Справа № 820/7872/14
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 р.Справа № 820/7872/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Курило Л.В. , Присяжнюк О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Громадянина Киргизстану
ОСОБА_2 на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
05.06.2014р. по справі № 820/7872/14

за позовом Громадянина Киргизстану
ОСОБА_2

до Державної міграційної служби
України треті особи Головне
управління Державної міграційної
служби України у Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Киргизстану ОСОБА_2
(далі-позивач) звернувся до суду першої
інстанції з позовом, в якому просив:

скасувати рішення Державної
міграційної служби України №11-14 від
02.04.2014р.;

зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути скаргу
позивача на наказ №26 від 06.02.2014р.
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 05.06.2014 р. у
задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 05.06.2014 р. та
винести нову, якою позовні вимоги
задовольнити.

В обґрунтування вимог посилається, що
суд залишив поза увагою доводи
позивача про наявність обґрунтованих
побоювань зазнати переслідувань в
країні походження, судом не взято до
уваги критерії оцінки обґрунтованості
таких побоювань, що привело до
невірного вирішення справи.

Державна міграційна служба України
(далі-відповідач) подала заперечення на
апеляційну скаргу, в якій просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, постанову суду першої
інстанції без змін.

В судове засідання сторони не
з'явилися, про день та час розгляду
справи повідомлені належним чином,
поважних причин неявки до суду, не
встановлено, в зв'язку з чим справа
розглядається в письмовому
провадженні відповідно до ст.197 КАС
України.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, заперечень проти
неї, дослідивши докази по справі,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_2 -
узбек, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
Киргизстані в м. Джалал - Абад, сповідує
іслам, неодружений, освіта середня, має
національний паспорт, прибув в Україну
(останній перетин кордону) 17.11.2011 р.
повітряним сполученням.

20.01.2014 р. звернувся до ГУ ДМС України в
Харківський області із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 34-35,
83).

31.01.2014 р. працівником ГУ ДМС України в
Харківський області проведена
співбесіда з позивачем, що
підтверджується копією протоколу (а.с.
92-96). В ході співбесіди з'ясовано
обставини, що були підставою для
звернення позивача.

05.02.2014 р. ГУ ДМС України в Харківський
області щодо позивача складено
висновок про прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 97-106).

Наказом ГУ ДМС України в Харківський
області № 26 від 06.02.2014 р. позивачу
відмовлено у оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з підстав
необґрунтованості заяви, про що
позивач був сповіщений повідомленням
№3 від 06.02.2014 року (а.с. 108).

Підставою відмови є відсутність
обставин, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.
1 Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", необхідних для
надання такого статусу (а.с. 107).

Наказ ГУ ДМС України в Харківський
області № 26 від 06.02.2014 р. позивачем
оскаржено до Державної міграційної
служби України.

Рішенням ДМС України №11-14 від 02.04.2014 р.
скарга позивача відхилена, про що
позивач був сповіщений повідомленням
№12 від 14.04.2014 р. (а.с. 19, 115).

В ході розгляду скарги відповідач
отримав висновок ГУ ДМС України в
Харківський області від 27.03.2014 р. ОС
№2014КН0005, перевірив доводи позивача
щодо необґрунтованості Наказу ГУ ДМС
України в Харківський області № 26 від
06.02.2014 р., надав оцінку доказам, на які
послався заявник (а.с. 112-114).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення відповідача прийнято на
підставі, в порядку та у спосіб, що
визначені чинним законодавством
України.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені та законами
України.

Згідно ст. 2 КАС України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені та законами
України.

Відповідно до п. 1, 13 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі- Закон № 3671-VI
)біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону № 3671-VI
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з п.7 ст.7 Закону № 3671-VI, до заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН (УВКБ ООН) у справах
біженців для того, щоб вважитися
біженцем, особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН
"Про обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення.

Особа, яка звернулася за наданням
статусу біженця чи додаткового захисту
і стосовно якої прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язана: подати
відповідному органу міграційної
служби відомості, необхідні для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 12 Закону № 3671-VI
рішення органу міграційної служби в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, протягом п'яти робочих днів з
дня отримання повідомлення про відмову
можуть бути оскаржені в установленому
законом порядку до спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, а
також до суду у строки, встановлені цим
Законом.

Спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції після реєстрації скарги про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи скарги про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, через відповідний
орган міграційної служби продовжує
строк дії довідки про звернення за
захистом в Україні.

Рішення за скаргою приймає спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
протягом місяця з дня отримання
особової справи.

Судом встановлено, що в обґрунтування
заяви від 20.01.2014 р., поданої до ГУ ДМС в
Харківській області про надання
статусу біженця, особи, що потребує
додаткового захисту, позивач зазначив
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками
національності (переслідування
узбеків у Киргизстані з боку киргизів),
посилаючись на загострення
міжетнічних конфліктів в цій державі,
позивач повідомив міграційний орган
про вбивство його батька за ознакою
національної приналежності та у
зв'язку з тим, що позивач звертався до
української влади про отримання
статусу біженця.

В ході оцінки доводів заявника
посадовою особою ГУ ДМС проведено
співбесіду, з'ясовано рід занять,
конкретної діяльності позивача, у
зв'язку з якими може бути загроза при
поверненні в країну походження,
проаналізовано його діяльність та
міграція у сукупності з політичною та
правовою ситуацією в країні
походження, надана оцінка
послідовності, правдоподібності
детальних пояснень заявника,
сформовано особову справу позивача
№2014КН0005 та складено відповідний
висновок.

Наказ ГУ ДМС України в Харківський
області № 26 від 06.02.2014 р. про відмову в
наданні статусу біженця винесено за
відсутності доказів, передбачених п.п. 1
та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

ДМС України в ході розгляду скарги
позивача перевірено правомірність
винесення зазначено наказу.

Зокрема, відповідачем встановлено, що
ОСОБА_2 вперше прибув на територію
України у 2011 році з метою отримати
статус біженця та працевлаштування. В
Україну позивач прибув з паспортом
громадянина Киргизстану.

Позивач не тікав від небезпеки,
територію Киргизстану залишив
добровільно, маючи дозвіл влади країни
на виїзд.

Жодних політичних, релігійних,
військових або громадських
організацій позивач в країні
походження не здійснював, хоча
допомагав у передвиборній агітації
своєму дядьку ОСОБА_3 - члену партії
"Акджол".

В інцидентах з використанням фізичного
насилля, пов'язаного з національністю,
політичною діяльністю або релігійною
належністю участі не брав.

Інформації, що доводять ймовірність
переслідування за будь-якою
конвенційною ознакою безпосередньо
особи позивача відповідачем не
виявлено.

Позивачем не повідомлено жодних
підстав для побоювань зазнати утисків
або гонінь за ознакою національності у
випадку повернення в країну
походження.

Доводи заявника, що люди киргизької
національності вбили батька заявника
ОСОБА_2 через те, що дізнались про
звернення за статусом біженця в
Україні його сина відповідачем
відхилено обґрунтовано.

В свідоцтві від 23.02.2013 р. про смерть
ОСОБА_2 причиною смерті зазначено
хронічну печінкову недостатність.,
тобто, смерть настала через хворобу.

При цьому позивачем не названо (не
доведено) вчинення насильницькі дій,
переслідування представниками
киргизької нації ОСОБА_2 за дії його
сина.

Відповідачем також взято до уваги, що
позивач звернувся до органів
міграційної служби із заявою про
надання статусу біженця не вперше.

Зокрема, позивач подавав заяву про
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 06.03.2012 р. (наказом органу
міграційної служби в Харківській
області від 28.03.2012 р. № 47-о відмовлено,
судом підтверджено правомірність
відмови), та заяву від 04.10.2013 р. (розгляд
припинено у зв'язку з неявкою позивача
на співбесіди).

За таких умов, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
та відповідачем, що звернення позивача
до ГУ ДМС України в Харківський
області із заявою від 20.01.2014 р. про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
пов'язане виключно з пошуками шляхів
легалізації його перебування на
території України, та не є наслідком
пошуку вимушеного притулку в іноземній
державі.

Судом встановлено, що розгляд скарги
позивача відповідачем здійснено
об'єктивно, з урахування обставин та
об'єктивною оцінкою доказів.

Відповідачем в достатньому обсязі
зібрано інформацію про країну
походження позивача, досліджено
обставини, повідомлені заявником при
зверненні за отриманням статусу
біженця, затребувано висновок ГУ ДМС в
Харківській області по суті доводів
скарги.

ДМС України дотримано вимоги ст. 12
Закону №3671 щодо строків, меж та порядку
розгляду скарги позивача.

Таким чином, відповідач довів
правомірність рішення №11-14 від 02.04.2014 р.
позивачем не надано доказів
протилежного.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та надав
оцінку доказам, доводи апеляційної
скарги вказаних висновків суду не
спростовують.

Згідно ч.1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що підстави
для скасування постанови Харківського
окружного адміністративного суду від
05.06.2014 р. відсутні.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина
Киргизстану ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 05.06.2014р.
по справі № 820/7872/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Русанова В.Б.Судді
Курило Л.В. Присяжнюк О.В.