Справа № 642/4909/14-а
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний
адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 р.Справа № 642/4909/14-а

Головуючий 1 інстанції: Вікторов В.В.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Бенедик А.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м. Харкова
на постанову Ленінського районного
суду м. Харкова від 19.06.2014р. по справі №
642/4909/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України
в Ленінському районі м. Харкова

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Ленінського районного суду м. Харкова з
адміністративним позовом, в якому
просив визнати неправомірними та
такими, що не відповідають вимогам
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» дії Управління
пенсійного фонду України у Ленінському
районі м. Харкова щодо відмови у
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці;
зобов'язати Управління пенсійного
фонду України у Ленінському районі м.
Харкова здійснити перерахунок
довічного грошового утримання з 01.01.12 р.
згідно довідок апеляційного суду
Харківської області про заробітну
плату за 2012 р. та згідно довідки
апеляційного суду про заробітну плату
з 01.01.13 р. та провести відповідні
виплати, з урахуванням раніше
виплачених сум; зобов'язати Управління
пенсійного фонду України у Ленінському
районі м. Харкова здійснити
перерахунок довічного грошового
утримання з 03.06.13 р. згідно довідок
апеляційного суду Харківської області
про заробітну плату за 2012 р. та згідно
довідки апеляційного суду про
заробітну плату з 03.06.13 р. та провести
відповідні виплати, з урахуванням
раніше виплачених сум на підставі
вимог ст. 129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», без
обмеження граничного розміру, як
визначено Рішенням Конституційного
Суду України від 03.06.13 р.

Постановою Ленінського районного суду
м. Харкова від 19.06.14 р. по справі №
642/4909/14-а позовні вимоги були
задоволені.

Відповідач не погодився з рішенням
суду першої інстанції та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Ленінського
районного суду м. Харкова від 19.06.14 р. по
справі № 642/4909/14-а та прийняти нове
судове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просив
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, посилаючись на її
необґрунтованість.

Сторони по справі в судове засідання
суду апеляційної інстанції не
з'явилися, про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши постанову суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та заперечення на неї,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
з січня 1994 р. ОСОБА_1 перебуває на обліку
в Управлінні пенсійного фонду України
в Ленінському районі м. Харкова та
отримує довічне грошове утримання. У
травні 2014 р. позивач звернувся до
Управління пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Харкова із заявою
про проведення перерахунку, оскільки
змінився заробіток працюючого судді, з
посади якого він пішов у відставку.
Однак йому було відмовлено у
проведенні перерахунку довічного
грошового утримання з 01.01.12 р., 01.04.12 р.,
01.07.12 р., 01.10.12 р., 01.12.12 р., 01.01.13 р. та з 01.12.13
р., так як Законом України «Про
судоустрій і статус суддів» не
передбачено проведення перерахунку
довічного грошового утримання суддям у
відставці, крім суддів Конституційного
Суду України.

Не погоджуючись з таким рішення
відповідача, позивач звернувся до суду
першої інстанції із вищевказаними
позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
позивач, будучи суддею у відставці, має
право на перерахунок довічного
грошового утримання судді у відставці
у розмірі, встановленому ч. 3 ст. 138
Закону України «Про судоустрій та
статус суддів».

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

В ч. 1 ст. 126 Конституції України
закріплено положення, згідно з яким
незалежність і недоторканість суддів
гарантується Основним Законом та
іншими законами України. Однією з
гарантій забезпечення незалежності
суддів, є надання їм за рахунок держави
матеріального і соціального захисту,
до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.
При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової
влади, загальний порядок забезпечення
діяльності судів та інші питання
судоустрою і статусу суддів
урегульовані Законом України «Про
судоустрій та статус суддів». Гарантії
незалежності суддів закріплені,
зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів», згідно з
якою незалежність судді
забезпечується окремим порядком
фінансування та організаційного
забезпечення діяльності судів,
установленим законом, належним
матеріальним та соціальним
забезпеченням судді. Згідно п. 1, п. 3 ст.
129 вказаного Закону суддівська
винагорода регулюється цим Законом і
не може визначатися іншими
нормативно-правовими актами. Посадовий
оклад судді місцевого суду
встановлюється в розмірі 15 мінімальних
заробітних плат, визначених законом, що
запроваджується поетапно: з 01.01.11 р. - 6
мінімальних заробітних плат; з 01.01.12 р. -
8 мінімальних заробітних плат; з 01.01.13 р.
- 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.15
р. - 15 мінімальних заробітних плат.

В ч. 3 ст. 138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» (в
редакції, яка діяла до 01.10.11 р.) було
встановлено, що щомісячне довічне
грошове утримання виплачується судді у
розмірі 80 відсотків грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді. За кожний повний
рік роботи на посаді судді понад 20
років розмір щомісячного довічного
грошового утримання збільшується на
два відсотки заробітку, але не більше
ніж 90 відсотків заробітної плати судді,
без обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання.

Законом України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи», який
набрав чинності з 01.10.11 р., положення ч. 3
ст. 138 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» були викладені в новій
редакції, згідно якої щомісячне
довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді, з
якого був сплачений єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 01.01.11 р. -
страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування, який
працює на відповідній посаді.

За правилами ч. 5 ст. 138 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів» (в
редакції Закону № 3668-VI від 08.07.11 р.)
максимальний розмір щомісячного
довічного грошового утримання суддів у
відставці (з урахуванням надбавок,
підвищень, додаткової пенсії, цільової
грошової допомоги, пенсії за особливі
заслуги перед Україною, індексації та
інших доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім доплати до
надбавок окремим категоріям осіб, які
мають особливі заслуги перед
Батьківщиною) не може перевищувати
десяти прожиткових мінімумів,
установлених для осіб, які втратили
працездатність. Довічне грошове
утримання суддям виплачується
органами Пенсійного фонду України за
рахунок коштів Державного бюджету
України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 3-рп/2013 від 03.06.13 р. визнано такими, що
не відповідають Конституції України (є
неконституційними), ч. 3, перше, друге,
третє речення ч. 5 ст. 138 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів» у
редакції Закону України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» від
08.07.11 р. № 3668-VI.

В п. 2.2 вищезазначеного Рішення
Конституційного Суду України
зазначено, що визначені Конституцією
та законами України гарантії
незалежності суддів є невід'ємним
елементом їх статусу, поширюються на
всіх суддів України та є необхідною
умовою здійснення правосуддя
неупередженим, безстороннім і
справедливим судом. Такими гарантіями
є надання їм за рахунок держави
матеріального забезпечення
(суддівська винагорода, пенсія,
щомісячне довічне грошове утримання
тощо) та надання їм у майбутньому
статусу судді у відставці. Право судді
у відставці на пенсійне або щомісячне
довічне грошове утримання є гарантією
належного здійснення правосуддя і
незалежності працюючих суддів та дає
підстави висувати до суддів високі
вимоги, зберігати довіру до їх
компетентності і неупередженості.
Щомісячне довічне грошове утримання
судді спрямоване на забезпечення
гідного його статусу життєвого рівня,
оскільки суддя обмежений у праві
заробляти додаткові матеріальні блага,
зокрема обіймати будь-які інші
оплачувані посади, виконувати іншу
оплачувану роботу. Конституційний
принцип незалежності суддів означає, в
тому числі, конституційно обумовлений
імператив охорони матеріального
забезпечення суддів від його
скасування чи зниження досягнутого
рівня без відповідної компенсації як
гарантію недопущення впливу або
втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус
передбачає достатнє матеріальне
забезпечення судді, як під час
здійснення ним своїх повноважень
(суддівська винагорода), так і в
майбутньому у зв'язку з досягненням
пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок
припинення повноважень і набуття
статусу судді у відставці (щомісячне
довічне грошове утримання). Статус
судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням
Європейської хартії про Закон «Про
статус суддів» від 10.07.98 р., за якими
рівень винагороди суддям за виконання
ними своїх професійних обов'язків має
бути таким, щоб захистити їх від тиску,
що може спричинити вплив на їхні
рішення або взагалі поведінку суддів і
таким чином вплинути на їхню
незалежність та неупередженість (пункт
6.1); статус забезпечує судді, який досяг
передбаченого законом віку для виходу
у відставку із посади судді і який
здійснював повноваження судді
протягом певного строку, право на
отримання виплат, рівень яких має бути
якомога ближчим до рівня його
останньої заробітної плати на посаді
судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки від 17.11.10 р. № (2010)12, «оплата
праці суддів повинна відповідати їх
професії та виконуваним обов'язкам, а
також бути достатньою, щоб захистити їх
від дії стимулів, через які можна
впливати на їхні рішення. Мають
існувати гарантії збереження належної
оплати праці на випадок хвороби,
відпустки по догляду за дитиною, а
також гарантії виплат у зв'язку з
виходом на пенсію, які мають
відповідати попередньому рівню оплати
їх праці» (пункт 54).

У п. 7 вищезазначеного Рішення
Конституційний Суд України вказав, що
Закон України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» № 3668-VI
від 08.07.11 р., поширюючи дію положень абз.
2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні
положення», як вбачається з їх змісту,
на правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання), залишив
незмінним зміст права на пенсію та
щомісячне довічне грошове утримання
суддів, але звузив обсяг цього права та
встановив обмеження в перерахунках
передбачених законами України пенсій
та щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці, чим
знизив досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів. Таким чином,
зазначені положення Закону № 3668 в
частині поширення їх дії на Закон № 2453
стосовно виплати пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання) суддів
у відставці суперечать вимогам ч. 1 ст.
126 Конституції України.

У зв'язку з чим, дія абз. 2 пункту 2
розділу II «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» № 3668-VI
від 08.07.11 р. не поширюється на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) (п. 8 Рішення).

Відповідно ст. 152 Конституції України
закони та інші правові акти за рішенням
Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що до 03.06.13 р. щомісячне
грошове утримання судді повинно було
здійснюватися відповідно ч. 3 ст. 138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» (в редакції Закону №
3668-VI від 08.07.11 р.). Разом з тим, з 03.06.13 р. (з
дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення № 3-рп/2013) положення ч. 3
ст. 138 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» повинні
застосовуватись в редакції, яка діяла
до змін, які були внесені Законом
України «Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи» № 3668-VI від 08.07.11 р.

Перерахунок щомісячного довічного
грошового утримання, передбачений,
зокрема, п. 3 і п. 4 «Положення про
Пенсійний фонд України», затвердженого
указом Президента України № 384/2011 від
06.04.11 р., п. 2.1 і п. 2.2 «Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах і районах у містах»,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України № 8-2 від 30.04.02
р., серед основних завдань і функцій
Пенсійного фонду України та його
органів на місцях є призначення
(перерахунок) пенсій, щомісячного
довічного грошового утримання суддям у
відставці та підготовка документів для
їх виплати.

Також додатком № 2 до Порядку подання
документів для призначення і виплати
щомісячного довічного грошового
утримання суддям у відставці органами
Пенсійного фонду України,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України № 3-1 від 25.01.08
р., встановлена форма довідки про
заробітну плату для обчислення
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці, в якій
зазначаються відомості про заробітну
плату судді, яка враховується при
призначенні (перерахунку) щомісячного
довічного грошового утримання суддям у
відставці.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо наявності у позивача
права на перерахунок довічного
грошового утримання судді у відставці
у розмірі, встановленому ч. 3 ст. 138
Закону України «Про судоустрій та
статус суддів».

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини. В ст.
17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
р. (надалі - Конвенція) та практику Суду
як джерело права.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 29.06.06 р. у справі
«Пантелеєнко проти України» зазначив,
що ст. 13 Конвенції гарантує наявність
на національному рівні засобу
правового захисту для реалізації прав
і свобод, у якій би формі вони не
забезпечувалися у національному
правовому полі. Суд також підкреслив,
що засіб юридичного захисту має бути
ефективним, як на практиці, так і за
законом. У рішенні від 31.07.03 р. у справі
«Дорани проти Ірландії» Європейський
суд з прав людини зазначив, що поняття
«ефективний засіб» передбачає
запобігання порушенню або припиненню
порушення, а так само встановлення
механізму відновлення, поновлення
порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші
проти Хорватії» (рішення від 17.07.08 р.)
Європейський Суд з прав людини вказав,
що для Конвенції було б неприйнятно,
якби ст. 13 декларувала право на
ефективний засіб захисту але без його
практичного застосування. Таким чином,
обов'язковим є практичне застосування
ефективного механізму захисту.
Протилежний підхід суперечитиме
принципу верховенства права. З
урахуванням цього Держава Україна несе
обов'язок перед зацікавленими особами
забезпечити ефективний засіб захисту
порушених прав, зокрема - через
належний спосіб захисту та відновлення
порушеного права. Причому обраний
судом спосіб захисту порушеного права
має бути ефективним та забезпечити
реальне відновлення порушеного права.

Відповідно ст. 162 КАС України у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії. Суд може прийняти іншу постанову,
яка б гарантувала дотримання і захист
прав, свобод, інтересів людини і
громадянина, інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

З огляду на відсутність у Законі
України «Про судоустрій і статус
суддів» положення про перерахунок
щомісячного грошового утримання судді
у відставці, а також, що саме на органи
ПФУ покладений обов'язок виплати
такого утримання, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
обрано належний спосіб захисту
порушеного права позивача.

При цьому відсутність в Законі України
«Про судоустрій і статус суддів»
положення, в якому безпосередньо було б
зазначено про необхідність проведення
такого перерахунку, не може бути
підставою для відмови позивачу у
перерахунку його грошового утримання,
оскільки іншим чином, ніж зробивши
такий перерахунок у відсотках до
грошового утримання судді, який працює
на відповідній посаді, здійснити
виплату грошового утримання у
належному розмірі, тобто відповідно ч. 3
ст. 138 вказаного Закону, є неможливим. До
того ж в діючому законодавстві
відсутні положення, які забороняли б
робити такий перерахунок судді у
відставці.

Доводи відповідача про відсутність у
позивача права на перерахунок
довічного грошового утримання,
оскільки таке право мають виключно
судді Конституційного Суду України,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки відповідно
до змісту ст. 3 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів» суди
загальної юрисдикції утворюють єдину
систему судів. Єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні є
Конституційний Суд України.

Крім цього, в ч. 4 ст. 17 Закону України
«Про судоустрій та статус суддів»
встановлено, що єдність системи судів
загальної юрисдикції забезпечується,
зокрема: єдиними засадами організації
та діяльності судів; єдиним статусом
суддів; єдиним порядком
організаційного забезпечення
діяльності судів; фінансуванням судів
виключно з Державного бюджету України.

Положеннями ст. 51 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів»
визначено, що суддею є громадянин
України, який відповідно до
Конституції України та Закону України
«Про судоустрій та статус суддів»
призначений чи обраний суддею, займає
штатну суддівську посаду в одному з
судів України і здійснює правосуддя на
професійній основі. Судді в Україні
мають єдиний статус незалежно від
місця суду в системі судів загальної
юрисдикції чи адміністративної посади,
яку суддя обіймає в суді. Згідно ч. 5 ст.
109 Закону України «Про судоустрій та
статус суддів» за суддею, звільненим за
його заявою про відставку,
зберігається звання судді та гарантії
недоторканності, встановлені для судді
до його виходу у відставку.

Виходячи із вище викладеного, колегія
суддів зазначає, що судді, що працюють
або працювали у системі судів
загальної юрисдикції, не повинні
ставитись у менш вигідне становище в
питаннях пенсійного забезпечення, а
саме нарахування та виплати довічного
грошового утримання судді у відставці,
порівняно із суддями Конституційного
Суду України.

Наведені вище обставини стали
підставою для висновку суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
задоволення позовних вимог. Колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, оскільки доводи
апеляційної скарги його не
спростовують.

Зважаючи на те, що постанова
Ленінського районного суду м. Харкова
від 19.06.14 р. по справі № 642/4909/14-а
прийнята з дотриманням вимог чинного
законодавства, колегія суддів не
виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Харкова на постанову
Ленінського районного суду м. Харкова
від 19.06.14 р. по справі № 642/4909/14-а -
залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м. Харкова від 19.06.14 р. по справі №
642/4909/14-а за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Харкова про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська
Н.С.Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М.
Бенедик А.П.