Справа № 817/1796/14
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1796/14

28 липня 2014 року 17год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді Зозулі
Д.П. за участю секретаря судового
засідання Минько Н.З. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не з'явився,

відповідача: ОСОБА_1, представник
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Рівненській
області

до Суб`єкта підприємницької діяльності
- фізичної особи ОСОБА_1 про
застосування фінансових санкцій,
-ВСТАНОВИВ :

Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області
(далі - позивач) звернулося до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 (далі -
відповідач) про застосування
фінансових санкцій, пов'язаних із
забороною організації і проведення
азартних ігор на території України.

Представник позивача в судове
засідання не прибув. Про дату, час та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином. В
матеріалах справи наявне клопотання
позивача, в якому він просив розгляд
справи здійснювати за відсутності
представника за наявними у справі
доказами, крім того позовні вимоги
підтримує в повному обсязі (а.с.33).

В обґрунтування адміністративного
позову позивач зазначив, що починаючи з
січня 2013 року до 08 липня 2013 року
відповідач в нежитлових приміщеннях
організувала діяльність із зайняття
гральним бізнесом, облаштувавши
приміщення як гральні заклади,
розмістивши в них відповідно 19 та 14
одиниць комп'ютерної техніки, які
об'єднані у локальну мережу з доступом
до мережі Інтернет з наявними файлами
запуску «Superomatic.exe», «SuperomaticPoker.exe»,
«Sloader.exe», «Sloader_new.exe», «LicView.exe», «unins000.exe»
та програмним забезпеченням Loader.exe, яке
використовується для запуску ігрової
платформи (електронне казино,
електронні ігрові автомати), та
надавало можливість доступу до
азартних ігор через мережу Інтернет з
внесенням гравцем ставки, що дає
можливість отримати виграш, а
результат залежить від випадковості.
Крім того, вироком Рівненського
міського суду Рівненської області від
10.04. 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.
203-2 КК України та призначено їй
покарання, з застосуванням ст. 69 КК
України - у виді штрафу в розмірі 127500
(сто двадцять сім тисяч п'ятсот) грн. з
конфіскацією грального обладнання
(системних блоків, вилучених в гральних
закладах ). Ствердив, що відповідно до
ст. 3 Закону України «Про заборону
грального бізнесу в Україні», до
суб'єктів господарювання, які
організовують і проводять на території
України азартні ігри, застосовуються
фінансові санкції у вигляді штрафу у
розмірі вісім тисяч мінімальних
заробітних плат з конфіскацією
грального обладнання. Таким чином,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області
просило стягнути з суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1
фінансові санкції у вигляді штрафу у
розмірі 974400грн. З цих підстав, позивач
просив адміністративний позов
задовольнити повністю.

В основу заперечень відповідач та
представник відповідача повідомили, що
ОСОБА_1 не займалася господарською
діяльністю, пов'язаною з гральним
бізнесом, підтвердженням чого є акт
перевірки Державної інспекції України
з питань праці від 16.12. 2013 року. Позивач
зазначила, хоча й була зареєстрована
підприємцем, однак функцій по
відношенню до грального бізнесу не
виконувала. Наголосила, що і вироком
суду 10.04. 2014 року не визнано діяльність
позивача підприємницькою. Так, згідно
із ст. 61 Конституції України, ніхто не
може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.
Зазначив, що відповідальність, яка
застосовується позивачем є
протиправною та необґрунтованою,
оскільки ОСОБА_1, відповідно до ст. 3
Закону України «Про заборону грального
бізнесу в Україні», не займалася
організацією і проведенням грального
бізнесу як суб'єкт підприємницької
діяльності. За таких обставин
відповідач та представник відповідача
просили в задоволенні позову відмовити
повністю, оскільки він є безпідставним,
та не відповідає нормам законодавства.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення відповідача та
представника відповідача, дослідивши
подані письмові докази, оцінивши їх за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити
повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, відповідно до копії
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців станом на 22.03. 2012 року
ОСОБА_1 (ОСОБА_1) зареєстрована фізичною
особою - підприємцем 10.12. 1998 року. Видами
діяльності є: 47.71 Роздрібна торгівля
одягом у спеціалізованих магазинах, 47.75
Роздрібна торгівля косметичними
товарами та туалетними при
належностями в спеціалізованих
магазинах, 62.02 консультування з питань
інформатизації, 78.10 діяльність
агентств працевлаштування, 68.20 надання
в оренду й експлуатацію власного чи
орендованого нерухомого майна, 68.31
агентства нерухомості, 77.33 надання в
оренду офісних машин і устаткування, у
тому числі комп'ютери, 69.10 діяльність у
сфері права (а.с. 38).

Згідно із предмету угоди від 28.12. 2011
року про виконання робіт, укладеної
між Замовником - приватним підприємцем
ОСОБА_3, в особі ОСОБА_3 та Виконавця -
громадянки України ОСОБА_1, Замовник
доручає, а виконавець приймає на себе
зобов'язання виконати наступні роботи:
на протязі місяця проводити інкасацію
грошових коштів у розмірі комунальних
платежів, розрахунки яких
виставляються власниками орендованих
замовником приміщень у м. Рівне (а.с.23).

Також, відповідачем подавалися до
податкового органу декларацій
платника єдиного податку - фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 від 21.10. 2013 року
(а.с.44-45), від 23.07. 2013 року (а.с.46-47), від 08.04.
2013 року (а.с.49-50), в яких останньою було
визначено суми податкових зобов'язань,
які підлягають до сплати в бюджет.

Крім того, довідкою Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 22.07. 2014 року №
13471/17-16-17-04-09 повідомлено, що станом на
21.07. 2014 року за ФОП ОСОБА_1, відповідно до
карток особового рахунку платника
щодо сум нарахованого єдиного
соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, заборгованості
по сплаті єдиного внеску немає.

Згідно із копії листа Рівненського
міського центру зайнятості від 21.07. 2014
року № 07-18/4223, між ФОП ОСОБА_1 та
найманими працівниками за період з
січня по липень 2013 року трудові
договори не реєструвалися (а.с.52).

Відповідно до направлення на
проведення перевірки суб'єкта
господарювання № 952 від 03.12. 2013 року
(а.с.28), територіальною державною
інспекцією з питань праці у
Рівненській області, було проведене
позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 в
період з 16.12. 2013 року по 17.12. 2013 року, про
що складено відповідний акт перевірки
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування №
17-02-019/0070(а.с.26-27). Даним актом
встановлено, що відповідно до наданих
для перевірки пояснень ФОП ОСОБА_1 не
організовувала заклад в якому
надавались послуги грального бізнесу,
крім того з особами зазначеними в листі
МВС Україні в Рівненській області, а
саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - факту
перебування в трудових відносинах не
виявлено (а.с.26-27).

Судом встановлено, що вироком
Рівненського міського суду
Рівненської області від 10.04. 2014 року
ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні
злочину, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК
України та призначено їй покарання, з
застосуванням ст. 69 КК України - у виді
штрафу в розмірі 127500 (сто двадцять сім
тисяч п'ятсот) грн. з конфіскацією
грального обладнання (системних
блоків, вилучених в гральних
закладах(а.с.8-11).

Вироком суду встановлено, що починаючи
з січня 2013 року до 08 липня 2013 року
ОСОБА_1 в нежитлових приміщеннях
організувала діяльність із зайняття
гральним бізнесом, облаштувавши
приміщення як гральні заклади,
розмістивши в них відповідно 19 та 14
одиниць комп'ютерної техніки, які
об'єднані у локальну мережу з доступом
до мережі Інтернет з наявними файлами
запуску «Superomatic.exe», «SuperomaticPoker.exe»,
«Sloader.exe», «Sloader_new.exe», «LicView.exe», «unins000.exe»
та програмним забезпеченням Loader.exe, яке
використовується для запуску ігрової
платформи (електронне казино,
електронні ігрові автомати), та
надавало можливість доступу до
азартних ігор через мережу Інтернет з
внесенням гравцем ставки, що дає
можливість отримати виграш, а
результат залежить від випадковості.

Крім того, ОСОБА_1 надала суду
показання про те, що вона дійсно на
початку 2013 року пристала на пропозицію
осіб, які діяли від імені підприємця
ОСОБА_3, і організувала для них оренду
приміщень та підбір персоналу у два
комп`ютерних клуба на вул. Макарова, та
вул. Мельника, м. Рівне, де ними було
встановлено відповідну техніку.

На неї було покладено обов`язки
забезпечувати життєдіяльність цих
закладів, сплачувати кошти за оренду
приміщень та зарплату персоналу.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинстві України
(далі - КАС України), вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Таким чином, обставини щодо
організації діяльності із зайняття
гральним бізнесом ОСОБА_1 не підлягають
доказуванню та враховуються судом.

Відмовляючи в задоволенні
адміністративного позову суд виходив з
наступного.

Запровадження обмежень щодо
здійснення грального бізнесу в
Україні, виходячи з конституційних
принципів пріоритету прав і свобод
людини і громадянина, захисту
моральності та здоров'я населення,
заборони використання власності на
шкоду людині і суспільству,
регламентовано Законом України «Про
заборону грального бізнесу в Україні»
від 15.05.2009 року № 1334 (далі - Закон
України від 15.05.2009 року № 1334).

Так, відповідно до пунктів 1, 2 ст. 1
Закону України від 15.05.2009 року № 1334,
гральний бізнес - діяльність, пов'язана
з організацією, проведенням та
наданням можливості доступу до
азартних ігор у казино, на гральних
автоматах, комп'ютерних симуляторах, у
букмекерських конторах, в
інтерактивних закладах, в електронному
(віртуальному) казино незалежно від
місця розташування сервера; азартна
гра - будь-яка гра, обов'язковою умовою
участі в якій є сплата гравцем грошей, у
тому числі через систему електронних
платежів, що дає змогу учаснику як
отримати виграш (приз) у будь-якому
вигляді, так і не отримати його залежно
від випадковості.

Згідно ст. 2 Закону України від 15.05.2009
року № 1334, в Україні забороняється
гральний бізнес та участь в азартних
іграх.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3
цього Закону, до суб'єктів
господарювання, які організовують і
проводять на території України азартні
ігри, застосовуються фінансові санкції
у вигляді штрафу у розмірі вісім тисяч
мінімальних заробітних плат з
конфіскацією грального обладнання, а
прибуток (дохід) від проведення
такої азартної гри підлягає
перерахуванню до Державного бюджету
України.

Частиною 2 ст. 3 Закону України від 15.05.2009
року № 1334 передбачено, що застосування
фінансових санкцій, зазначених у
частині першій цієї статті,
здійснюється за рішенням суду,
ухваленим за позовом органів міліції
та/або органів доходів і зборів.

З досліджених у судовому засіданні
доказів вбачається, що ОСОБА_1 була
зареєстрована фізичною
особою-підприємцем, однак відповідно
до витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, її діяльність не була
пов'язана з організацією і проведенням
на території України азартних ігор.

Більше того, з досліджених доказів
вбачається, що відповідач, як фізична
особа-підприємець не перебувала в
трудових відносинах з
адміністраторами - касирами гральних
закладів, та не здійснювала діяльність
у сфері грального бізнесу як суб'єкт
підприємницької діяльності.

Натомість, на підставі
цивільно-правової угоди про виконання
робіт від 28.12. 2011 року укладеної між
громадянкою ОСОБА_1 та замовником -
приватним підприємцем ОСОБА_3,
відповідач, як фізична особа, взяла на
себе зобов'язання виконувати роботи: на
протязі місяця проводити інкасацію
грошових коштів у розмірі комунальних
платежів, розрахунки яких
виставляються власниками орендованих
замовником приміщень у м. Рівне.

Тобто, відповідач відповідно до цієї
угоди брала участь у відносинах як
громадянка, а не як суб'єкт
підприємницької діяльності.

Крім того, вироком суду в кримінальній
справі було визнано винною ОСОБА_1 у
вчиненні злочину та призначено їй
відповідне покарання за виконання
робіт визначених угодою від 28.12. 2011
року.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин, є вчинене
таким суб'єктом правопорушення у сфері
господарювання.

Разом з тим, суду слід зазначити, що при
застосуванні до порушника
господарсько-правової
відповідальності, у тому числі
фінансової санкції, необхідно
враховувати, суб'єктивний та
об'єктивний склад правопорушення,
зокрема: суб'єкт правопорушення, а
також інші елементи правопорушення:
протиправне діяння, вина та наявність
причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

В даній ситуації позивачем не
враховано, що ОСОБА_1 не була учасником
господарських відносин, як наслідок до
неї не повинні застосовуватися
господарсько-правова
відповідальність, у тому числі
фінансові санкції.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 143 КАС
України якщо доданий до справи або
наданий суду особою, яка бере участь у
справі, для ознайомлення документ
викликає сумнів у його достовірності
або є фальшивим, особа, яка бере участь
у справі, може просити суд виключити
його з числа доказів і вирішувати
справу на підставі інших доказів або
вимагати проведення експертизи.

Так, судом виключено з числа доказів
копію договору оренди нежитлового
приміщення від 03.01. 2013 року укладеного
між ТОВ "Універсам" та ПП ОСОБА_1, згідно
якого орендодавець передає, а орендар
бере у тимчасове володіння та
користування нежитлове приміщення за
адресою: м. Рівне, вул. Макарова, 32 (а.с.42),
оскільки вказаний документ викликає
сумнів у його достовірності.

Разом з тим, з пояснень ОСОБА_1 судом
встановлено, що для заняття
підприємницькою діяльністю у сфері
реалізації мобільних телефонів між ТОВ
"Універсам" та ПП ОСОБА_1 дійсно було
укладено договір суборенди
нежитлового приміщення № 1 від 05.06. 2004
року. Вказана обставина підтверджена
актом прийому-передачі нежитлового
приміщення № 1 від 01.07. 2004 року, згідно
якого директором ОСОБА_11 було передано,
а відповідачем отримано нежитлове
приміщення за адресою: м. Рівне, вул.
Макарова, 32(а.с.41), дозволом № 56-00130 від
29.07. 2004 року, згідно якого Державною
інспекцією електрозв'язку по
Рівненській області дозволено
приватному підприємцю ОСОБА_1 №
паспорта НОМЕР_1 реалізацію, продаж РЕЗ
та РВП на пункті реалізації м. Рівне,
вул. Макарова, 32 (а.с.39) та довідкою від
28.07. 2004 року № 4581, згідно якої
Рівненська міськсанепідемстанція
погодила відкриття кіоску по торгівлі
промисловими товарами за адресою: вул.
Макарова, 32, м. Рівне (а.с.40).

Крім того, в матеріалах справи
міститься копія довідки про трудові
відносини фізичної особи з платником
єдиного податку від 20.12. 2006 року,
відповідно до якої ПП ОСОБА_1 перебуває
в трудових відносинах фізичною особою
ОСОБА_12 (а.с.43).

Таким чином, оскільки, ОСОБА_1 не
здійснювала організацію і проведення
на території України азартних ігор, як
суб'єкт господарювання, то вона не
повинна нести відповідальність за
порушення Закону України від 15.05.2009
року № 1334. Позаяк, ч.3 даного Закону
чітко зазначено, що дана матеріальна
відповідальність застосовуються до
суб'єктів господарювання, які
організовують і проводять на території
України азартні ігри.

Таким чином, з аналізу вище наведених
норм слідує, що позовні вимоги
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області
про застосовуються фінансових санкцій,
у вигляді штрафу у розмірі вісім тисяч
мінімальних заробітних плат, а саме 9 744
000 грн. (1218* 8000), з конфіскацією
грального обладнання - є
безпідставними та такими, що
суперечать нормам чинного
законодавства.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено,
що завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд згідно ст. 86
зазначеного Кодексу оцінює докази, які
є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Факт обґрунтованості та правомірності
стягнення з відповідача фінансових
санкцій у розмірі 9 744 000грн. - позивачем
не доведено.

Натомість, відповідач довів суду
безпідставність позовних вимог
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області.

З урахуванням викладеного, суд прийшов
до висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та безпідставними, а
тому в задоволенні позову слід
відмовити повністю.

В силу ч. 4 ст. 94 КАС України, у справах, в
яких позивачем є суб'єкт владних
повноважень, а відповідачем - фізична
чи юридична особа, судові витрати,
здійснені позивачем, з відповідача не
стягуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Рівненській області до Суб`єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 про застосування
фінансових санкцій відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Зозуля Д.П.