
дотримується наступної правової
позиції щодо підтвердження товарності
господарських операцій: «Відсутність
товарно-транспортних накладних може
бути свідченням відсутності факту
перевезення товару, що, у свою чергу,
може вказувати на фіктивність
відповідної господарської операції.
Відсутність належних первинних
документів може свідчити про
нездійснення самих господарських
операцій».

Виходячи з вище викладеного, суд
приходить до висновку, що відповідачем
наведено та надано достатньо доказів
наявності підстав, з якими закон
пов'язує настання наслідків
нікчемності угод передбачених ст. 215 ЦК
України, а тому суд погоджується з
висновком відповідача, що правочини
укладений між позивачем та
контрагентами суперечать інтересам
держави та суспільства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що в спірних
правовідносинах відповідач зробив
висновок щодо визнання правочинів
нікчемними під час встановлення певних
фактів та обставин в порядку виконання
покладених на неї обов'язків, а саме:
документальної позапланової невиїзної
перевірки позивача. По суті зазначений
висновок відповідача не є рішенням
суб'єкта владних повноважень, не є
нормативно-правовим актом чи актом
індивідуальної дії в розумінні
положень ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, та не виходить за рамки
компетенції податкового органу.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що в позовній заяві не наведені
обставини, які б могли свідчити про
обґрунтованість позовних вимог.

За наведених обставин у сукупності, суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні адміністративного позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрсинтезполімер»
до Державної податкової інспекції у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення.

Відповідно до положень ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. У
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

Згідно ч.3 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

Враховуючи те, що під час звернення до
адміністративного суду позивач
сплатив судовий збір за майнові вимоги
у розмірі 487,20 грн., із необхідних 4872,00
грн. то з нього підлягає стягнення до
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 4384,80 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрсинтезполімер»
до Державної податкової інспекції у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення, - відмовити.

В порядку розподілу судових витрат
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрсинтезполімер»
судовий збір в розмірі 4384,80 грн. (чотири
тисячі триста вісімдесят чотири грн. 80
коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а у разі її апеляційного
оскарження - з моменту проголошення
судового рішення суду апеляційної
інстанції.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у десятиденний
строк з дня отримання копії постанови,
виготовленої у повному обсязі.

Суддя (підпис) Постанова
не набрала законної сили 04.08.14 Суддя З
оригіналом згідно Помічник судді
В.С. Парненко В.С. Парненко
Ю.Ю. Ковтун