Справа № 826/6493/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/6493/14
інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Безименної Н.В., Федотова
І.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Юнекс Банк» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
12.06.2014 року по справі за їх позовом до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Юнекс Банк» звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
17.02.2014 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
12.06.2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ПАТ «Юнекс Банк» подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати незаконну, на їх думку,
постанову суду першої інстанції та
постановити нову про задоволення
позову в повному обсязі. При цьому
апелянт посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція не може
погодитися з такою правовою позицією, з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 22.01.2014 року по 28.01.2014 року ДПІ у
Подільському районі Головного
Управління Міндоходів у м. Києві
проведено позапланову невиїзну
перевірку ПАТ «Юнекс Банк» з питань
дотримання податкового законодавства
при нарахуванні та сплаті податків, при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з правильності
обчислення та повноти сплати до
бюджету податку на прибуток
підприємства по
фінансово-господарським
взаємовідносинам з ПрАТ «Промислово
страховий Альянс» за період з 01.10.2010 по
31.12.2012 р., за результатами якої складено
акт від 31.01.2014 року № 238/26-56-22-02-10/20023569.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п.п. 5.4.6 п. 5.4 та п. 5.1 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та п.п.138.1.1 п. 138.1.
ст.. 138 ПК України, що призвело до
заниження податку на прибуток всього у
сумі 846 970,0 грн. в т.ч. по періодах: за IV
кв. 2010 року у сумі 67 636,0 грн., за І кв. 2011 у
сумі 187 500,0 грн., за II кв. 2011 року в сумі 20
525,0 грн., за ІІ-Ш кв. 2011 року у сумі 82 101,0
грн., ІІ-ІУ кв. 2011 року у сумі 116 702, 0 грн.,
І кв. 2012 у сумі 60 036, 0 гри., за півріччя 2012
року в сумі 157 681, 0 грн., за 9 місяців 2012
року у сумі 324 017, 0 грн., за 2012 рік у сумі
475 132, 0 грн.

Зазначені вище обставини слугували
підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення від 17
лютого 2014 року № , яким позивачу
донараховано податок на прибуток на
загальну суму 982 664,00 грн.: основний
платіж 846 970,0 грн., штрафна санкція 135 694, 0
грн.

За результатами адміністративного
оскарження до вищестоящих податкових
органів зазначене вище рішення
залишено без змін.

Вирішуючи питання щодо правомірності
спірного податкового
повідомлення-рішення, судова колегія
виходить з наступного.

Так, між позивачем (страхувальник) та
ПрАТ «Промислово страховий Альянс»
(страховик) укладено договори
добровільного страхування ризиків
неповернення кредиту від 24.12.2010 року №
02/01/10/353, від 22.12.2011 року , № 02/01/11/267, від
01.07.2012 року № 02/01/12/92, відповідно до умов
яких страховик у відповідності з
правилами «Добровільного страхування
майна» 0201 А, правилами «Добровільного
страхування від пожежних ризиків і
ризиків стихійних лих» 0201 від 20.11.2008
року зі змінами від 22.09.2010 року та
умовами даного договору здійснює
страхування майна, яке належить
страхувальнику. Предметом договорів є
майнові інтереси страхувальника.

Також між позивачем (страхувальник) та
ПрАТ «Промислово страховий Альянс»
(страховик) укладено договори
страхування орендованого майна
підприємства № 02/15/11/01 від 30.03.2011 року, №
02/15/12/01 від 07.02.2012 року, № 02/15/12/02 від
30.05.2012 року, відповідно до умов яких
страховик на основі правил
«Добровільного страхування кредитів (в
тому числі відповідальність
позичальника за непогашення кредиту)»
0215 від 20.11.2008 року зі змінами № 1 від
22.09.2010 року та на умовах даного договору
приймає до страхування кредитні ризики
страхувальника, які виникли під час
здійснення ними кредитної діяльності.
Предметом договору страхування є
майнові інтереси страхувальника.

До вказаних договорів були укладені
додаткові угоди, яким сторони
визначали умови страхування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
такі договори добровільного
страхування, укладені з ПАТ «Юнекс
Банк», не є договорами страхування,
отримані по них грошові кошти не є
страховими платежами, а тому відсутні
підстави вважати такі операції
реальними господарськими операціями,
що вказує на приховування сторонами
фактичних дійсних обставин здійснення
операцій та їх мети.

На спростування вказаної вище правової
позиції, апеляційна інстанція зазначає
слідуюче.

Перш за все слід зауважити, що Закон
України «Про страхування» не містить
будь-яких обмежень щодо добровільного
страхування ризиків неповернення
кредитів за кредитними договорами,
укладеними банківськими установами з
позичальниками.

У відповідності до п. «ж» пп. 138.1.1 п. 138.1
ст. 138 ПУ України до операційних витрат
банківських установ відносяться інші
витрати, прямо пов'язані зі здійсненням
банківських операцій та наданням
банківських послуг.

Стаття 1 Закону України «Про
страхування» містить визначення
поняття «страхування» - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
осіб та юридичних осіб у разі настання
певних подій (страхових випадків),
визначених договором страхування або
чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними особами та юридичними
особами страхових платежів (страхових
внесків, страхових премій) та доходів
від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ст. 36 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність» банки зобов'язані
формувати резервний фонд на покриття
непередбачених збитків по всіх статтях
активів та позабалансових
зобов'язаннях. Розмір відрахувань до
резервного фонду має бути не менше 5
відсотків від прибутку банку до
досягнення ними 25 відсотків розміру
регулятивного капіталу банку.

Аналіз зазначених вище правових норм
дає підстави судовій колегії прийти до
висновку про відсутність будь-якої
заборони на укладення банківськими
установами договорів страхування
ризиків неповернення кредитів, не
дивлячись на формування страхового
резерву для відшкодування можливих
втрат за всіма видами кредитних
операцій.

Окрім того, в положенні Нацбанку
України «Методичні вказівки з
інспектування банків «Система оцінки
ризиків», схвалених постановою
Правління НБУ від 15.03.2004 року № 104,
зазначено, що банки, здійснюючи
банківські операції з метою одержання
прибутку, наражаються на ризики і тому
повинні належним чином управляти
рівнем ризиків та контролювати його.

Для пом'якшення ризику банки можуть
вдаватись до їх хеджування (за НБУ
хеджування полягає в компенсації
збитків від об'єкта хеджування за
рахунок прибутку від інструменту
хеджування, які виникають за одних і
тих самих умов чи подій. За наявності
схеми хеджування банк повністю
ліквідує як ризик, так і можливість
отримання додаткового прибутку: у разі,
якщо умови чи події будуть
сприятливими з точки зору об'єкта
хеджування, будь-який прибуток
автоматично перекриватиметься
збитками від інструменту хеджування).
Одним з методів хеджування ризиків від
кредитування є страхування кредитів (у
тому числі відповідальності
позичальника за непогашеній кредиту).

Статтею 43 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачено, що
керівники банку зобов'язані діяти на
користь банку та клієнтів.

За пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК України при
визначенні об'єкта оподаткування
враховуються витрати подвійного
призначення, у тому числі будь-які
витрати із страхування фінансових,
кредитних та інших ризиків платника
податків, пов'язаних із провадженням
ним господарської діяльності, в межах
звичайної ціни страхового тарифу
відповідного виду страхування, що діє
па момент укладення такого страхового
договору.

Таким чином, позивачем було правомірно
віднесено витрати зі страхування
фінансових ризиків до складу валових
витрат, у відповідності до наведених
вище вимог чинного законодавства.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), не належать до складу
валових витрат будь-які виграш, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Аналогічне передбачене і пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України.

Оскільки закон не ставить в залежність
право платника податку на віднесення
до валових витрат зі страхування
ризиків ні від настання страхового
випадку, ні від отримання страхового
відшкодування, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку про
безпідставне виключення контролюючим
органом із сум валових витрат,
задекларованих позивачем, витрат зі
страхування кредитних ризиків за
договором страхування, за яким позивач
в установлені цим договором строки не
звернувся до страховиків за виплатою
страхового відшкодування, у зв'язку з
настанням страхового випадку.

Таким чином, беручи до уваги
відсутність у діючому законодавстві
чіткого визначення змісту поняття
«інші ризики», випрати на страхування
фінансових ризиків можуть бути
віднесені підприємством до складу
валових витрат відповідно з пп. 5.4.6 п. 5.4
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 23.06.2014 року у справі №
К/800/23715/13 (№ справи в суді І інстанції -
2а-10923/12/2670).

Судова колегія не може не відзначити,
що зазначені витрати належним чином та
повною мірою підтверджені первинними
документами, зокрема: договорами та
додатками до них, платіжними
дорученнями на перерахування грошових
коштів, тощо, існування та належність
оформлення яких відповідачем не
заперечується.

Матеріали справи містять також акт від
23.07.2013 року № 38/08-29-22-02/22134155 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ПрАТ
«Промислово страховий Альянс» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарської діяльності з
ПАТ «Юнекс Банк», їх реальності та
повноти відображення в обліку за
період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року.

Фактично висновки відповідача, які
слугували підставою для прийняття
спірного податкового-повідомлення
рішення ґрунтуються на зазначеному
вище висновку.

Слід одразу зауважити, що
співставлення даних податкової
звітності з бази автоматизованого
контролю, як етапу
контроль-перевірочної роботи не
передбачає здійснення податковим
органом оцінки дотримання платником
вимог податкового законодавства та
аналізу змісту та характеру
правовідносин, що стали підставою для
формування даних податкового обліку
платника. Адже питання правильності
відображення платником в обліку
проведених господарських операцій
досліджуються податковим органом при
проведенні податкової перевірки
платника з дослідженням
фінансово-господарських документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податку.

У податковому праві визначається
критерій добросовісності платника,
який передбачає законність дій
платника у сфері податкових
правовідносин (у тому числі і щодо
формування даних податкового обліку),
доки це не спростовано у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 13.02.2013 року по справі №
К/9991/74156/12.

Окрім того, матеріали справи містять
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2013
року та додаткову постановою від 13
березня 2014 року по справі № 808/6681/13-а, зі
змісту яких слідує: «Враховуючи те, що
чинне законодавство не забороняє
банкам укладати договори страхування
ризиків неповернення кредитів у
зв'язку з наявністю страхових резервів,
суд приходить до висновку про
необґрунтованість твердження
відповідача про відсутність підстав
вважати договори добровільного
страхування, укладені з ПАТ «Юнекс
Банк» договорами страхування, а відтак
відсутність вважати такі операції
реальними господарськими операціями».

Доказів скасування вказаних вище
судових рішень сторонами не надано.

В силу ч. 1 ст. 72 КАСУ обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказується при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 2 ст. 255 КАС України - обставини,
які були встановлені постановою, що
набрала законної сили, в одній
адміністративній справі не можуть
оспорюватися в іншій судовій справі за
участю тих самих сторін.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Виходячи з приписів ч.6 ст.71 КАС України,
якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Суд, відповідно до ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Згідно зі ст.ст. 198, 202 КАС України суд
апеляційної інстанції скасовує
постанову суду першої інстанції та
приймає нове рішення, якщо встановить
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до однозначного
висновку про необхідність скасування
постанови суду першої інстанції та
постановлення нової про задоволення
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 196, 198, 202, 205 та 207 КАС України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Юнекс Банк» -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 12.06.2014 року -
скасувати, постановити нову постанову,
якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
17.02.2014 року № .

Постанова набирає законної сили з
моменту прийняття та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено
30.07.2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Саприкіна І.В.

Судді:

Безименна Н.В.

Федотов І.В.