Справа № 820/6892/14
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 р.Справа № 820/6892/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Курило Л.В.,

суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання
- Дудки О.А.,

представника позивача - Сінгаєвської
Н.Ю.,

представника відповідача - Юсупової
М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Індустріальної об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014р.
по справі № 820/6892/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Технології
вимірювань"

до Індустріальної об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року Товариство з обмежено
відповідальністю "Технології
вимірювань" (далі по тексту - позивач,
ТОВ "Технології вимірювань") -
звернулось до суду з адміністративним
позовом, в якому просило скасувати
податкові повідомлення-рішення
Індустріальної об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області від 28.03.2014 року №
та № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014 року
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Технології вимірювань" задоволено
частково.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 28.03.2014 року № .

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 28.03.2014 року № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 65828,52 грн., з яких
59254,22 грн. - за основним платежем, та 6546,3
грн. - за штрафними (фінансовими )
санкціями.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти в цій частині
нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, вислухавши
представників сторін, переглянувши в
межах апеляційної скарги постанову
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що Товариство з обмеженою
відповідальністю "Технології
вимірювань" зареєстровано 27.10.2009 року
Харківським міським управлінням
юстиції, свідоцтво про державну
реєстрацію від 27.10.2009 року № 0045297,
перебуває на податковому обліку в
Індустріальній об'єднаній державній
податковій інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області.

Індустріальною об'єднаною державною
податковою інспекцією м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області в період з 20.02.2014
року по 28.02.2014 року проведена виїзна
документальна позапланова перевірка
ТОВ "Технології вимірювань" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
30.06.2013 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
30.06.2013 року, за результатами якої
складено акт №600/20-36-22-02-07/36627295 від 07.03.2014
року (т.1 а.с.11-41) .

Перевіркою встановлено порушення
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Технології
вимірювань" п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" №335/94-ВР від 28.12.1994 року, в
результаті чого занижено суму податку
на прибуток у сумі 14196 грн. за 1 квартал
2011 року; п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року № 2756-VI, в
результаті чого підприємством
занижено суму податку на прибуток в
сумі 62163 грн. у тому числі за півріччя 2011
року у сумі - 32355 грн., ІІІ квартали 2011
року у сумі - 55746 грн. на рік 2011 у сумі -
62163 грн.; п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість у розмірі 65412 грн., а
саме: січні 2011 року у сумі 6419 грн.,
лютому 2011 року у сумі 4938 грн., квітні 2011
року у сумі 6761 грн., травні 2011 року у
сумі 6529 грн., червні 2013 року у сумі 14845
грн., липні 2013 року у сумі 20340 грн.,
жовтні 2011 року у сумі 2485 грн., листопаді
2011 року у сумі 3095 грн.; п.п. 184.7 ст. 184
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2756-VI зі змінами та доповненнями
підприємством занижено податок на
додану вартість у червні 2013 року у сумі
- 2200 грн. (т. 1 а.с. 41).

За результатами перевірки податковим
органом прийняте податкове
повідомлення - рішення від 28.03.2014 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість з вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) у розмірі 68224
грн. 00 коп. та податкове
повідомлення-рішення від 28.03.2014 року №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств у розмірі 76360 грн. (т.1 а.с.
7-8).

Не погодившись із вищезазначеними
податковими повідомленнями -
рішеннями, позивач звернувся із
зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Технології
вимірювань" підлягають задоволенню в
частині скасування податкового
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 28.03.2014 року № та
скасування податкового
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 28.03.2014 року № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 65828,52 грн., з яких
59254,22 грн. за основним платежем, та 6546,3
грн. за штрафними (фінансовими )
санкціями.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Підставою для відображення в акті
порушень і винесення спірних
податкових повідомлень-рішень
слугували відображені в акті перевірки
№600/20-36-22-02-07/36627295 від 07.03.2014 року
висновки відповідача про не
підтвердження реальності здійснення
господарських відносин, укладених
позивачем з ТОВ "ТК Укрпостачання". При
цьому, податковий орган посилався на
довідку про результати проведення
зустрічної звірки ТОВ "ТК
Укрпостачання" від 21.06.2012 року №
35/224/36639562, акт про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "ТК Укрпостачання"
від 23.01.2013 року № 144/229/36639562, акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ "ТК
Укрпостачання" від 24.01.2013 року №
150/229/36639562.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 201.1. ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Приписами пункту 201.4. ст. 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

При цьому, згідно п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

Щодо визначення позивачеві зобов'язань
з податку на прибуток колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з п.п. 5.2.1. п. 5.2. ст. 5 цього ж
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3.-5.7. цієї статті.

Відповідно до п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону "Про
оподаткування прибутку підприємств" до
витрат, не пов'язаним з веденням
господарської діяльності віднесений
вичерпний перелік витрат, а саме витрат
на організацію та проведення прийомів,
презентацій, свят, розваг та
відпочинку, придбання лотерей, участь в
азартних іграх, фінансування особистих
потреб фізичних осіб.

Так, положеннями п.5.3. - 5.7. зазначеного
вище Закону встановлено певні
обмеження або пряму заборону щодо
включення деяких витрат до складу
валових витрат. Заборони щодо
включення до складу валових витрат,
пов'язаних з придбанням товару,
законодавцем не встановлено.

Відповідно до п.п. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до п. 5.11 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових витрат платника
податку, крім тих, що зазначені у цьому
Законі, не дозволяється.

За змістом підрозділу 4. Податкового
кодексу України розділ ІІІ цього
Кодексу застосовується під час
розрахунків з бюджетом починаючи з
доходів і витрат, що отримані і
проведені з 1 квітня 2011 року, якщо інше
не встановлено цим підрозділом.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування можуть
бути майно, товари, дохід (прибуток) або
його частина, обороти з реалізації
товарів (робіт, послуг), операції з
постачання товарів (робіт, послуг) та
інші об'єкти, визначені податковим
законодавством, з наявністю яких
податкове законодавство пов'язує
виникнення у платника податкового
обов'язку.

Відповідно до п. 134.1 ст. 134 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
податком на прибуток є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Таким чином, показник валових витрат
безпосередньо впливає на об'єкт
оподаткування.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування можуть
бути майно, товари, дохід (прибуток) або
його частина, обороти з реалізації
товарів (робіт, послуг), операції з
постачання товарів (робіт, послуг) та
інші об'єкти, визначені податковим
законодавством, з наявністю яких
податкове законодавство пов'язує
виникнення у платника податкового
обов'язку.

Відповідно до п. 138.1. ст.138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються з:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті;

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Підпунктом 138.1.1. Податкового кодексу
України передбачено, що витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Разом з тим, відповідно до пункту 138.2.
ст. 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу вказаних
норм, необхідно зауважити на те, що
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість та валові витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції, що стала
підставою для формування податкового
обліку платника податку. При цьому,
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означають
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Правильність
відображення в податковому обліку
господарських операцій відповідно до
їх реального змісту повинна
здійснюватись виключно на підставі
норм податкового законодавства. А
відтак, якщо певна господарська
операція не відбулася чи відбулася не
за тим її змістом, який відображено в
укладених платником податків
договорах, то це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

З матеріалів справи убачається, що між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Технології
вимірювань" (покупець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "ТК
Укрпостачання" (продавець) укладено
договір купівлі-продажу №000015 від 05.01.2011
року. За умовами укладеного договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти його та
оплатити (т. 1 а.с. 42-44).

На виконання даного правочину
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ТК "Укрпостачання"
виписало видаткові накладні (т. 1 а.с.
45-101), податкові накладні ( т.1 а.с.144-200),
рахунки - фактури.( т. 5 а.с. 113-118)

На підтвердження здійснення фактичної
доставки товару позивачем надані
копії товарно-транспортних накладних (
т. 1 а.с.102-139).

В якості доказу підтвердження факту
оплати товару позивачем надано копії
платіжних доручень ( т.1 а.с.201, т.2 а.с.1 -65).

На підтвердження, наявності приміщень
для зберігання товарно-матеріальних
цінностей позивачем надано до
матеріалів справи договори суборенди
нежитлових приміщень від 27.08.2009 року,
від 01.08.2011 року, від 12.07.2010 року,
укладених між ТОВ "Меркс Моблілє"
(орендар) та ТОВ "Технології вимірювань"
(суборендар), відповідно до умов
вказаних договорів, суборендар приймає
у тимчасове оплачуване користування
нежитлове приміщення за адресою:
проспект Московський, 199, літера Д-5 ( т. 2
а.с. 82-127).

Під час розгляду справи, не
встановлено фактів, які свідчили б про
те, що зміст укладеного договору не
відповідає діючому законодавству
України, дійсним намірам сторін та що
ці наміри спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

З матеріалів справи вбачається, що
видами діяльності згідно з довідкою
про включення до ЄДРПОУ, якими займався
позивач періоді, за який проводилась
перевірка, є: 46.52.-Оптова торгівля
електронним і телекомунікаційним
устаткуванням, деталями до нього; 46.69.-
Оптова торгівля іншими машинами й
устаткуванням.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
отримані товарно-матеріальні цінності
позивачем в подальшому реалізовано
на виконання умов договорів зі своїми
контрагентами.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості товарів та послуг за
вказаним правочином шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, факт реальності понесення
позивачем витрат у спірних
правовідносинах підтверджений
матеріалами справи.

Також, колегія суддів вважає за
необхідне зауважити на той факт, що
відповідачем ні під час розгляду
справи в суді першої інстанції, ні до
суду апеляційної інстанції не було
надано доказів на підтвердження
фальшивості зазначених документів, або
на невідповідність відомостей,
зазначених в цих первинних документах,
фактичним обставинам, або на
відсутність у контрагента статусу
платника ПДВ на момент вчинення та
виконання правочину, або на завищення
вартості робіт чи послуг, або на
несумісність зазначених в документах
робіт чи послуг з власною
господарською діяльністю ТОВ
"Технології вимірювань". У ході
перевірки відповідачем не встановлено
проведення ТОВ "Технології вимірювань"
збиткових операцій, невикористання у
власній господарській діяльності
товарів (послуг), отриманих від ТОВ
"Торгівельна компанія "Укрпостачання",
взаємопов'язаності позивача та
вказаного контрагента, обізнаності
щодо обставин господарювання один
одного, вчинення ними узгоджених дій
щодо отримання будь-якої вигоди (в тому
числі і податкової).

З огляду на викладене, матеріалами
справи підтверджено факт виконання
позивачем та контрагентом позивача
зобов'язань за спірним правочином.
Копії первинних і розрахункових
документів не мають дефектів форми,
змісту або походження, які в силу ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", ст.ст.44, 201 Податкового кодексу
України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та ТОВ
"Торгівельна компанія "Укрпостачання",
і правомірність нарахування
податкового кредиту та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат, відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" одним із принципів
бухгалтерського обліку є превалювання
суті над формою, тобто операції
обліковуються відповідно до їх суті, а
не лише з урахуванням юридичної форми.

Реальність вказаної господарської
операції підтверджується наданими
підприємством позивача первинними
бухгалтерськими документами, перелік
яких зазначено вище.

Крім того, слід зазначити, що сама собою
наявність або відсутність окремих
документів, а так само помилки у їх
оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

З приводу твердження податкового
органу про відсутність факту
реального вчинення господарських
операцій, з посиланням на довідку про
результати проведення зустрічної
звірки ТОВ "ТК Укрпостачання" від 21.06.2012
року № 35/224/36639562, акту про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "ТК Укрпостачання"
від 23.01.2013 року № 144/229/36639562, акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ "ТК
Укрпостачання" від 24.01.2013 року №
150/229/36639562, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

В силу закону отримання податковим
органом довідки зустрічної звірки або
акту про неможливість проведення
зустрічної звірки, в яких викладені
висновки про наявність ознак фіктивної
господарської діяльності, відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Таким чином, зазначені відповідачем в
акті перевірки обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
ПДВ у випадку, коли останній виконав
усі передбачені законом умови стосовно
отримання такого права та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Адже, Податковий кодекс України не
ставить право платника ПДВ на
податковий кредит в залежність від дій
або бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог
ст. 61 Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

На час укладання та виконання вище
зазначених договорів позивач та його
контрагент були зареєстровані як
юридичні особи та були платниками
податку на додану вартість, що
встановлено в ході розгляду справи

Також, в силу положень Цивільного
кодексу України, Господарського
кодексу України та Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців" позивач та
контрагент позивача є окремими
суб'єктами права зі статусом юридичної
особи, а відтак позивач та контрагент
позивача є окремими платниками податку
на додану вартість та податку на
прибуток. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника податків, яка (слід розуміти -
відповідальність) відповідно до ст. 61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до відповідальності за діяння, що було
вчинено іншою особою, є неможливим, за
винятком встановлених ст. 228 Цивільного
кодексу України та ст. ст. 207 і 208
Господарського кодексу України
випадків свідомого укладення таким
суб'єктом права нікчемного правочину з
метою відображення певних первинних
документів в податковому обліку без
фактичного проведення господарських
операцій.

Саме така правова позиція викладена
Європейським Судом з прав людини
(рішення від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03), а також
Верховним Судом України (постанова від
09.09.2008 у справі №21-500во08, постанова від
01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
"Мукачівський лісокомбінат" до
Мукачівської ОДПІ про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, постанова від
31.01.2011 р. у справі за позовом ТОВ "Фірма
"ВІК" до ДПІ у м. Херсоні про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень).

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентом мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що ТОВ " Технології
вимірювань" правомірно віднесено до
складу валових витрат вартість
придбаного товару від ТОВ
"ТК"Укрпостачання" та сформовано
податковий кредит на підставі
виписаних податкових накладних,
отриманих в ході виконання
господарських операцій, підтверджених
належними первинними документами, що
грунтується на вимогах Податкового
кодексу України.

Щодо порушення позивачем п.184.7 ст.184
Податкового Кодексу України від 02.12.2010
року № 2755- VІ, в результаті чого
занижено податок на додану вартість у
червні 2013 року у сумі 2200 грн., колегія
суддів зазначає наступне.

В акті перевірки № 600/20-36-22-02-07/36627295 від
07.03.2014 року контролюючий орган
зазначив, що позивач не здійснив
умовний продаж основних засобів,
вартість яких склала 11000 грн., в
порушення п.п.184.7 ст.184 Податкового
кодексу України, у зв'язку із чим
занизив податкові зобов'язання з ПДВ у
розмірі 2200 грн.

З матеріалів справи убачається, що
30.06.2013 року свідоцтво платника ПДВ
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Технології
вимірювань" анульовано у зв'язку із
переходом на спрощену систему
оподаткування.

Згідно з п. 184.6 ст. 184 Податкового
кодексу України у разі анулювання
реєстрації особи як платника податку
останнім звітним (податковим) періодом
є період, який розпочинається від дня,
що настає за останнім днем
попереднього податкового періоду та
закінчується днем анулювання
реєстрації.

Відповідно до п.184.7. ст. 184 Податкового
кодексу України (в редакції, яка діяла
на момент анулювання свідоцтва
платника ПДВ, в останньому податковому
звітному періоді , на момент проведення
перевірки і прийняття спірного
податкового повідомлення - рішення),
якщо в останньому звітному
(податковому) періоді на обліку у
платника податку залишаються товари та
необоротні активи, при придбанні яких
суми податку були включені до
податкового кредиту, платник податку
не пізніше дати подання заяви про
анулювання його реєстрації як платника
податку зобов'язаний визнати умовне
постачання таких товарів та
необоротних активів та нарахувати
податкові зобов'язання виходячи із
звичайної ціни відповідних товарів чи
необоротних активів, крім випадків
реорганізації платника податку шляхом
приєднання, злиття, перетворення,
поділу та виділення відповідно до
закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Технології вимірювань" станом на
30.06.2013р. мало на балансі наступні
основні засоби: кондиціонер, дверці 2-х
секц.ІЧ82 вишн, сейф Т-28, дверці 2-х
сеіо.R82 вишн, дверці 2-х секц. СКН R84,
дверці 3-х секц. cxn.R84, шафа SBM201ERAL 7035,
кондиціонер, жорсткий диск Mobile HUU ext.2.5,
пам'ять DDR2 2042 mb PC6400, пам'ять DDR2 2042 mb PC6400,
пам'ять UUR2 2042 mb PC6400, мобільний телефон
Nokia 1280 Black, мобільний телефон Nokia 1280 Blue,
домофон commax 4HR2, домофон (панель) brkon 4R,
обігрівач Platinum POFR-9, інтернет-шлюз,
комп'ютерну програму "М.е.doc" .

При цьому основні засоби позивачем
придбані до 01.01.2013 року та відповідно до
відомості нарахування амортизації за
січень 2013 року їх вартість становить
9693,91 грн.

Комп'ютерна програму "М.е.doc", яка
віднесена до основних засобів,
придбана в період з 01.01.2013 року по
30.06.2013 року без ПДВ, що підтверджується
первинною документацією.

Як правомірно враховано судом першої
інстанції позивачем не надано доказів
того, що ним відповідно до вимог п.184.7
ст.184 Податкового кодексу України
здійснено умовний продаж основних
засобів, вартість яких склала 9693,91 грн.,
у зв'язку з чим податковий орган дійшов
вірного висновку про заниження
позивачем податкових зобов'язань з
податку на додану вартість в червні 2013
року на суму 1938,78 грн.

Разом з тим, контролюючим органом
помилково зазначено, що залишкова
вартість основних засобів
підприємства, на яку необхідно було
здійснити умовний продаж, склала 11000
грн., оскільки до складу цих основних
засобів не повинно бути включено
вартість комп'ютерної програми "М.е.doc",
яка придбана протягом звітного періоду
без ПДВ.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо скасування
податкового повідомлення - рішення
від 28.03.2014 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток в сумі 76360 грн., в
тому числі : за основним платежем - в
розмірі 76359 грн. та за штрафними
санкціями - 1 грн. та податкового
повідомлення - рішення від 28.03.2014 року №
в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 65828,52 грн., з
яких 59254,22 грн. -за основним платежем, та
6546,3 грн. - за штрафними (фінансовими )
санкціями.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014 року
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014р. по
справі № 820/6892/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.Судді
Русанова В.Б. Присяжнюк О.В. Повний
текст ухвали виготовлений 21.07.2014 року.