Справа № 9101/142590/2012
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2014 рокусправа № 0870/6312/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційні скарги Державної
фінансової інспекції в Запорізькій
області та Державного підприємства
"Запорізький державний авіаційний
ремотний завод "МІГремонт" на постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 липня 2012
року у справі за адміністративним
позовом Державного підприємства
"Запорізький державний авіаційний
ремотний завод "МІГремонт" до Державної
фінансової інспекції в Запорізькій
області про визнання протиправними та
скасування пунктів 4, 5, 6, 7, 8 Вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 липня 2012
року адміністративний позов
Державного підприємства "Запорізький
державний авіаційний ремотний завод
"МІГремонт" до Державної фінансової
інспекції в Запорізькій області про
визнання протиправними та скасування
пунктів 4, 5, 6, 7, 8 Вимоги - задоволено
частково: визнано протиправними та
скасовано пункти 4, 6, 7, 8 Вимоги
Державної фінансової інспекції в
Запорізькій області від 23 травня 2012
року №08-08-14-14/5025. В задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач - Державне підприємство
"Запорізький державний авіаційний
ремотний завод "МІГремонт" та
відповідач - Державна фінансова
інспекція в Запорізькій області
звернулися до суду з апеляційними
скаргами.

Державне підприємство "Запорізький
державний авіаційний ремотний завод
"МІГремонт" в своїй апеляційній скарзі
просить скасувати постанову суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
пункту 5 вимоги Державної фінансової
інспекції в Запорізькій області від 23
травня 2012 року №08-08-14-14/5025 та прийняти
нову постанову, якою задовольнити у
повному обсязі його позовні вимоги.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог позивача відмовити у повному
обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційних
скарг, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що згідно Плану
контрольно-ревізійної роботи
Держфінінспекції України на I квартал
2012 року та на підставі направлень на
проведення ревізії від 20.02.2012р. №260, №259,
№257 та №258, ревізорською групою відділу
інспектування органів державної влади
у складі головних державних фінансових
інспекторів Державної фінансової
інспекції в Запорізькій області,
проведено планову виїзну ревізію
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
позивача, за результатами якої
складено акт ревізії з окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства «Запорізький
державний авіаційний ремонтний завод
«МІГремонт» за період з 01.01.2009р. по
01.01.2012р. від 27.03.2012р. №08-214 (а.с. 19, том 1).

В ході проведення ревізії встановлено
порушень з боку позивача на загальну
суму в розмірі 663523 грн. 60 коп. (усунуто
28087 грн. 10 коп.), в тому числі: збитки
внаслідок втрат майна підприємства,
спричинене проведенням витрат на
благодійну, спонсорську допомогу понад
рівень, затверджений фінансовим
планом, - 41000 грн. 00 коп.; недотримання
вимог фінансових планів щодо
проведення витрат на страхування - 320000
грн. 00 коп.; незаконне відшкодування
витрат на відрядження працівникам
сторонніх установ - 110997 грн. 49 коп.;
проведення витрат на придбання
основних засобів всупереч законодавчо
визначеним нормам - 54222 грн. 78 коп.;
недоотримання завідуючим гуртожитку
доходів внаслідок заниження посадових
окладів - 3998 грн. 99 коп.; недоотримання
керівником підприємства доходів
внаслідок заниження посадових окладів
- 5293 грн. 64 коп.; недоотримання
працівниками доходів внаслідок
заниження посадових окладів - 2665 грн. 70
коп.; здійснення видатків на надання
матеріальної допомоги без
підтверджуючих документів 32
працівникам на загальну суму в розмірі
125345 грн. 00 коп. (усунуто 28087 грн. 10 коп.).

На підставі акта ревізії відповідачем
винесено рішення «Про обов'язкові
вимоги щодо усунення порушень,
виявлених ревізією Державного
підприємства «Запорізький державний
авіаційний ремонтний завод
«МІГремонт»» від 23.05.2012р. №08-08-14-145025
(далі - Вимога) (а.с. 44, том 1).

Не погоджуючись з вимогами,
встановленими рішенням суб'єкта
владних повноважень, позивач звернувся
до суду з позовом про скасування
пунктів 4, 5, 6, 7 та 8 Вимоги.

Дослідивши дані обставини справи,
колегія суддів приходить до
наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
пунктом 4 Вимоги встановлено, що в
порушення загальних положень
Галузевої угоди між Міністерством
оборони України та Центральним
комітетом Всеукраїнської профспілки
працівників Збройних Сил України на
2011-2013 роки, протягом періоду з 12.03.2011р.
по 01.05.2011р. окремим працівникам
встановлено посадові оклади менші, ніж
передбачено вимогами даної Галузевої
угоди, що призвело до недоотримання
доходів працівниками на загальну суму
в розмірі 2665 грн. 70 коп., у зв'язку з чим,
відповідачем зобов'язано позивача
привести штатний розпис (посадові
оклади) відповідно до вимог Галузевої
угоди та провести донарахування
заробітної плати працівникам
підприємства, недоотриманої в період з
12.03.2011р. по 01.05.2011р., з наступною її
виплатою.

Матеріалами справи підтверджено, що
виконання першої частини вимоги
відповідача було виконано позивачем ще
01.05.2011р. при внесенні змін до штатного
розпису (посадових окладів), тому
встановлення даної вимоги є
безпідставним. При чому, на
обґрунтування необхідності провести
донарахування заробітної плати
працівникам підприємства,
недоотриманої в період з 12.03.2011р. по
01.05.2011р., відповідач посилається на
приписи п. 10 Постанови Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995р. №100 «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати», згідно
якої у випадках підвищення тарифних
ставок і посадових окладів на
підприємстві, в установі, організації
відповідно до актів законодавства, а
також за рішеннями, передбаченими в
колективних договорах (угодах), як у
розрахунковому періоді, так і в
періоді, протягом якого за працівником
зберігається середній заробіток,
заробітна плата, включаючи премії та
інші виплати, що враховуються при
обчисленні середньої заробітної плати,
за проміжок часу до підвищення
коригуються на коефіцієнт їх
підвищення. На госпрозрахункових
підприємствах і в організаціях
коригування заробітної плати та інших
виплат провадиться з урахуванням їх
фінансових можливостей.

З огляду на викладене, судом першої
інстанції вірно зазначено, що
застосування приписів п. 10 Порядку №100
в даному випадку не може і не повинно
застосовуватись, оскільки, виходячи з
відкоригованої таким чином заробітної
плати у розрахунковому періоді, за
встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV
Порядком визначається середньоденний
(годинний) заробіток. У випадках, коли
підвищення тарифних ставок і окладів
відбулось у періоді, протягом якого за
працівником зберігався середній
заробіток, за цим заробітком
здійснюються нарахування тільки в
частині, що стосується днів збереження
середньої заробітної плати з дня
підвищення тарифних ставок (окладів).

Отже, коригування заробітної плати
можливе у двох випадках: якщо таке
коригування відбулось у
розрахунковому періоді, тобто протягом
місця, як розрахункового періоду, або ж
у випадках, коли підвищення тарифних
ставок і окладів відбулось у періоді,
протягом якого за працівником
зберігався середній заробіток. Згідно
чинного законодавства України
періодом, протягом якого за
працівником зберігається середній
заробіток, являються періоди: надання
працівникам щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, додаткової відпустки
працівникам, які мають дітей, або
виплати їм компенсації за
невикористані відпустки; надання
працівникам творчої відпустки;
виконання працівниками державних і
громадських обов'язків у робочий час;
переведення працівників на іншу легшу
нижчеоплачувану роботу за станом
здоров'я; переведення вагітних жінок і
жінок, які мають дітей віком до трьох
років, на іншу легшу роботу; надання
жінкам додаткових перерв для годування
дитини; службових відряджень;
вимушеного прогулу; направлення
працівників на обстеження до медичних
закладів; звільнення
працівників-донорів від роботи;
залучення працівників до виконання
військових обов'язків.

Судом встановлено, що підвищення
посадових окладів згідно штатного
розпису відбулось 01.05.2011р., тобто на
початок розрахункового періоду, а
виплата заробітної плати в даному
періоді відбувалась вже за новими
коефіцієнтами. Тобто, якщо
розрахунковим періодом являється
місяць, а зміни до посадових окладів
були б внесені на 15 день розрахункового
періоду, тоді коригування повинно було
б відбуватись починаючи з 1 дня місяця.
Проте, такі зміни до посадових окладів
відбулись 01.05.2011р. - на перший день
розрахункового періоду.

Крім того, суд першої інстанції вірно
вказав на те, що перевірка питань,
пов'язаних з розмірами та порядком
виплати заробітної плати не віднесена
до компетенції Держфінінспекції,
оскільки уповноваженим державним
органом з даного питання є Державна
інспекція України з питань праці.

Також, слід зазначити, що в даному
випадку Держфінінспекція повинна була
діяти відповідно до пункту 19 Порядку
проведення інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 20 квітня 2006 року
№550, яким передбачено, що якщо під час
ревізії виявлено факти порушення
законодавства, вжиття заходів щодо
яких не належить до компетенції
органів служби (зокрема, з питань обігу
готівки, валютних операцій, формування
об'єкта та/або бази оподаткування,
ціноутворення, управління державним
майном, дотримання антимонопольного
законодавства та інших), посадові особи
служби невідкладно письмово
повідомляють про це керівника органу
служби чи його заступника, які
забезпечують інформування відповідних
державних органів про такі факти.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що п.4 Вимоги
підлягає скасуванню, оскільки
відповідачем не доведено в судовому
засіданні правомірності обґрунтувань
таких вимог та не спростовано з цього
питання доводів позивача.

Пунктом 5 Вимоги встановлено, що
всупереч вимог Колективних договорів
підприємства на 2010 та 2011 роки проведено
витрати на надання матеріальної
допомоги працівникам при відсутності
документів, що підтверджують їх
проживання у квартирах за договором
або гуртожитках інших відомств, на
загальну суму в розмірі 97257 грн. 71 коп., у
зв'язку з чим позивача зобов'язано
провести претензійно-позовну роботу
щодо повернення зайво виплачених
коштів на загальну суму в розмірі 97257
грн. 71 коп. В іншому випадку стягнути з
осіб, винних у зайвих виплатах грошових
коштів у сумі 97257 грн. 71 коп., шкоду у
порядку та розмірах, встановлених
ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю
України.

Колегія суддів вважає, що заявлені
позовні вимоги позивача щодо
скасування п. 5 Вимоги є безпідставними
та такими, що не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 10 розділу VII
Колективного договору між
адміністрацією і профспілковим
комітетом ДП МОУ «ЗДАРЗ «Мігремонт» на
2010 рік (схвалений на зборах трудового
колективу 20.05.2010р.) передбачено
здійснення виплати матеріальної
допомоги працівникам, що проживають у
квартирах за договором або гуртожитках
інших відомств по пред'явленню
відповідних документів (а.с. 67, том 1).

Згідно до п. 9 розділу VII Колективного
договору між адміністрацією і
профспілковим комітетом ДП МОУ «ЗДАРЗ
«Мігремонт» на 2011 рік (схвалений на
зборах трудового колективу 26.05.2011р.)
передбачено здійснення виплати
матеріальної допомоги працівникам, що
проживають у квартирах за договором
або гуртожитках інших відомств по
пред'явленню відповідних документів
(а.с. 69, том 1).

Вищезазначена матеріальна допомога
виплачується працівникам підприємства
при наявності фінансової можливості і
в межах коштів, передбачених на ці
заходи (до грудня 2010 року - 250 грн., з
грудня 2010 року - 500 грн.).

Судом встановлено, що на виконання
вищезазначених положень колективних
договорів протягом періоду з 01.07.2010р. по
01.01.2012р. здійснено виплату матеріальної
допомоги 32 працівникам підприємства на
загальну суму 125345 тис. грн. Довідка щодо
виплат матеріальної допомоги
працівникам підприємства у Додатку №19
до Акту ревізії.

Дослідженням наявності договорів на
проживання у квартирах та інших
підтверджуючих документів
встановлено, що на підставі актів
вилучення військової прокуратури на
підприємстві вилучені заяви
працівників, акти обстеження квартир,
копії паспортних даних працівників.

Договорів оренди квартир або
гуртожитків інших відомств, які
укладені між працівниками
підприємства та фізичними або
юридичними особами, що підтверджують
витрати, понесені працівниками
підприємства, як до ревізії, так і до
суду не надано.

Таким чином, в порушення п. 10 розділу VII
Колективного договору на 2010 рік та п. 9
розділу VII Колективного договору на 2011
рік позивачем без підтверджуючих
документів здійснено видатки на
надання матеріальної допомоги 32
працівникам на загальну суму 125345 тис.
грн. Станом на 01.01.2012р. відшкодовано
працівниками коштів на загальну суму
28087,1 грн., в тому числі за період з
01.07.2010р. по 01.01.2012р. - 22887,1 грн. Довідка
відшкодованих коштів у Додатку №20 до
Акту ревізії.

Представником позивача були надані
пояснення про те, що матеріальна
допомога виплачувалась на підставі
заяв працівників та підписаних між
ними та підприємством договорів, проте
при прийнятті рішення про виплату
матеріальної допомоги працівникам
позивачем не вимагались до
пред'явлення та не досліджувались
факти наявності договорів оренди
житлових приміщень, що передбачено
приписами Цивільного кодексу України.

З пояснень свідка - працівника
військової прокуратури Запорізького
гарнізону, який безпосередньо займався
прокурорською перевіркою даного факту
та який вилучав у підприємства
документи згідно актів (а.с.55, том 3),
судом першої інстанції було
встановлено, що при вилученні у
підприємства документів, договорів
оренди (найму) житлових приміщень не
було.

З даного приводу заступником директора
Франчуком Ф.П. письмово пояснено, що
перелік документів, необхідних для
отримання матеріальної допомоги не
передбачав надання договору, і лише
після затвердження 20.09.2011р. Положення
про порядок і умови виплат
матеріальної допомоги в перелік
документів було введено обов'язковість
надання копії договору наймання
житлового приміщення, укладеного
відповідно до глави 59 Цивільного
Кодексу України та зареєстрованого у
відповідному порядку.

Проте, колегія суддів вважає, що при
прийнятті рішення про виплату
матеріальної допомоги, підприємство в
будь-якому випадку зобов'язане
перевірити факт використання майна на
праві користування та дослідити
документи - договори, укладені між
працівниками підприємства та
орендодавцями, чого позивачем зроблено
не було.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що заявлені позовні вимоги
позивача в частині скасування п. 5
Вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Пунктом 6 Вимоги встановлено, що за
рахунок коштів підприємства за період
з 01.07.2010р. по 01.01.2012р. відшкодовувались
витрати на відрядження працівникам
сторонніх організацій (військових
частин, військових представництв
Міністерства оборони України,
державного науково-дослідного
інституту авіації тощо) на суму в
розмірі 110997 грн. 49 коп., що є порушенням
ст. 121 Кодексу законів про працю України
та вимог Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої Наказом
міністерства фінансів України від
10.06.1999р. №146, внаслідок чого позивача
зобов'язано відобразити дебіторську
заборгованість за фізичними особами,
щодо яких здійснено безпідставні
витрати; провести претензійно-позовну
роботу з цими особами щодо
відшкодування коштів на загальну суму
в розмірі 110997 грн. 49 коп.; в іншому
випадку стягнути з винних осіб шкоду в
порядку та розмірі встановлених ст.ст.
130-136 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції вірно вказав на
те, що посилання відповідача на ст. 17
Конституції України та ст. 16 Закону
України «Про Збройні сили України» є
безпідставними, оскільки в наведених
нормах йдеться про соціальний захист
громадян, які перебувають по службі у
Збройних силах України. Згідно з
преамбулою Закону «Про Збройні сили
України» цей Закон визначає функції,
склад Збройних Сил України, правові
засади їх організації, діяльності,
дислокації, керівництва та управління
ними.

Отже, колегія суддів зазначає, що до ДП
«ЗДАРЗ «МІГремонт», як підприємства, що
здійснює господарську діяльність як
суб'єкт підприємницької діяльності,
наведені відповідачем норми чинного
законодавства не розповсюджуються.

Не обгрунтованим є також і посилання
відповідача про порушення позивачем
вимог ст. 121 Кодексу законів про працю
України та вимог Інструкції про
службові відрядження в межах України
та за кордон, затвердженої наказом №146
від 10.06.1999р..

Стаття 121 Кодексу законів про працю
України встановлює гарантії і
компенсації при службових
відрядженнях працівниках
підприємства. Відповідно і норми
Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон регулюють
виключно питання службових відряджень
працівників підприємства.

Відповідач в акті ревізії на сторінках
12-15 зазначає, що за рахунок коштів
підприємства відшкодовувались витрати
на відрядження працівникам сторонніх
установ, а саме: військових частин
№А0156, №А2038, №А1356, №А0201, №А2287, №А4465,
№А1478, №А0800, №А4508, №А0785, №АЗ840, №А4515,
№А1231, Військового представництва
Міністерства оборони України №2493,
охороні праці Міністерства оборони
України, Військового представництва
Міністерства оборони України 615,
Державного науково-дослідного
інституту авіації та інші.

Таким чином, колегія суддів робить
висновок про те, що дані відносини не
стосуються службових відряджень
працівників підприємства, а
відшкодовуючи витрати на відрядження
працівників інших підприємств, позивач
керувався іншими нормами чинного
законодавства.

Господарський кодекс України по
відношенню до діяльності підприємства
містить наступні норми: ч. 6 ст. 69 - «має
право заохочувати працівників інших
підприємств, установ, організацій, які
його обслуговують»; ч. 2 ст. 70 - «За
рішенням Кабінету Міністрів України
або органів, до повноважень яких
належить управління державними або
комунальними підприємствами, можуть
утворюватися об'єднання підприємств»,
ч. 1 ст. 44 - «підприємництво здійснюється
на основі вільного розпорядження
прибутком, що залишається після сплати
податків, зборів та інших платежів,
передбачених законом».

Відповідно до наказу Міністра оборони
України «Про створення державного
господарського об'єднання Концерн
«Авіавоєнремонт» і затвердження його
Статуту» від 07.06.2005 №310 позивач у
ревізуємому періоді входило до складу
Концерну «Авіавоєнремонт».
Функціональне управління державним
об'єднанням Концерн «Авіавоєнремонт»
покладено на Департамент економічної
та господарської діяльності
Міністерства оборони України.

Згідно з п.п. 4.8 Наказу Міністра оборони
України від 07.06.2005 №310 витрати на
утримання апарату управління Концерну
«Авіавоєнремонт» покриваються за
рахунок доходу, одержаного в
результаті його самостійної
діяльності та відрахувань від чистого
прибутку учасників. Отже, здійснення
витрат на утримання апарату управління
за рахунок підприємства прямо
передбачено відповідним наказом.

Колективними договорами між
адміністрацією і профспілковим
комітетом ДП «ЗДАРЗ «МІГремонт» на 2010
та 2011 роки передбачено здійснення
відшкодування витрат на проїзд та
добові представникам стройових частин
та установ, які підпорядковані
Міністерству оборони України, що
приймають участь у проведенні
прийому-передачі відремонтованої
авіаційної техніки на підприємстві, в
межах коштів, передбачених на ці
заходи, за рахунок прибутку
підприємства.

Колегія судів зазначає, що при
проведенні ревізії відповідачем
залишені поза увагою і положення
договорів, укладених між ДП «ЗДАРЗ
«МІГремонт» (Замовник) та військовими
частинами (Виконавці), умовами яких
передбачений обов'язок Замовника
оплатити бригаді фахівців Виконавця
витрати на відрядження (в межах,
встановлених чинним законодавством
України) на підставі посвідчень про
відрядження та перевізних документів.
Отже, компенсація витрат на
відрядження працівників Виконавців
прямо передбачена умовами
цивільно-господарських договорів та
узгоджується з приписами чинного
законодавства.

Відповідач вважає, що відображення
вказаних витрат за субрахунком 663
«Розрахунки за іншими виплатами» не
відповідає чинному законодавству.
Проте, колегія суддів не погоджується з
такими доводами, оскільки відповідно
до Інструкції про застосування Плану
рахунків бухгалтерського обліку
активів, капіталу, зобов'язань і
господарських операцій підприємства і
організацій, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України №291 від
30.11.1999р., «на субрахунку 663 «Розрахунки з
іншими виплатами» ведеться облік
розрахунків за виплатами, що не
належать до фонду оплати праці».

Отже, підприємство при відшкодуванні
витрат працівникам сторонніх
підприємств і установ не порушило
жодну норму чинного законодавства,
оскільки дані витрати не
спрямовувались на оплату відряджень
своїх працівників, а на оплату витрат
на відрядження за договорами про
виконання певних робіт та послуг, копії
яких знаходяться в матеріалах справи.

Крім того, враховуючи зацікавленість
та потребу Повітряних Сил Збройних Сил
України в модернізованих літаках Су-25
та недостатнє фінансування державного
оборонного замовлення, Рішенням щодо
виконання дослідно-конструкторської
роботи додатково до обсягів
модернізації літаків Су-25М1 (Су-25УБМ1) за
першим варіантом, шифр «Обновлення-25М»,
що затверджено заступником Міністра
оборони України 25.10.2010 та погоджено із
заступником начальника Генерального
штабу Збройних Сил України 10.10.2010 та
командувачем Повітряних Сил Збройних
Сил України 25.09.2010, передбачено
виконання робіт за власні обігові
кошти Головного виконавця - ДП «ЗДАРЗ
«МІГремонт» та покладення льотних
випробувань дослідного зразка на
підприємство.

Покладення витрат на підприємство
обумовлено тим, що на виконання
стратегічних замовлень і завдань із
залученням спеціалістів сторонніх
організацій є вкрай необхідним, проте
такі спеціалісти є працівниками
бюджетних організацій, які, враховуючи
дефіцит бюджету, не мають необхідних
коштів на відрядження.

Аналогічні вимоги щодо залучення
спеціалістів сторонніх організацій
для виконання робіт та проведення
іспитів за власні обігові кошти ДП
«ЗДАРЗ «МІГремонт» встановлені і в
багатьох інших рішеннях, затверджених
Міністерством оборони України, що
пред'являлися перевіряючим під час
перевірки, проте залишені відповідачем
поза увагою.

Таким чином, правовою підставою для
проведення компенсації витрат
працівникам, залученим до
дослідно-конструкторських та інших
робіт, є відповідні рішення
Міністерства оборони України, що є
обов'язковими для виконання
підпорядкованими суб'єктами, зокрема
позивачем.

Також, згідно положень договорів,
укладених між ДП «ЗДАРЗ «МІГремонт»
(Замовник) та військовими частинами
(Виконавці), передбачений обов'язок
Замовника оплатити бригаді фахівців
Виконавця витрати на відрядження (в
межах, встановлених чинним
законодавством України) на підставі
посвідчень про відрядження та
перевізних документів.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про необґрунтованість
пункту 6 Вимоги, який підлягає
скасуванню.

Пунктом 7 Вимоги встановлено, що у
відповідності до умов Контракту з
керівником підприємства, який
затверджено Наказом Міністерства
оборони України, починаючи з 16.12.2010р.
керівник підприємства зобов'язаний
забезпечити дотримання вимог
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про граничні суми витрат на придбання
автомобілів, меблів, іншого обладнання
та устаткування, мобільних телефонів,
комп'ютерів державними органами, а
також установами та організаціями, які
утримуються за рахунок державного і
місцевого бюджетів» від 04.04.2011р. №332
щодо граничних сум витрат на придбання
майна, визначеного в постанові.
Водночас, в порушення граничних норм,
затверджених даною постановою, було
придбано 42 одиниці
товарно-матеріальних цінностей,
вартість яких в розмірі кожної окремої
одиниці активів перевищує
встановлений рівень на 54222 грн. 78 коп., у
зв'язку з чим позивача зобов'язано
стягнути з осіб, винних у придбанні
активів з перевищенням граничних норм
на загальну суму 54222 грн. 78 коп., шкоду у
порядку та розмірі, встановлених ст.ст.
130-136 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до вимог постанови Кабінету Міністрів
України від 19.03.1993р. №203 «Про
застосування контрактної форми
трудового договору з керівником
підприємства, що є у державній
власності», постанови Кабінету
Міністрів України від 02.08.1995р. №597 «Про
Типову форму контракту з керівником
підприємства, що є у державній
власності» та на підставі наказу
Міністра оборони України від 14.06.2008р.
№271 «Про укладення на новий строк
контракту з керівником державного
підприємства Міністерства оборони
України «Запорізький державний
авіаційний завод «МІГремонт» з
керівником підприємства було укладено
контракт, згідно з яким він
зобов'язується безпосередньо і через
сформований апарат підприємства
здійснювати поточне управління
(керівництво) підприємством (а.с. 17, том
2).

Згідно до п. 2 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про граничні суми
витрат на придбання автомобілів,
меблів, іншого обладнання та
устаткування, мобільних телефонів,
комп'ютерів державними органами, а
також установами та організаціями, які
утримуються за рахунок державного і
місцевого бюджетів» від 04.04.2001р. №332
(далі - Постанова №332), керівникам
центральних та місцевих органів
виконавчої влади необхідно
забезпечити включення до контрактів з
керівниками державних підприємств, які
перебувають у сфері їх управління, умов
щодо дотримання граничних сум витрат,
затверджених цією Постановою.

Згідно наказу Міністерства оборони
України «Про внесення змін до
контракту з керівником державного
підприємства Міністерства оборони
України «Запорізький державний
авіаційний ремонтний завод
«МІГремонт» від 16.12.2010р. №667, було
внесено зміни до контракту в частині
того, що керівник підприємства
зобов'язаний забезпечити дотримання
вимог Постанови №332 щодо граничних сум
витрат на придбання майна, визначеного
в Постанові.

Відповідач зазначив, що аналізом
первинних документів (накладних,
актів-приймання передачі) та
відомостей отриманих та
оприбуткованих основних засобів за
період, що підлягав ревізії,
встановлено, що придбання матеріальних
цінностей підприємством відбувалось з
порушенням граничних сум на придбання
майна, визначених Постановою №332. Таким
чином, протягом 2011 року підприємством в
порушення граничних норм, затверджених
Постановою №332, дотримання вимог якої
необхідно забезпечити згідно
контракту з керівником підприємства,
було придбано 42 одиниці
товарно-матеріальних цінностей (на
загальну суму 136722 грн. 78 коп.), вартість
яких в розмірі кожної окремої одиниці
активів перевищує законодавчо
встановлений рівень на 54222 грн. 78 коп..

Проте, з такими доводами відповідача
колегія суддів не погоджується, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Кодексу законів
про працю України, сфера застосування
контракту визначається законами
України. Відповідним законом є
Господарський кодекс України, частиною
4 статті 65 якого визначено, що у разі
винаймання керівника підприємства з
ним укладається договір (контракт), у
якому визначаються його строк, права,
обов'язки і відповідальність
керівника, умови матеріального
забезпечення, звільнення з посади, інші
умови винаймання за погодженням
сторін.

У той же час при укладанні контракту,
який є особливою формою трудового
договору, з керівником підприємства не
повинно бути порушень чинного
трудового законодавства. Про це
говориться і в ст. 9 ст. 21 Кодексу
законів про працю України.

Постанова №332 «Про граничні суми
витрат на придбання автомобілів,
меблів, іншого обладнання та
устаткування, мобільних телефонів,
комп'ютерів державними органами, а
також установами та організаціями, які
утримуються за рахунок державного і
місцевих бюджетів», була прийнята на
виконання статті 5 Указу Президента
України від 16 листопада 2000 №1242 «Про
додаткові заходи щодо посилення
боротьби з корупцією, іншими
протиправними діями в
соціально-економічній сфері та
забезпечення економного витрачання
державних коштів».

Даною статтею Указу Кабінету Міністрів
України було доручено розробити
комплекс заходів, які б, зокрема,
передбачали єдину граничну суму витрат
на придбання автомобілів, меблів,
іншого обладнання та устаткування,
мобільних телефонів, комп'ютерів
державними органами та підприємствами,
установами і організаціями, які
утримуються за рахунок державного і
місцевих бюджетів, а також
господарськими товариствами, у яких є
частка державного майна.

Позивач зазначає, що керівник
підприємства зобов'язаний
дотримуватись вимог Постанови №332,
оскільки такі приписи містяться і в
укладеному контракті.

Відповідно до Бюджетного кодексу
України одержувач бюджетних коштів -
суб'єкт господарювання, громадська чи
інша організація, яка не має статусу
бюджетної установи, уповноважена
розпорядником бюджетних коштів на
здійснення заходів, передбачених
бюджетною програмою, та отримує на їх
виконання кошти бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП
«ЗДАРЗ «МІГремонт» за перевіряємий
період не отримувало кошти із бюджету
на утримання або виконання будь-яких
бюджетних програм. Про це зазначає
відповідач і в акті ревізії та
підтверджує це в своїх запереченнях.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського
кодексу України державне комерційне
підприємство є суб'єктом
підприємницької діяльності, діє на
основі статуту і несе відповідальність
своєї діяльності усім належним йому на
праві господарського відання майном
згідно з цим Кодексом. Відповідно до ч. 1
ст. 44 Господарського кодексу України
підприємницька діяльність
здійснюється на основі вільного вибору
підприємцем видів підприємницької
діяльності; самостійного формування
підприємцем програми діяльності,
вибору постачальників і споживачів
продукції, що виробляється, залучення
матеріально- технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом, встановлення
цін на продукцію та послуги відповідно
до закону.

Статтею 19 Конституції України
передбачено наступне: «Правовий
порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України».

Судом встановлено, що підприємство не
утримується за рахунок державного і
місцевих бюджетів, не є бюджетною
установою та організацією, та не
отримувало з державного бюджету
надходжень, які в подальшому могли б
бути використані, а отже використання
ним коштів на придбання
товарно-матеріальних цінностей є його
правом та визначається виходячи з
обсягу відповідних коштів самостійно.

Крім того, Постановою №332 встановлено,
що органи Державного казначейства під
час оплати рахунків на придбання
легкових автомобілів, меблів, іншого
обладнання та устаткування,
комп'ютерів, придбання і утримання
мобільних телефонів зобов'язані
дотримуватися граничних сум витрат,
затверджених цією постановою.

Разом з тим, судом встановлено, що
органи Державного казначейства не
здійснювали жодних заходів для
контролю використання позивачем
коштів, оскільки такі кошти не
надходили на рахунки позивача з
Державного бюджету, а отже колегія
суддів робить висновок про те, що
застосування приписів Постанови №332 до
фактів придбання позивачем
товарно-матеріальних цінностей за його
ж кошти є безпідставним.

Отже, беручи до уваги те, що бюджетних
асигнувань на відповідні цілі у
кошторисах позивача на придбання
товарно-матеріальних цінностей не
було, а відтак пункт 7 Вимоги підлягає
скасуванню.

Що стосується пункту 8 Вимоги стосовно
проведення претензійно-позовної
роботи в частині стягнення з
одержувачів благодійної допомоги на
загальну суму 41 000 грн. та стягнення
коштів у сумі 321000 грн., спрямованих на
страхування, колегія суддів зазначає,
що така вимога підлягає скасуванню, з
огляду на наступне.

Заперечуючи проти повозу в цій частині
відповідач посилається на той факт, що
впродовж 2010-2011 років проведення витрат
на страхування та на надання
благодійної, спонсорської та іншої
допомоги здійснено всупереч річним
фінансовим планам на 2010 та 2011 роки, чим
порушено вимоги ч.ч. 1,5 ст. 75
Господарського кодексу України;
підприємство зазнало збитків
внаслідок втрати майна у грошовій та
натуральній формі у зв'язку з
проведенням зазначених витрат на
страхування та благодійну допомогу.
Для визначення поняття «збитки»
відповідач посилається на ч. 2 ст. 224
Господарського кодексу України;
операції по видаткам зі страхування та
з перерахування благодійної,
спонсорської та іншої допомоги
відображені в бухгалтерському обліку
за дебетом рахунка 79 «Результат
фінансової діяльності» та за кредитом
рахунка 949 «Інші операційні витрати»
чим порушені ст. 3, п.п. 3,7 ст. 8 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів зазначає, що ані
наведеною відповідачем статтею 75
Господарського кодексу України, ані
іншими нормами чинного законодавства
не передбачено право або обов'язок
підприємства у випадку перевищення
фактичних показників над плановими
стягувати такі суми з отримувачів
коштів.

Відповідно до ст. 238 Господарського
кодексу України визначається, що за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Види адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції
можуть бути встановлені виключно
законами.

Види адміністративно-господарських
санкцій, які органи державної влади та
органи відповідно до своїх повноважень
та у порядку, встановленому законом,
можуть застосовувати до суб'єктів
господарювання, наведені в ст. 239
Господарського кодексу України.

Варто зазначити, що такого виду
адміністративно-господарських
санкцій, як проведення
претензійно-позовної роботу щодо
стягнення з одержувачів коштів суми
коштів, перерахованих всупереч
фінансовим планам, Кодекс не містить.

Порядок складання, затвердження та
контролю виконання фінансового плану
державного комерційного та казенного
підприємства, господарського
товариства, у статутному фонді якого
більше 50 відсотків акцій (часток, паїв)
належить державі, затверджений наказом
Міністерства економіки України від
21.06.2005р. №173 (із змінами і доповненнями,
внесеними наказами Міністерства
економіки України від 11.08.2005р. №244, від
31.03.2006р. №117, від 17.01.2007р. №7, від 16.03.2009р.
№216), на який посилається відповідач в
акті ревізії та в своїх запереченнях
передбачає наступне: «Фінансовий план
підприємства повинен забезпечувати
зростання фінансових результатів
діяльності, отримання валового
прибутку та чистого прибутку, розмір
яких не може бути меншим, ніж прогнозні
та планові показники поточного року,
розраховані на базі фактично
досягнутих показників І кварталу
поточного року та прогнозних
показників II, III і IV кварталів поточного
року з урахуванням прогнозованого
рівня інфляції. У разі зменшення
чистого доходу (виручки) від реаіізації
продукції (товарів, робіт, послуг),
валового прибутку або чистого прибутку
порівняно із прогнозними та
запланованими показниками поточного
року підприємство обов'язково подає
також обґрунтування причин такого
зменшення з відповідними розрахунками.
Контроль за своєчасним складанням
фінансових планів підприємств, а також
за виконанням показників затверджених
фінансових планів підприємств
здійснюють органи, уповноважені
управляти державним майном або
корпоративними правами держави, та
органи, відповідальні за забезпечення
реалізації державної політики у
відповідній сфері.

Відповідач зазначив, що чистий
прибуток підприємства від
фінансово-господарської діяльності як
в 2010 році, так і в 2011 році одержаний у
сумі, що перевищує запланований (в 2010
році - втричі, в 2011 році - на 9%). Тобто,
навіть внаслідок перевищення витрат на
страхування та благодійну, спонсорську
та інші види допомоги, підприємством
дотримуються вимоги Порядку №173 щодо
забезпечення зростання фінансових
результатів діяльності.

Більш того, необхідно зазначити, що по
факту отриманого прибутку за попередні
періоди (а саме: за 2009 рік, за 2010 рік)
підприємство не перевищило граничного
обсягу витрат на страхування та
благодійну допомогу, що встановлені
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про стан фінансово-бюджетної
дисципліни, заходи щодо посилення
боротьби з корупцією та контролю за
використанням державного майна і
фінансових ресурсів» від 29.11.2006р. №1673.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Господарського
кодексу України, в якій йдеться про те,
що передбачається, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено».

В даному випадку з боку підприємства
порушень ані господарських
зобов'язань, ані вимог щодо здійснення
господарської діяльності не відбулося.
Це підтверджується тим, що
уповноваженим органом, яким
затверджені фінансові плани на 2010, 2011
роки і звіти по їх виконанню, і який
Порядком №173 уповноважений
здійснювати контроль за виконанням
фінансових планів, жодних зауважень
підприємству не пред'являлося.

Окрім того, як стверджує відповідач,
підприємством порушені ст. 3, п.п. 3,7 ст. 8
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» внаслідок того, що операції по
видаткам зі страхування та з
перерахування благодійної,
спонсорської та іншої допомоги
відображені в бухгалтерському обліку
за дебетом рахунка 79 «Результат
фінансової діяльності» та за кредитом
рахунка 949 «Інші операційні витрати».

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що завищення витрат,
запланованих у фінансовому плану,
жодним чином не може вплинути на
бухгалтерський облік та на порушення
наведених відповідачем норм Закону,
оскільки згідно з вимогами ст. 4 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
ґрунтуються на таких основних
принципах: повне висвітлення -
фінансова звітність повинна містити
всю інформацію про фактичні та
потенційні наслідки господарських
операцій та подій, здатних вплинути на
рішення, що приймаються на її основі.

Таким чином, відображаючи в
бухгалтерському обліку та фінансовій
звітності фактичні результати своєї
діяльності (а не заплановані згідно з
фінансовим планом) підприємство діяло
в повній відповідності з Законом
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні».

Крім того, судом встановлено, що згідно
умов Договору про порядок здійснення
платежів за договорами страхування
групи осіб від 08.08.2006р. №743, позивач
зобов'язаний своєчасно здійснювати
страхові платежі, передбачені цим
договором, а відтак, пункт 8 Вимоги
підлягає скасуванню.

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають та оцінивши докази
надані сторонами по справі у їх
сукупності, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що відповідачем не
доведено обставини, встановлені в акті
ревізії та не спростовані докази
позивача в частині визнання
протиправними та скасування пунктів 4,
6, 7 та 8 Вимоги, у зв'язку з чим, колегія
суддів приходить до висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційних
скарг.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Запорізький державний
авіаційний ремотний завод "МІГремонт"-
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Запорізькій
області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 липня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко