Справа № 2а-10780/11/1370
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2014 р. м. Київ
К/800/19918/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Рибченка А.О.

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у місті Львові
Державної податкової служби

на ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2012 року

та постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 02.04.2012 року

у справі №2а-10780/11/1370

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські автобусні
заводи»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у місті
Львові Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Львові про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
№/0/10323 від 22.06.2009 року, яким
визначену суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток усього 280213,46 грн., у тому числі
210473,60 грн. - основний платіж, 69739,86 грн. -
штрафні (фінансові) санкції та №
/0/10324 від 22.06.2009 року, яким
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість усього 8997626,01 грн., у
тому числі 5998417,34 грн. - основний платіж,
2999208,67 грн. - штрафні (фінансові) санкції;
визнання протиправними та скасування
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № 302361/10322 від 22.06.2009
року в частині накладення штрафу у
розмірі 14646,32 грн.; № /0/10027 від
18.06.2009 року на суму 1076604,00 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 02.04.2012 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 09.10.2012 року у даній справі позов
задоволено з огляду на правомірність
заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що працівниками Державної
податкової інспекції у м. Львові
проведено планову виїзну перевірку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські автобусні
заводи» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства.

За результатами перевірки встановлено
порушення п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.
5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 28.12.1994
року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (далі - Закон №
334/94-ВР); пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, пп. 4.5.1 п.4.5
ст. 4, пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР
«Про податок на додану вартість» (далі -
Закон № 168/97-ВР); п. 2.11 Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні (далі -
Положення); ст. 1, ст. 2 Закону України від
23.09.1994 року №185/94-ВР «Про порядок
здійснення розрахунків в іноземній
валюті» (далі - Закон №185/94-ВР)

На підставі вказаного відповідачем
прийняті спірні рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій та податкові
повідомлення-рішення.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 239 ГК України за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Види адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються ГК України,
іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції
можуть бути встановлені виключно
законами.

Нормативним приписом ст. 239 ГК України
передбачено перелік видів
адміністративно-господарських
санкцій, які можуть бути застосовані
суб'єктом владних повноважень до
суб'єктів господарювання, у випадку
порушення останніми правил здійснення
господарської діяльності,
встановлених законодавством України.

За загальним принципами регулювання
правовідносин при притягненні до
відповідальності за правопорушення
застосовуються строки давності.

Дане твердження кореспондує змісту ст.
250 ГК України, а саме -
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судами попередніх
інстанцій, рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій № 302361/10322
від 22.06.2009 року в частині накладення
штрафу у розмірі 14646,32 грн. та №
/0/10027 від 18.06.2009 року на суму 1076604,00
грн. прийняті відповідачем з
порушенням річного терміну
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, передбаченого ст. 250 ГК
України.

Також, пунктом 5.1 статті 5 Закону №
334/94-ВР встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону №
334/94-ВР до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що всі необхідні первинні
бухгалтерські документи є в наявності
у позивача.

Згідно з п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Крім того, податковий кредит - сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим Законом
(пункт 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР).

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в матеріалах справи
наявні всі необхідні первинні
документи, які складені у
відповідності до вимог підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР, що
підтверджують право позивача на
податковий кредит у відповідний
період.

Доводи відповідача про нікчемність
угоди, укладеної між позивачем та його
контрагентом, судами попередніх
інстанцій правомірно не прийняті до
уваги, оскільки в матеріалах справи
відсутні докази на підтвердження
такого факту.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

За таких обставин, суди дійшли вірного
висновку щодо наявності підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у місті Львові Державної податкової
служби залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2012 року
та постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 02.04.2012 року
у справі №2а-10780/11/1370 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписРибченко А.О.

Ухвала складена у повному обсязі 31.07.2014
р.