Справа № 201/8267/14-а
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 201/8267/14 а
провадження 2а/201/254/2014
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі
головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської
ради, третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю «МИРУ 2013»
про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 червня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача
Дніпропетровської міської ради про
визнання протиправною бездіяльність
та зобов'язання вчинити певні дії.
Позивач в своєму позові посилається на
те, що він є мешканцем Жовтневого
району м. Дніпропетровська і як такий
мешканець є членом територіальної
громади району і м. Дніпропетровська, а
тому має право на забезпечення
дотримання його прав та інтересів. Йому
стало відомо, що в АДРЕСА_2 самовільно
будується капітальна будівля, земля
для цього не виділялася, забудовником є
третя особа; він звертався з заявами та
скаргами до відповідача та його
органів з питаннями усунення порушення
законів містобудування та інш., але
вони ніяких дій для цього не зробили.
Звертався позивач і до правоохоронних
органів з питаннями перевірки
незаконної забудови, ці перевірки
встановлювали незаконність дій
відповідача і третьої особи, але далі
діло не йшло, будівництво
продовжувалося, відбувалася
бездіяльність. Позивач вважає вказане
незаконним і протиправним, оскільки
цим порушуються його права і права
членів територіальної громади району
та міста, в добровільному порядку
питання знесення самочинної будівлі не
вирішується, відповідач не
погоджуються з доводами позивача,
просив визнати протиправною
бездіяльність відповідача щодо не
вжиття заходів до знесення вказаної
самовільної капітальної будови та
зобов'язати відповідача вчинити дії по
цьому знесенню, стягнути судові
витрати, задовольнивши позов у повному
обсязі.

Представник відповідача
Дніпропетровської міської ради в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснивши, що дійсно є
документальне підтвердження
незаконності дій третьої особи по
вказаному самочинному будівництву, але
питаннями знесення таких будов
займається Інспекція ДАБК у
Дніпропетровській області, а не вони.
На всі письмові звернення позивача
вони йому надавали своєчасні письмові
відповіді, відповідно реагували на них,
скарги скеровували до відповідних
служб і підрозділів, вони діють в межах
своєї компетенції, порушення закону чи
бездіяльності з їх боку не було, вважає
позовні вимоги до них безпідставними і
просив в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі.

Представник третьої особи ТОВ
«МИРУ 2013» в судове засідання не
з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив.
Суд вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника цієї третьої
особи згідно ст. 128 КАС України.

Вислухавши пояснення
представника відповідача, з'ясувавши
думку сторін і третьої особи, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному
гарантується право на захист його прав,
свобод та інтересів незалежним та
неупередженим судом.

Згідно п.1 ч. І ст. 18 КАС України
адміністративні справи, в якій однією
із сторін є орган або посадова особа
місцевого самоврядування, підсудні
місцевим судам. А відповідно до ч. З ст.
18 цього Кодексу справи, щодо оскарження
дій або бездіяльності посадових чи
службових осіб місцевих органів
виконавчої влади, розглядаються і
вирішуються місцевим загальним судом
за вибором позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративні справи з приводу
оскарження дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень, які
вчинені (допущені) стосовно конкретної
фізичної чи юридичної особи,
вирішуються за вибором позивача
адміністративним судом за
зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем проживання
(перебування, знаходження)
особи-позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування (до яких належить й
відповідач) зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Відповідно ст. 41 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
обсяг і межі районних у містах рад та їх
виконавчих органів визначаються
відповідними міськими радами.

В судовому засіданні встановлено, що
Дніпропетровська міська рада рішенням
№ 18/15 від 18 лютого 2004 року «Про обсяг і
межі повноважень районних у місті рад
та їх виконавчих органів» (із змінами
від 26 листопада 2008 року № 57/39) визначила
повноваження виконкому Жовтневої
районної у м. Дніпропетровську ради у
галузі будівництва надавати дозвіл при
наявності висновку ГоловАПУ міської
ради на будівництво прибудов, надбудов,
господарських будівель, гаражів,
виконання капітальних ремонтів та
реконструкцій, будівництво нових
жилих будинків замість непридатних для
проживання чи невеликих за розміром в
приватному житловому фонді за умови, що
зазначені будівлі не виходять за межі
земельних ділянок, що перебувають у
власності чи користуванні громадян, і
документи, що встановлюють право на
користування цими земельними
ділянками, належно оформлені.

В обґрунтування звернення з позовом до
адміністративного суду позивач
посилався на норми Кодексу
адміністративного судочинства
України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС
України адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. КАС України визначає
повноваження адміністративних судів
щодо розгляду справ адміністративної
юрисдикції, порядок звернення до
адміністративних судів і порядок
здійснення адміністративного
судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою
адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дії їй бездіяльності
Конституцією чи іншими законами
України встановлено інший порядок
судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції
України правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції
України при здійсненні правосуддя
судді незалежні і підкоряються лише
закону.

Згідно статті 6 Конституції України
органи виконавчої влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Стаття 19 Конституції
України передбачає, що правовий
порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1,
мешкає за адресою: АДРЕСА_1, що
знаходиться на території Жовтневого
району м. Дніпропетровська і як
мешканець Жовтневого району м.
Дніпропетровська він є членом
територіальної громади як міста
Дніпропетровська в цілому, так і
територіальної громади Жовтневого
району міста Дніпропетровська.

Відповідно ст. 5 Конституції України,
носієм суверенітету і єдиним джерелом
влади в Україні є народ. Народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування.

Згідно ст. 2 Закону України «Про місцеве
самоврядування», місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Громадяни України реалізують своє
право на участь у місцевому
самоврядуванні за належністю до
відповідних територіальних громад.
Будь-які обмеження права громадян
України на участь у місцевому
самоврядуванні залежно від їх раси,
кольору шкіри, політичних, релігійних
та інших переконань, статі, етнічного
та соціального походження, майнового
стану, терміну проживання на
відповідній території, за мовними чи
іншими ознаками забороняються. (ст. 3
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»). Первинним
суб'єктом місцевого самоврядування,
основним носієм його функцій і
повноважень є територіальна громада
села, селища, міста (ч. 1 ст. Закону
України «Про місцеве самоврядування»).
Сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами (ч.1 ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»).

Як член територіальної громади міста
Дніпропетровська, позивач має право на
забезпечення дотримання своїх
законних прав та інтересів.
Гарантування таких прав та інтересів
покладено на органи місцевого
самоврядування, що представляють
інтереси територіальних громад, а отже
і інтереси як всього населення
відповідної територіальної одиниці,
так і інтереси кожного громадянина, що
входить до їх складу.

Як громадянин, позивач має право
вимагати від органів місцевого
самоврядування ефективно здійснювати
свою діяльність та виконувати всі
покладені на них чинним законодавством
завдання.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
місцеве самоврядування в Україні
здійснюється на принципах
народовладдя, законності, гласності,
підзвітності та відповідальності
перед територіальними громадами їх
органів та посадових осіб. Як
передбачено п. «є» ч.1 ст. 12 Земельного
кодексу України, до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить здійснення
контролю за використанням та охороною
земель комунальної власності,
додержанням земельного та
екологічного законодавства.
Повноваження районних у містах рад у
галузі земельних відносин
визначаються міськими радами (ст. 11
Земельного кодексу України).

Судом встановлено в судовому
засіданні, що за адресою: АДРЕСА_2
Товариством з обмеженою
відповідальністю «МИРУ-2013»
проводиться самочинне будівництво
капітальної будівлі. Згідно даних
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
станом на 30 квітня 2014 року для
виконання вказаних будівельних робіт
ТОВ «МИРУ-2013» було зареєстровано
декларація про початок виконання
будівельних робіт «Реконструкція
будівлі підприємства торгівлі, за
адресою: АДРЕСА_2 (№ ДП 57 від 13
березня 2014 року)» та декларацію про
готовність зазначеного об'єкта до
експлуатації (№ ДП 40 від 08 квітня
2014 року). У вказаних деклараціях
наведено недостовірні дані в
вищезазначених деклараціях, а саме:
інформація щодо відповідальної особи
за здійснення на об'єкті технічного
нагляду, інформація щодо
проектувальника, та відповідальної
особи за здійснення авторського
нагляду, інформація щодо наявності
права користування земельною ділянкою
для будівництва, що є порушенням ч. 8 ст.
36, ч. 10 ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності». Також встановлено, що
замовником - ТОВ «МИРУ-2013» не отримано
вихідні дані для проектування
зазначеного об'єкту у вигляді
містобудівних умов та обмежень
забудови земельної ділянки, що є
порушенням ч.2 ст. 29, ч. 2 ст. 26 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», а також
відсутні документи на право власності
або користування земельною ділянкою.

Вказані порушення чинного
законодавства дають всі підстави
стверджувати, що об'єкт, збудований за
адресою: АДРЕСА_2, є самочинним
будівництвом.

Як передбачено ч.1, 5, 8 ст. 60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», територіальним громадам сіл,
селищ, міст, районів у містах належить
право комунальної власності на рухоме
і нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження. Спадщина, визнана судом
відумерлою, переходить у власність
територіальної громади за місцем
відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування від
імені та в інтересах територіальних
громад відповідно до закону здійснюють
правоможності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Право комунальної власності
територіальної громади захищається
законом на рівних умовах з правами
власності інших суб'єктів. Об'єкти
права комунальної власності не можуть
бути вилучені у територіальних громад
і передані іншим суб'єктам права
власності без згоди безпосередньо
територіальної громади або
відповідного рішення ради чи
уповноваженого нею органу, за винятком
випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 83 Земельного кодексу
України, землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл,
селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а)
усі землі в межах населених пунктів,
крім земельних ділянок приватної та
державної власності; б) земельні
ділянки, на яких розташовані будівлі,
споруди, інші об'єкти нерухомого майна
комунальної власності незалежно від
місця їх розташування.

Відповідно ст. 116 Земельного Кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування та державних органів
приватизації щодо земельних ділянок,
на яких розташовані об'єкти, які
підлягають приватизації, в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно ст. 39 Земельного Кодексу
України використання земель житлової
та громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням державних стандартів і
норм, регіональних та місцевих правил
забудови.

Згідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 22 Закону
України «Про основи містобудування»
забудова земельних ділянок
здійснюється після виникнення права
власності чи права користування
земельною ділянкою в порядку
передбаченому законом, та отримання
дозволу на виконання будівельних
робіт. Право на забудову (будівництво)
полягає в можливості власника,
користувача земельної ділянки
здійснювати на ній у порядку,
встановленому законом, будівництво,
перебудову або знесення будинків та
споруд.

Як вже встановлено перевіркою,
проведеною Інспекцією ДАБК у
Дніпропетровській області, земельна
ділянка на АДРЕСА_2 не була виділена для
будівництва, яке наразі здійснюється
ТОВ «МИРУ-2013». Житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил
(ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України).
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього (ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу
України).

Частиною 7 ст. 376 ЦК України передбачено,
що у разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову. Якщо проведення такої
перебудови є неможливим або особа, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від її проведення, таке
нерухоме майно за рішенням суду
підлягає знесенню за рахунок особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.
Особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, зобов'язана
відшкодувати витрати, пов'язані з
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану.

Будівництво вважається правомірним,
якщо власник ділянки чи
землекористувач або інша особа
одержали у встановленому
містобудівельним законодавством
порядку дозволи на забудову об'єкта
містобудування та виконання
будівельних робіт відповідно до ст. ст.
24, 29 Закону України «Про планування і
забудову територій».

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу
України та ст. 20 Закону України «Про
охорону земель» самоврядний контроль
за використанням та охороною земель
здійснюють сільські, селищні, міські,
районні та обласні ради.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин є
виключною компетенцією міської ради,
які вирішуються виключно на пленарних
засіданнях міської ради.

Не вжиття відповідачем заходів до
зупинення самочинного будівництва та
до ліквідації нерухомих об'єктів,
зведених самочинно, з метою звільнення
захоплених самочинно земельних
ділянок призводить до порушення прав
всіх членів територіальної громади, в
тому числі і до порушення моїх прав.

Самочинне будівництво здійснюється
безпосередньо поряд зі школою № 23, у
парковій зоні неподалік
Дніпропетровського національного
Історичного музею ім. Д.І.
Яворницького, Спасо-Преображенського
кафедрального собору, тобто поряд із
загальноосвітнім навчальним закладом,
у місці, що призначене для відпочинку
громадян та має велике історичне
значення. Подальша забудова місць
відпочинку призводить до позбавлення
громадян міста можливості вільно
пересуватись місцями відпочинку,
призводить до забруднення паркових зон
відходами від провадження діяльності
комерційними підприємствами, що далі й
далі займають вільні території нашого
міста без належного дозволу
уповноважених органів місцевого
самоврядування.

Позивач неодноразово звертався до
компетентних контролюючих органів з
проханням перевірити законність
будівництва за адресою: АДРЕСА_2, та
вжити заходів до припинення
самочинного будівництва. В тому числі
він двічі звертався із скаргами до
Дніпропетровської міської ради, до
інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Дніпропетровській області, до
Головного архітектурно-планувального
управління Дніпропетровської міської
ради, до органів санітарного та
протипожежного контролю, до
прокуратури Жовтневого району,
прокуратури Дніпропетровської
області, однак на час звернення до суду
з цим позовом не отримав жодної
відповіді, а тому іншого способу
захисту своїх прав, окрім звернення до
суду, він не побачив.

Статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ст. 162 КАС України, у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його здійснення
та зобов'язання відповідача вчинити
певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 6 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, якщо особа, яка бере
участь у справі, без поважних причин не
надасть докази на пропозицію суду для
підтвердження обставин, на які вона
посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів.

Тобто, відповідач Дніпропетровська
міська рада та третя особа ТОВ «МИРУ
2013» повиннi довести, що дiями позивача
було порушено їх права. Однак, жодних
доказiв відповідачем та третьою особою
до суду не надано.

Відповідно до ст. 21 Конституції права
та свободи людини є непорушними, до
яких відноситься й право згідно ст. 4І
Конституції на володіння, користування
і розпорядження власністю, яку
придбала позивачка у відповідності до
вимог закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у випадку його
порушення, невизнання або оспорювання.
Способом захисту порушеного права
згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є
визнання незаконним рішення, дії або
бездіяльності органу державної влади
або органу місцевого самоврядування.
їх посадових або службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 69 КАС України
докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі,

або з власної ініціативи. Відповідно до
вимог ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Крім того, згідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС
України «У справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку». При цьому Пленум
Вищого адміністративного суду у
постанові від 6 березня 2008 року
зауважив, що під час розгляду спорів
щодо окарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень суди незалежно від
підстав, наведених в позовній заяві,
повинні перевіряти їх відповідність
усім зазначеним вимогам.

З огляду на заявлені позовні вимоги,
доводи позивача, визначальними
обставинами для вирішення спірних
правовідносин є визначення
відповідності оскаржуваних дій
відповідача критеріям правомірності,
які пред'являються до дій та рішень
суб'єктів владних повноважень.

Посилання представника відповідача на
відсутність у міськради повноважень
щодо знесення самочинних будівель і
будов, розмежування повноважень про це
з Інспекцією ДАБК та інш. не доведені
ним в судовому засіданні належними
доказами, а отже і не можуть бути
прийняті судом до уваги.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності. Всебічне
дослідження усіх обставин справи та
письмових доказів, з урахуванням
допустимості доказів та узгодженістю і
несуперечністю між собою дають
об'єктивні підстави вважати, що дії
відповідача стосовно спірного питання
не відповідають вимогам діючого
законодавства, це є бездіяльністю та не
виконанням наданих законом
повноважень, а тому позов підлягає
задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію
представника відповідача щодо не
визнання позовних вимог, оскільки вони
спростовуються вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджуються,
порушення прав позивача, в тому числі і
визначених Конституцією України,
іншими законами відповідачем були
допущені.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
та визнати протиправною бездіяльність
Дніпропетровської міської ради щодо не
зупинення та не вчинення заходів до
знесення самочинного будівництва, що
здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 та
зобов'язати Дніпропетровську міську
раду знести самочинне будівництво за
адресою: АДРЕСА_2, а також стягнути з
Дніпропетровської міської ради на
користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на
судовий збір в сумі 73 грн.

Таким чином позовні вимоги про
визнання протиправною бездіяльність
та зобов'язання вчинити певні дії в
такому вигляді знайшли своє
підтвердження в ході судового
засідання і підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 15, 16, 376 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 3, 24,
30, 37, 41, 42 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», ст. ст. 11, 12,
83, 116, 189 Земельного кодексу України, ст.
20 Закону України «Про охорону земель»,
ст. 22 Закону України «Про основи
містобудування», ст. ст. 24, 29 Закону
України «Про планування і забудову
територій», ст. ст. 26, 36, 39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», ст. ст. 2, 3, 5, 6, 18, 19, 69, 71, 72,
158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність
Дніпропетровської міської ради щодо не
зупинення та не вчинення заходів до
знесення самочинного будівництва, що
здійснюється за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язати Дніпропетровську міську
раду знести самочинне будівництво за
адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з Дніпропетровської міської
ради на користь ОСОБА_1 понесені ним
витрати на судовий збір в сумі 73 грн.

Постанова може бути оскаржена в
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська
протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя -