Справа № 2а-993/11
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року м.
Київ К/800/4706/14

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.,

суддів: Весельської Т.Ф.,

Винокурова К.С.,

здійснивши попередній розгляд справи
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Галицькому районі м. Львова (далі - УПФ)
про перерахунок соціальної допомоги за
касаційною скаргою УПФ на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 грудня 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернулася в суд
з позовом, відповідно до якого просила:

поновити строк звернення до
адміністративного суду;

визнати неправомірними дії
відповідача щодо не нарахування і не
виплати їй за період з 2007 року по 31.07.2011
року підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону України
від 18 листопада 2004 року №2195-IV «Про
соціальний захист дітей війни» (далі -
Закон № 2195-IV), в розмірі визначеному
статтею 28 Закону України від 9 липня 2003
року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі -
Закон № 1058-IV);

зобов'язати УПФ здійснити нарахування
і виплату зазначених коштів в розмірах,
передбачених законом.

Посилалася на незаконність проведених
нарахувань.

Постановою Галицького районного суду
м. Львова від 3 жовтня 2011 року позов
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії УПФ щодо не
нарахування і не виплати ОСОБА_2 в
належному розмірі державної
соціальної допомоги як дитині війни.
Зобов'язано на підставі статті 6 Закону
№ 2195-IV, з урахуванням статті 28 Закону №
1058-IV, нарахувати і виплатити за період з
02 лютого 2011 року по 31 липня 2011 року
підвищення до пенсії в розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Львівський апеляційний
адміністративний суд рішенням від 25
грудня 2013 року постанову районного
суду скасував і ухвалив нову про
задоволення позову частково. Визнано
неправомірними дії УПФ щодо не
нарахування і не виплати на користь
ОСОБА_2 за період з 2 лютого 2011 року по 22
липня 2011 року підвищення до пенсії,
передбаченого статтею 6 Закону № 2195-IV.
Зобов'язано нарахувати і виплатити
позивачці за вказаний період соціальну
державну допомогу згідно зі статті 6
Закону № 2195-IV в розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком, встановленої статтею 28
Закону № 1058-IV з урахуванням виплачених
сум.

В частині вимог про стягнення
підвищення до пенсії за період з січня
2007 року по лютий 2011 року, позовну заяву
залишено без розгляду у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

В касаційній скарзі представник УПФ, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судом апеляційної інстанції,
просить рішення цього суду скасувати і
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.
Вказує на те, що судами для обрахування
соціальної допомоги дітям війни
безпідставно застосовано розмір
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Не враховано
і те, що фінансове забезпечення
гарантій, передбачених Законом № 2195-IV,
здійснюється за рахунок державного
бюджету, а не за кошти пенсійного фонду.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, позивачка отримує пенсію за
віком та належить до категорії
громадян, яким визначено статус дитини
війни, тому має право на державні
соціальні гарантії, передбачені чинним
законодавством.

Вирішуючи спір в частині задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції керувався тим, що УПФ як
орган, якому делеговано повноваження
щодо призначення і виплати пенсій та
доплат до них, повинно діяти відповідно
до вимог чинного законодавства, в тому
числі статті 6 Закону 2195-IV щодо виплати
соціальної державної допомоги за той
період часу, коли дія цієї норми не була
зупинена.

Висновок апеляційного суду є законним
і обґрунтованим.

Правовий статус дітей війни, основи їх
соціального захисту визначається
Законом № 2195-IV.

Відповідно до статті 6 цього Закону
дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 7 частини першої Закону України
від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
(далі - Закон № 3491-VI) Прикінцеві
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
доповнено пунктом 4, яким установлено,
що у 2011 році норми і положення статті 6
Закону № 2195-ІV застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог зазначеного закону,
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

Отже, нарахування та виплата
соціальної допомоги особам, які мають
статус дітей війни, до 23.07.2011 року
повинна здійснюватися в порядку і
розмірах, передбачених статтею 6 Закону
№ 2195-IV. При цьому, при визначенні
мінімальної пенсії за віком необхідно
виходити з положень частини першої
статті 28 Закону № 1058-VІ. Верховний Суд
України неодноразово в своїх рішеннях,
в тому числі в постанові від 14 березня
2011 року, зазначав, що положення частини
третьої статті 28 Закону № 1058-VІ не є
перешкодою для застосування
зазначеної величини (мінімального
розміру пенсії за віком) для розрахунку
інших пов'язаних із нею пенсій чи
доплат, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого мінімального
розміру пенсії за віком, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті.

З 23 липня 2011 року виплата соціальної
допомоги повинна визначатися в
розмірах, передбачених постановою
Кабінетом Міністрів України № 745.

Безпідставним є посилання відповідача
на можливість нецільового
використання коштів УПФ, оскільки суди
не ухвалювали рішення про проведення
виплат з власних джерел фінансування
останнього.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної
інстанцій, вирішуючи даний спір, дав
правильну правову оцінку обставинам у
справі, перевіривши обґрунтованість
вимог позивачки щодо здійснення
нарахування державної соціальної
допомоги за 2011 рік.

На підставі наведеного, керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Галицькому
районі м. Львова відхилити, а постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає, проте може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді:
М.М. Олексієнко

Т.Ф. Весельська

К.С. Винокуров