Справа № 817/2002/14
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

Справа № 817/2002/14

04 серпня 2014 року
м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд в складі головуючого судді Кравчук
Т.О., при секретарі судового засідання
Таргоній А.В., за участю сторін у справі:

представника позивача: Харчука В.І.,

представника відповідача: Андрєєва
Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом:

Рівненської обласної ради
доРівненської міської ради про
встановлення наявності компетенції
(повноважень) суб'єкта владних
повноважень,

в с т а н о в и в :

До Рівненського окружного
адміністративного суду звернулась
Рівненська обласна рада з позовом до
Рівненської міської ради про
встановлення наявності компетенції
(повноважень) у Рівненської міської
ради на прийняття рішень від 15.05.2014 року
№3970 «Про заборону структурам
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради надавати вихідні дані на
будівництво об'єктів нерухомого майна
в зоні природних ландшафтів, обмеженої
вулицями Київська і Костромська (парк
Дружби) для розробки проектів» та №3971
«Про впровадження мораторію на
забудову зони природних ландшафтів,
обмеженої вулицями Київська і
Костромська (парк Дружби)».

Ухвалою від 17.07.2014 року судом відкрито
провадження в адміністративній справі,
судовий розгляд призначено на 21.07.2014,
відкладено на 28.07.2014 року, на 04.08.2014 року
в зв'язку з клопотанням позивача про
відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні представник
Рівненської обласної ради пояснив, що
позов мотивований необхідністю
захисту інтересів членів
територіальних громад, які виступили
проти забудови пагорба Слави у м.
Рівному, а також зумовлений
намаганнями окремих осіб поставити під
сумнів легітимність прийнятих міською
радою рішень.

На виконання ухвали суду від
17.07.2014 р. представником Рівнесенької
обласної ради подані суду численні
рішення Європейського Суду з прав
людини у перекладі на українську мову,
на основі яких позивач обґрунтовує
свої доводи щодо позовних вимог.

Суд зазначає, що Рівненською
міською радою всупереч ухвали суду від
17.07.2014 р., не подано документів та
матеріалів стосовно передачі
земельної (-их) ділянки (-ок) в зоні
природних ландшафтів, обмеженої
вулицями Київська і Костромська (парк
Дружби) в оренду (у власність або на
підставі іншого речового права)
підприємствам, установам, організаціям
або фізичним особам. Суду також на його
вимогу не представлено інформацію про
те, чи є парк Дружби зоною
рекреаційного призначення, місцем
відпочинку містян (чи присвоєно інший
особливий статус) із зазначенням
розташованих у парку об'єктів.

Однак до початку судового розгляду
представник позивача подав суду заяву
про відмову від адміністративного
позову, просив суд закрити провадження
у справі.

Розглянувши заяву Рівненської
обласної ради, вивчивши матеріали
справи, суд прийшов до наступних
висновків.

Відповідно до ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» передбачено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права. У зв'язку з цим суд розглянув
доводи Рівненської обласної ради та
проаналізував подані у перекладі на
українську мову рішення Європейського
Суду з прав людини, на яких ґрунтується
позов.

Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції
про захист прав людини та основних
свобод, ратифікованого Україною 17.07.1997
року, передбачена необхідність захисту
права власності: кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права. Проте попередні положення
жодним чином не обмежують право
держави вводити в дію такі закони, які
вона вважає за необхідне, щоб
здійснювати контроль за користуванням
майном відповідно до загальних
інтересів або для забезпечення сплати
податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський Суд з прав людини у
рішенні від 09 грудня 1994 року по справі
№13427/87 «Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece»
зазначає, що згідно його практики
«..поняття «цивільні права та обов'язки
не повинно розумітися виключно в
контексті внутрішнього права держави -
відповідача».

В іншому своєму рішенні від 25
травня 1999 року у справі № 31107/96 «Iatridis v.
Greece» Суд зазначив, що «право власності
на земельну ділянку під кінотеатром
було предметом спору між орендодавцями
та державою з 1953 року і ... спір так і не
був вирішений на момент прийняття
цього рішення. Суд не повноважний
вирішувати зазначену справу замість
внутрішньодержавних судів і визначати,
чи належить спірна земельна ділянка
державі, або чи є договір оренди,
укладений між спадкоємцями К.Н. та
заявником, який є законним відповідно
до грецького законодавства. Суд
обмежує себе у розгляді лише того, що,
перед тим як заявник був виселений
(позбавлений свого майна), він керував
кінотеатром протягом одинадцяти років
на підставі формально законного
договору оренди та без будь-якого
втручання з боку влади».

Висновок про те, що право оренди
за змістом належить до категорії
«майна», що охороняється Конвенцією,
Європейський Суд з прав людини зробив
також у рішенні від 30 червня 2005 року у
справі № 45036/98 «Bosphorus Hava Yollari Turizm Ve Ticaret
Anonim Sirketi v. Irelan».

Отже, у категорію «майно» за
змістом ст. 1 Протоколу № 1 включається
не тільки майно, що належить особі на
праві власності, а й майно, на яке в
особи є інше законне право, в тому числі
і право оренди.

Враховуючи викладене, суд
зазначає, що усі фізичні та / або
юридичні особи, які до прийняття
Рівненською міською радою рішення «Про
впровадження мораторію на забудову
зони природних ландшафтів, обмеженої
вулицями Київська і Костромська (парк
Дружби)» отримали в оренду земельні
ділянки на вказаній території для
здійснення будівництва чи іншої
діяльності, мають право на «майно», яке
захищене ст. 1 Протоколу 1 Конвенції.

Суд звертає увагу, що з боку
Рівненської міської ради фактично мало
місце втручання у право власності осіб,
які отримали в оренду земельні ділянки
у зоні природних ландшафтів у парку
Дружби (пагорб Слави) в місті Рівному,
оскільки міська рада запровадила
тимчасовий мораторій на здійснення
будівельної діяльності в цій зоні та
заборонила виконавчому комітету
надавати вихідні дані для здійснення
будівництва.

Разом з тим, право власності не є
абсолютним. Як зазначено у рішенні від
23 вересня 1982 року по справі №7151/75, 7152/75
«Sporrong and Lonnroth v. Sweden», стаття 1 Протоколу 1
містить три окремі норми. Перша норма,
яка має загальний характер,
проголошує принцип мирного володіння
майном; друга норма стосується
випадків позбавлення майна і
підпорядковує його певним умовам - вона
міститься в другому реченні частини
першої. Третя норма визнає, що держави
мають право, зокрема, контролювати
використання майна, відповідно до
загальних інтересів, шляхом
запровадження законів, які вони
вважають необхідними для забезпечення
такої мети; ця норма міститься в
частині другій.

Як зазначив Європейський Суд з
прав людини у рішенні від 21 лютого 1986
року № 8793/79 по справі «James and others v. The United
Kingdom», для того, щоб бути обґрунтованим,
будь-яке втручання у право власності
повинне переслідувати законну мету «в
інтересах суспільства», «в загальних
інтересах». При цьому суд зазначив, що
поняття «.. «інтересів суспільства»
необхідно розуміти широко. Суд,
визнавши природним, що свобода розсуду,
якою користується законодавчий орган у
здійсненні соціальної та економічної
політики, має бути широкою, поважатиме
рішення такого органу у визначенні
того, що відповідає «інтересам
суспільства», лише тоді, коли таке
рішення має відповідне обґрунтування».

Крім того, втручання у право
власності (майно) повинне бути
співмірним. У рішенні від 23 вересня 1982
року по справі №7151/75, 7152/75 «Sporrong and Lonnroth
v. Sweden» зазначено: «...Суд повинен
визначити, чи було дотримано
справедливий баланс між вимогами
інтересів суспільства і необхідними
умовами захисту основних прав людини...
Прагнення до такої рівноваги
притаманне Конвенції в цілому та
відображено також у структурі ст. 1
Протоколу № 1». Порушуючи питання
визначення наявності «інтересів
суспільства», Європейський Суд з прав
людини звертає увагу на широкі межі
розсуду компетентних органів держави.
Як йдеться у вищевказаному рішенні,
«національні органи влади,
враховуючи їх пряме володіння
інформацією щодо умов життя
суспільства та його потреб в принципі
мають більше переваг, ніж міжнародний
суддя, в оцінці того, що слід вважати «в
інтересах суспільства».

Необхідність втручання у право
власності за практикою Суду повинна
бути виправдана в демократичному
суспільстві. У своєму рішенні від 24
березня 1988 року по справі № 10465/83 «Olsson v.
Sweden» Суд чітко визначив критерій
необхідності в демократичному
суспільстві: «Згідно з сформованими
прецедентами Суду, поняття
«необхідності» припускає, що втручання
відображає гостру суспільну потребу і,
зокрема, що воно є пропорційним
переслідуваній законом меті;
визначаючи, чи є втручання «необхідним
у демократичному суспільстві», Суд
буде враховувати, що державам залишена
деяка свобода розсуду ... Суд повинен
визначити, чи є причини, наведені на
виправдання цього втручання,
«доречними і достатніми».

Суд звертає увагу, що в межах
розгляду позову обласної ради
суспільний інтерес, спрямований проти
забудови зони природних ландшафтів,
обмеженої вулицями Київська і
Костромська (парк Дружби)у м. Рівному,
дійсно мав місце. Вказані обставини,
окрім того, що стали загальновідомими,
це підтверджується наданими позивачем
до матеріалів справи витягами з
інформаційних повідомлень засобів
масової інформації. постійними акціями
протестів громадян та громадських
активістів. Зокрема, 5 травня 2014 року
громадськість провела акцію протесту
проти забудови у парковій зоні на
пагорбі Слави, що супроводжувалось
знесенням частини суцільного
металевого огородження. 23 травня 2014
року громадяни зібралися в зоні
забудови та розібрали увесь металевий
паркан. Також, 10 липня 2004 року мешканці
влаштували мітинг проти забудови
пагорбу Слави, протестуючи проти дій
однієї із фірм, яка в Рівненському
міському суді оскаржувала рішення
Рівненської міської ради від 15.05.2014
року №3970 та №3971.

Відтак, суд звертає увагу, що
прийняття Рівненською міською радою
вказаних рішень є виправданим
втручанням у право власності, оскільки
здійснене з метою захисту інтересів
суспільства. При цьому Рівненська
міська рада як орган місцевого
самоврядування, який здійснює право
територіальної громади - жителів міста
- самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (стаття 140
Конституції України, стаття 10 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні»), володіє широкою сферою
розсуду щодо такого втручання,
оскільки як представник громади
найбільше володіє інформацією щодо її
потреб.

Вирішуючи питання, чи було
дотримано справедливий баланс між
вимогами інтересів суспільства і
необхідними умовами захисту основних
прав людини (в даній ситуації - прав
орендарів), на думку суду, необхідно
виходити із того, чи буде можливим
реалізувати в майбутньому як інтереси
орендаря, так й інтереси суспільства. У
зв'язку з цим суд зазначає, що такий
баланс порушено не було, оскільки
забудовник не позбавлений можливості в
майбутньому отримати в оренду та (або)
викупити земельну ділянку для цілей
будівництва в іншій частині міста
Рівного, в той час, як при забудові
парку Дружби (зони природних
ландшафтів) громадськість назавжди
втратила б можливість для його
використання.

Отже, Рівненська міська рада мала
обґрунтовані підстави та повноваження
прийняти рішення від 15.05.2014 року №3970
«Про заборону структурам Виконавчого
комітету Рівненської міської ради
надавати вихідні дані на будівництво
об'єктів нерухомого майна в зоні
природних ландшафтів, обмеженої
вулицями Київська і Костромська (парк
Дружби) для розробки проектів» та від
15.05.2014 року №3971 «Про впровадження
мораторію на забудову зони природних
ландшафтів, обмеженої вулицями
Київська і Костромська (парк Дружби)»,
цим самим втрутитися у здійснення
права власності, що було необхідним в
інтересах суспільства, зберігаючи
справедливий баланс між вимогами
інтересів суспільства і необхідними
умовами захисту основних прав людини.

Разом з тим, у судовому засіданні
до початку судового розгляду
адміністративної справи позивач подав
заяву про закриття провадження у
справі на підставі пункту другого
частини 1 статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України. В обґрунтування поданої заяви
позивач зазначив, що 17 липня 2014 року
Вищий господарський суд України
прийняв постанову, якою розірвав
договір оренди земельної ділянки від
20.05.2008 року, укладений між Рівненською
міською радою та ППФ «Офіс-Дизайн». А
оскільки підставою для прийняття
Рівненською міською радою рішень від
15.05.2014 року №3970 та №3971 була
необхідність призупинити будівельні
роботи, а з 17 липня 2014 року договір, який
давав право на проведення таких
будівельних робіт - припинений, а
відтак відсутня необхідність
провадження по даній справі.

Відповідно до частини першої статті 51
Кодексу адміністративного судочинства
України позивач має право в будь-який
час до закінчення судового розгляду
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог або відмовитися від
адміністративного позову.

Згідно з пунктом 2 частини першої
статті 157 Кодексу адміністративного
судочинства України суд закриває
провадження у справі якщо позивач
відмовився від адміністративного
позову і відмову прийнято судом.

Про прийняття відмови від
адміністративного позову суд
постановляє ухвалу, якою закриває
провадження у справі. Суд не приймає
відмови від адміністративного позову і
продовжує розгляд адміністративної
справи, якщо ці дії позивача суперечать
закону чи порушують чиї-небудь права,
свободи чи інтереси.

Суд, розглянувши клопотання позивача,
встановивши наявність у представника
позивача відповідних повноважень,
з'ясувавши, що відмова від позову не
суперечить закону і не порушує нічиїх
прав, свобод чи інтересів, відмову
позивача від позову прийняв,
клопотання позивача задовольнив.

Керуючись статтями 51, 157, 160, 165 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

у х в а л и в :

1. Провадження в адміністративній
справі за позовом Рівненської обласної
ради до Рівненської міської ради про
встановлення наявності компетенції
(повноважень) суб'єкта владних
повноважень, - закрити.

2. Копію ухвали надіслати особам, які
беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Рівненський окружний
адміністративний суд протягом п'яти
днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
Кравчук Т.О.

Ухвала не набрала законної сили

Згідно з оригіналом

Помічник судді
Приходько О.Г.