Справа № 825/2479/14
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2014 року
Чернігів Справа №
825/2479/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Лобана Д.В.,

при секретарі
Тищенко М.В.,

за участю представників сторін

від позивача
Шеремет В.М.,

від відповідача
Кумановського О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Техсервіс» до Корюківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техсервіс»
звернулось до суду з адміністративним
позовом про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень Корюківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області від 10.07.2014 №
, № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
фінансово-господарські
взаємовідносини між ТОВ «Техсервіс» та
ТОВ «Технічна будівельна компанія
«Дніпро» підтверджують: договір
поставки № 810/37 від 01.11.2013;
оборотно-сальдова відомость
аналітичного обліку до 631 рахунку за
перевіряємий період; податкові
накладні; видаткова накладна;
рахунок-фактура; виписки банку.
Розрахунки між сторонами здійснені в
безготівковій формі, заборгованість
відсутня. Окрім того, перевіркою
встановлено, що придбаний товар ТОВ
«Техсервіс» використало на виробничі
цілі, як сировину для виробництва
інструментів, комплектів деталей.
Витрати по придбанню товару були
включені до валових витрат, ПДВ було
включено до складу податкового кредиту
у відповідні періоди. Отже,
вищенаведені обставини, встановлені
під час перевірки, свідчать про
реальність господарських
взаємовідносин між ТОВ «Техсервіс» та
ТОВ «ТБК «Дніпро».

Однак, всупереч вказаним фактам
податковий перевіряючий дійшов до
висновку, що позаплановою виїзною
документальною перевіркою не
підтверджено здійснення господарських
операцій по взаємовідносинам між ТОВ
«Техсервіс» та контрагентом ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» у період з 01.11.2013 по 31.12.2013, з
урахуванням їх виду, обсягу, якості та
розрахунків. Зазначений висновок
фактично був сформований на підставі
акта ДПІ у Красногвардійському районі
м. Дніпропетровська від 30.03.2014 №
824/15-00/38920810 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» () під час
здійснення господарських відносин з
контрагентами за листопад, грудень 2013
року.

Стосовно доводів Корюківської ОДПІ, що
викладені в акті, про неможливість
проведення ТОВ «ТБК «Дніпро»
фінансово-господарської діяльності у
зв'язку з відсутністю виробничого
обладнання, складських та торгівельних
приміщень, транспорту та торгівельного
обладнання, сировини, матеріалів для
здійснення основного виду діяльності,
то позивач вважає їх безпідставними,
оскільки, по-перше, такі висновки
зроблені на підставі податкової
звітності, а не реальної перевірки.
По-друге, чинним цивільним та
господарським законодавством
дійсність і реальність договорів та
правомірність виданих за ними
податкових накладних не обумовлені
наявністю у постачальника (продавця)
матеріальних ресурсів для здійснення
такої діяльності.

Крім того, первинні документи, на
підставі яких відбувалися
взаємовідносини між ТОВ «Техсервіс» та
ТОВ «ТБК «Дніпро» не мають дефектів
форми, змісту або походження, котрі в
силу ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», ст. 44 Податкового
кодексу України, п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№ 168/704, спричиняють втрату первинними
документами юридичної сили і
доказовості, призвели до зміни в
структурі активів платника податків, а
відтак являються належними та
допустимими доказами реальності
вчинення господарських операцій.

Щодо відсутності у ТОВ «Техсервіс»
товарно-траспортних накладних (надалі
по тексту - ТТН), то господарські
взаємовідносини між ТОВ «Техсервіс» та
ТОВ «ТБК «Дніпро» відбувалися на
підставі договору поставки № 810/37 від
01.11.2013, у п. 2.4. якого зазначено, що товар
поставляється на склад покупця (ТОВ
«Техсервіс») транспортом продавця, всю
відповідальність за випадкове
знищення, втрату товару під час
поставки несе продавець (ТОВ «ТБК
«Дніпро »). ТОВ «Техсервіс» були
поставлені товари. Контрагентом для
позивача було виписано видаткові та
податкові накладні. Оплата за придбані
товари здійснювалась в безготівковій
формі. На отримання товарів ТОВ
«Техсервіс» була виписана довіреність
на уповноважену особу. Таким чином,
висновки перевіряючого про
відсутність реальних поставок
внаслідок відсутності ТТН суперечать
нормам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, в його
задоволенні просив відмовити в повному
обсязі, посилаючись на письмові
заперечення, згідно яких зазначено, що
товарно-транспортні накладні на
перевезення товару у ТОВ «Техсервіс»
від ТОВ «Технічна будівельна компанія
«Дніпро» () до ТОВ
«Техсервіс» відсутні.

Крім того, до Корюківської ОДПІ
надійшов акт від ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська від 30.03.2014 р. №
824/15-00/38920810 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» () під час
здійснення господарських відносин з
контрагентами за листопад, грудень 2013
року». Проведеною звіркою не можливо
встановити, підтвердження місць
виконання зобов'язань підприємством,
наявності виробничого обладнання,
транспортних засобів та торгівельного
обладнання, що дає змогу ставити під
сумнів факт здійснення суб'єктом
господарювання, задекларованого
основного виду діяльності. Це свідчить
про відсутність у підприємства
необхідних умов для здійснення
господарської діяльності в частині
купівлі, продажу, реалізації,
зберігання та відвантаження товарно -
матеріальних цінностей.

Господарські операції поставки
товарів ТОВ «Технічна будівельна
компанія «Дніпро» не підтверджуються
стосовно врахування реального часу
здійснення операцій, місцезнаходження
майна, наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльносіі. то свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів.
Вказані умови суперечать меті
господарської діяльності підприємства
та створюють обставини, за яких воно не
мало намір одержати економічний ефект
у результаті підприємницької та іншої
економічної діяльності.

Таким чином, відсутність необхідних
умов до досягнення відповідних
результатів в силу відсутності
управлінського та технічного
персоналу, основних засобів,
складських приміщень та транспортних
засобів свідчить про відсутність у ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» адміністративно -
господарських можливостей на
виконання господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань. На перевірку не надані
будь-які документи, що підтверджують
транспортування (товарно - транспортні
накладні, шляхові листи, накладні та
інші).

Враховуючи вищенаведене, операція
поставки металопродукції
(комплектуючі) ТОВ «Техсервіс» не
спричиняють реального настання
правових наслідків, а отже - є
недійсними по ланцюгу постачання до
«вигодонабувача», в зв'язку з чим
перевіркою не встановлюється
реальність факту здійснення
господарських операцій ТОВ
«Техсервіс» з придбання у ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» металопродукції.
Відсутнійсть даної інформації
свідчить про укладення угод без мети
настання реальних наслідків.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, доводи
позовної заяви та заперечень на неї,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

ТОВ «Техсервіс» (ідентифікаційний
номер 32680313) зареєстровано Щорською
районною державною адміністрацією
06.10.2003, що підтверджується копією
свідоцтвом про державнц реєстрацію (а.
с. 95) та акту перевірки від 25.06.2014 №
284/22/32680313 (а. с. 11-23). Ці факти сторонами не
заперечуються, а тому у відповідності
до ст. 72 КАС України не потребують
доказування.

Судом встановлено, що на підставі
наказу Корюківської МДПІ від 17.06.2014 №161
проведена позапланова виїзна
перевірка ТОВ «Техсервіс» з питань
достовірності визначення сум податку
на додану вартість в деклараціях за
листопад 2013 року та грудень 2013 року при
здійсненні фінансово-господарських
операційвзаємовідносин з ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» ().

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт від 25.06.2014 №
284/22/32680313 (а. с. 11-23), в якому зафіксовано
порушення позивачем:

- п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.
138.1 ст. 138. пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№ 2755-VI (зі змінами та доповненнями), п. 2
ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні». п.1.2, п.2.7
Положення «Про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Мінфіну України
№ 88 від 24.05.1995, що призвело до заниження
суми податкового зобов'язання по
податку на прибуток на 47051,00 грн, а саме
за податковою декларацією: 2013 рік - 47051,00
грн;

- п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.
198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі
змінами та доповненнями), п. 2, ст. 3
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», п. 1.2, п. 2.7 Положення «Про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Мінфіну України
№ 88 від 24.05.1995 ТОВ «Техсервіс», що
призвело до заниження суми податку на
додану вартість, що підлягає сплаті в
бюджет за період з 01.11.2013 по 31.12.2013 на
загальну суму 49527,00 грн, в т.ч. за
листопад 2013 року - 10595,00 грн, за грудень
2013 року - 38932,00 грн.

На підставі зазначеного акту та
викладених у ньому порушень,
Корюківською МДПІ прийняті податкові
повідомлення - рішення № від
10.07.2014, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
(роботах, послугах) у розмірі 74290,50 грн, в
тому числі за основним платежем - 49527,00
грн, за штрафними (фінансовими)
санкціями - 24763,50 грн (а. с. 8) та від 10.07.2014
№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств у
розмірі 70576,50 грн, в тому числі за
основним платежем - 47051,00 грн, за
штрафними (фінансовими) санкціями -
23525,50 грн (а. с. 9).

ТОВ «Техсервіс» від 01.06.2014 подало
заперечення на акт № 284/22/32680313 від 25.06.2014
(а. с. 24-27), за результатом розгляду якого
Корюківська МДПІ на заперечення ТОВ
«Техсервіс» надала відповідь від 10.07.2014
№ 2932/10/22-00, яким встановлені порушення
викладені в акті перевірки - залишено
без змін (а. с. 28-29).

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Основними видами діяльності ТОВ
«Чернігівський м'ясний двір» є
виробництво мяса; оптова торгівля
живими тваринами; оптова торгівля
шкірсировиною, шкурами та шкірою;
оптова торгівля м'ясом і мясними
продуктами; вантажний автомобільний
транспорт, що підтверджується довідкою
з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України (а.
с. 64).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

З матеріалів справи вбачається, що у
перевіряємому періоді ТОВ «Техсервіс»
здійснювало господарську діяльність
із контрагентом ТОВ «Технічна
будівельна компанія «Дніпро».

Так, між ТОВ «Техсервіс» та ТОВ
«Технічна будівельна компанія
«Дніпро» було укладено договір
поставки від 01.11.2013 за № 810/37 (а. с. 34), у
відповідності до вимог якого
постачальник зобов'язується поставити
покупцю металопродукцію, комплектуючі,
а покупець зобов'язується прийняти цей
товар та своєчасно здійснити його
оплату відповідно до умов даного
договору.

Відповідно до п. 2.4 даного договору
товар поставляється на склад покупця
транспортом постачальника, усю
відповідальність за випадкове
зниження, пошкодження товару під час
поставки несе постачальник.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- податкові накладні: №5 від 05.11.2013 на
загальну суму 31881,60 грн, в т.ч. ПДВ - 5313,60
грн; №19 від 20.11.2013 на загальну суму 31687,20
грн, в т.ч. ПДВ - 5281,20 грн; №18 від 02.12.2013 на
загальну суму 59130,00 грн, в т.ч. ПДВ - 9855,00
грн; №17 від 02.12.2013 на загальну суму 57750,00
грн, в т.ч. ПДВ - 9625,00 грн; №112 від 05.12.2013 на
загальну суму 58482,00 грн, в т.ч. 9747,00 грн;
№113 від 10.12.2013 на загальну суму 58233,00 грн,
в т.ч. ПДВ - 9705,50 грн (звороти а. с.
35,36,37,38,39,40);

- видаткові накладні: №5 від 05.11.2013 на
загальну суму 31881,60 грн, в т.ч. ПДВ - 5313,60
грн; №19 від 20.11.2013 на загальну суму 31687,20
грн, в т.ч. ПДВ - 5281,20 грн; №18 від 02.12.2013 на
загальну суму 59130,00 грн, в т.ч. ПДВ - 9855,00
грн; №17 від 02.12.2013 на загальну суму 57750,00
грн, в т.ч. ПДВ - 9625,00 грн; №112 від 05.12.2013 на
загальну суму 58482,00 грн, в т.ч. 9747,00 грн;
№113 від 10.12.2013 на загальну суму 58233,00 грн,
в т.ч. ПДВ - 9705,50 грн (а. с. 35,36,37,38,39,40);

- рахунками-фактури №5 від 05.11.2013 на
загальну суму 31881,60 грн, в т.ч. ПДВ - 5313,60
грн; №19 від 20.11.2013 на загальну суму 31687,20
грн, в т.ч. ПДВ - 5281,20 грн; №18 від 02.12.2013 на
загальну суму 59130,00 грн, в т.ч. ПДВ - 9855,00
грн; №17 від 02.12.2013 на загальну суму 57750,00
грн, в т.ч. ПДВ - 9625,00 грн; №112 від 05.12.2013 на
загальну суму 58482,00 грн, в т.ч. 9747,00 грн;
№113 від 10.12.2013 на загальну суму 58233,00 грн,
в т.ч. ПДВ - 9705,50 грн (а. с. 35,36,37,38,39,40);

- журнал реєстрації довіреностей за 2011
рік (а. с. 41-42);

- виписки банку (а. с. 43-44);

- оборотно-сальдова відомість по
рахунку: 631 (а. с. 85);

- реєстри виданих та отриманих
податкових накладних (а. с. 86-93).

Отже, правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Також, на підтвердження реальності
здійснення господарської діяльності
ТОВ «Техсервіс» із контрагентом та як
доказ переробки товарів для здійснення
господарській діяльності було надано
суду акти переробки №547, №544, №545 від
01.12.2013, №48, №49, №35, №236, №57, №58, №59, №44,
№40, №28, №29, №27 від 01.02.2014, №483, №492, №495,
№488, №497, №502, №510, №514, №523, №515, №516, №517,
№521, №524 від 01.11.2013, №123 від 01.04.2014, №85,
№93, №94 від 01.03.2014 (а. с. 45-84).

З наданих позивачем доказів
вбачається, що договір мав на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлено ними, оскільки товар був
переданий, оплата проведена, договір
виконано сторонами в повному обсязі.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
вчинення правочинів підприємство -
контрагент позивача був
зареєстрований в якості юридичної
особи та платника податків, що
підтверджується актом перевірки (а. с.
112-122), ці факти сторонами не
заперечуються та відповідно до ч. 3 ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що на момент
укладення договору з контрагентом
позивач проявив належну обачність,
перевіривши необхідні документи
контрагента та чи здійснює він
господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Суд звертає увагу на те, що податкові
накладні, видані ТОВ «ТБК «Дніпро»,
містять всі реквізити передбачені п.
201.1 ст. 201 ПК України, а тому згідно п. 201.10
ст. 201 ПК України вони є підставою для
нарахування податкового кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Відносини між
учасниками попередніх поставок
товарів, робіт, послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між позивачем та
його контрагентами.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Як на підставу нікчемності правочину
позивача з контрагентом ТОВ «Технічна
будівельна компанія «Дніпро»
відповідач посилається на акт ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 20.03.2014 №
825/15-00/38920810 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Технічна
будівельна компанія «Дніпро» () під час здійснення
господарських відносин з
контрагентами за листопад, грудень 2013
року (а. с. 112-122).

Однак, такі посилання судом не
приймаються до уваги, зважаючи на
наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
моральним засадам суспільства, пунктом
5 статті 203 ЦК України передбачено, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із статтею 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідними для чинності правочину.
Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановлений
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України,
правочин спрямований на незаконне
заволодіння майном держави, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже, згідно з ч. 2 згаданої статті, є
нікчемним.

Частино 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому, носіями
протиправного умислу юридичних осіб -
сторін такого правочину є посадові
особи цих юридичних осіб.

Крім того, суд зазначає, що дії ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області, в
результаті яких було складено акт
перевірки від 20.03.2014 № 825/15-00/38920810 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Технічна будівельна
компанія «Дніпро» () під
час здійснення господарських відносин
з контрагентами за листопад, грудень 2013
року, були оскаржені контрагентом до
суду.

Відповідно до постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 21.05.2014
позовні вимоги ТОВ «Технічна
будівельна компанія «Дніпро» були
задоволені повністю та визнано дії ДПІ
у Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області
протиправними та зобов'язано
відповідача вчинити певні дії для
відновлення порушених прав позивача (а.
с. 96-100).

Суд вважає за необхідне зазначити, що
сам по собі факт допущення, на думку
податкового органу, суб'єктом
господарювання порушень певних
встановлених законом правил
господарської діяльності,
здійснюваної на підставі певного
договору, не є безумовною підставою для
висновку про укладення такого договору
з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства. Юридична
відповідальність має здійснюватися на
принципі законності, який полягає у
тому, що така відповідальність настає
за діяння, передбачені законом, та
застосовується у спосіб, визначений
законом.

Стосовно відповідальності позивача за
можливі протиправні дії його
контрагента суд зазначає, що для
висновків про наявність порушень
податкового законодавства у діях
платника податків в обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагента (відсутність реєстрації їх
як платників ПДВ, відсутність у
відповідних посадових осіб чи інших
представників контрагента повноважень
на складання первинних, розрахункових
документів, податкових накладних тощо).

Поряд з цим, будь-яких доказів щодо
обізнаності позивача про фіктивне
підприємництво юридичної особи, що є
контрагентом ТОВ «Техсервіс» та
здійснення ним незаконної фінансово -
господарської діяльності
представником відповідача суду не
надано.

Таким чином, за переконанням суду,
відповідач неправомірно поклав на
позивача відповідальність за можливі
протиправні дії його контрагентів.

Крім того, в акті перевірки відсутні
посилання на ухиляння контрагента
позивача від уплати податків та зборів,
визначення їм податкових зобов'язань,
винесення вироків посадовим особам
підприємств, або будь-які інші
відомості, які можуть бути визначені як
підстави та докази укладення угод з
метою, що порушує публічний порядок.

В свою чергу, судом встановлено, що
вищезазначий договір було виконано
сторонами в повному обсязі, товар
(роботи/послуги) отриманий, сторони
претензій один до одного не мають.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаних правочинів з
отримання позивачем товарів
(робіт/послуг), невідповідність цих
операцій дійсному економічному змісту,
або засвідчили б наявність інших
обставин, що підтверджують
недобросовісність позивача як
платника податків та виключають право
на формування валових витрат та
податкового кредиту.

Всі суми податку на додану вартість
сплаченого і віднесеного позивачем до
податкового кредиту, підтверджуються
податковими накладними, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Частиною 2 статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Верховний суд України у справах з
аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт не був спростований в
судовому засіданні представником
відповідача.

Враховуючи вищевикладене, висновок
податкового органу про заниження
позивачем податку на додану вартість є
безпідставним, а тому і нарахування
штрафних (фінансових) санкцій, з огляду
на ст. 123 Податкового кодексу України,
також є протиправним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
свого рішення.

Доводи ж відповідача про те, що на
перевірку товарно-транспортні
накладні підприємством не надавалися,
про що зазначено в акті перевірки та не
оспорювалось ТОВ «Техсервіс» в порядку
адміністративного оскарження, є
безпідставними з огляду на те, що,
відповідно до п. 2.4 договору від від
01.11.2013 за № 810/37 товар поставляється на
склад покупця транспортом
постачальника, усю відповідальність за
випадкове зниження, пошкодження товару
під час поставки несе постачальник, а
відтак відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних не може
бути доказом безтоварності операцій.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю
«Техсервіс», - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Корюківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
від 10.07.2014 № , № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Техсервіс» судові
витрати в сумі 289 (двісті вісімдесят
дев'ять) грн 74 коп.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України
апеляційна скарга подається через
Чернігівський окружний
адміністративний суд, а її копія
надсилається апелянтом до суду
апеляційної інстанції, протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, а у
разі проголошення її вступної та
резолютивної частин, або прийняття її у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано,
або її подано з пропуском строку, у
поновленні якого було відмовлено, а у
разі вчасного подання апеляційної
скарги, з набранням законної сили
рішенням апеляційної інстанції, якщо
оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя підпис
Д.В. Лобан

З оригіналом згідно

Суддя
Д.В. Лобан