Справа № 813/3497/14
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2014-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 813/3497/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючий суддя
секретар судового засідання
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Львівського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення боргу з
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця».
Суть справи.
До Львівського окружного
адміністративного суду звернулося
Львівське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач, Львівське ОВ ФСЗІ) з
адміністративним позовом до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» (далі
- відповідач, ДТГО «Львівська
залізниця»), в якому просить стягнути з
відповідача на користь позивача борг в
Позовні вимоги мотивовано тим, що
згідно зі ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів та
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у
встановленому чинним законодавством
порядку. Норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів, згідно зі
ст. 19 вищевказаного Закону,
відповідачем не виконаний, у зв'язку з
чим ДТГО «Львівська залізниця» повинно
сплатити на користь позивача
адміністративно-господарські санкції.
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю з підстав викладених у
позовній заяві, просив позов
Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечив
повністю з підстав викладених у
письмовому запереченні /Т.І а.с.31-35/ та
поясненнях /Т.ІІ а.с.3-16/. Вважає, що
відповідачем здійснено всі можливі
заходи спрямовані на виконання
загальновстановленого нормативу щодо
кількості працюючих на підприємстві
інвалідів; створив, відповідно до
Закону України «Про соціальну
реабілітацію інвалідів в Україні»
робочі місця для інвалідів та
організував можливість їх
працевлаштування через державну
службу зайнятості. Також вважає, що
подання відповідного звіту до центру
зайнятості є належним підтвердженням
наявності на підприємстві створеного
та введеного в дію місця для
працевлаштування інваліда. Просив у
задоволенні позову відмовити повністю.
Суд, заслухав пояснення представників
сторін, з'ясував обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги і
заперечення та ті, які мають інше
значення для вирішення справи, повно,
всебічно та об'єктивно дослідив докази
у справі, та -
ДТГО «Львівська залізниця» подано до
Львівського ОВ ФСЗІ звіт форми № 10-ПІ
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік /Т.І а.с.7/.
Згідно з цим звітом: середньооблікова
кількість працівників облікового
середньооблікова кількість
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлено
інвалідність - 1419 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» - 2042 особи;
середня заробітна плата штатного
До звіту долучено перелік
відокремлених підрозділів, що ввійшли
до складу ДТГО «Львівська залізниця»
На цій підставі, враховуючи кількість
місць не зайнятих інвалідами,
позивачем розраховано
адміністративно-господарську санкцію,
де 27654347,00 грн. сума основного боргу,
несплату основного боргу протягом 9
Оскільки відповідачем не сплачено суму
адміністративно-господарської
санкції, позивач звернувся до суду з
відповідним позовом до суду про
стягнення боргу та пені.
Завданням адміністративного
судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів згідно з ч. 2
цієї ж статті можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.
Юрисдикція адміністративних судів,
відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України,
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.
Згідно зі ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. №
875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ)
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації, надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів та
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у
встановленому чинним законодавством
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. Крім того,
відповідно до ч. 5 ст. 18 згаданого Закону
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.
За правилами передбаченими ч. 1 ст. 20
Закону № 875-ХІІ підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Частиною 2 цієї ж статті
передбачено, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.
Відповідно до ч. 8 ст. 19 Закону № 875-ХІІ
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику з питань
нагляду та контролю за додержанням
законодавства про працю, зайнятість
населення, з метою контролю за
виконанням нормативу робочих місць,
передбаченого частиною першою цієї
статті, у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України, здійснює
перевірки підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю, щодо
реєстрації у Фонді соціального захисту
інвалідів, подання ними звітів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, виконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі шляхом зарахування.
ДТГО "Львівська залізниця", до
структури якого входять відокремлені
підрозділи у західному регіоні
України, зареєстроване в Львівському
обласному відділенні Фонду, якому
звітує про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.
З поданого відповідачем до Львівського
ОВ ФСЗІ звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів судом
встановлено, що у 2013 році відповідачем
не виконано норматив з
працевлаштування інвалідів у
кількості 623 особи /Т.І а.с.7/. За це
порушення позивачем проведено
адміністративно-господарської санкції
у сумі 27654347,00 грн. та пені за
несвоєчасну сплату основного боргу в
Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Податковим Кодексом України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України (далі - ГК України)
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
У частині 2 цієї статті передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає, зокрема за порушення
правил здійснення господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
Таким чином, ч. 2 ст. 218 ГК України
відповідачу надано право довести, що
ним здійснено всіх залежних від нього
заходів спрямованих на виконання
загальновстановленого нормативу щодо
кількості працюючих на підприємстві
Аналогічна позиція викладена у п. 4.4
рекомендацій Президії Вищого
адміністративного суду України від
14.04.2008 року № 07.2-10/2 "Про деякі питання
практики застосування
адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування". Так,
при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій. При цьому, слід враховувати, що
елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.
Вважається, що застосування принципу
вини як умови відповідальності
пов'язане з необхідністю доведення
порушення зобов'язання. Якщо при
розгляді справи буде встановлено, що
роботодавець вжив усіх необхідних
заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
адміністративним судам потрібно
визнавати незаконним застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
і відмовляти у задоволенні позову.
Відповідно до Положення про робоче
місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03.05.1995 року № 314
"Про організацію робочих місць та
працевлаштування інвалідів" створення
робочого місця для працевлаштування
інваліда здійснюється за власні кошти
підприємства та вважається створеним,
якщо воно відповідає встановленим
вимогам робочого місця для інвалідів
відповідної нозології, атестоване
спеціальною комісією підприємства за
участю представників МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів, і введено в дію
шляхом працевлаштування на ньому
інваліда. Проте, постанова Кабінету
Міністрів України від 03.05.1995 року № 314
втратила чинність згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 31.01.2007
року № 70, а іншого нормативно-правового
акту, який регулює створення та
введення в дію місць для
працевлаштування інвалідів не існує.
За правилами ст. 18-1 Закону № 875-XII пошук
підходящої роботи для інвалідів
здійснює Державна служба зайнятості
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.
Отже, законодавством визначено, що
обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
зобов'язує його займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування, а
покладає такий обов'язок на суб'єкта
владних повноважень - Державну службу
Представник відповідача ствердив, що
ДТГО "Львівська залізниця" вжито
належних та передбачених чинним
законодавством заходів щодо
працевлаштування інвалідів, зокрема:
крім власне створення робочих місць,
відокремленими підрозділами щомісячно
направлялись до районних та міських
центрів зайнятості за своїм
місцезнаходженням звіти форми № 3-ПН, в
яких відображено інформацію щодо
можливості працевлаштування інвалідів
(копії яких долучені до матеріалів
справи), звіти про вакансії,
характеристики вакантних місць;
основні вимоги до претендентів на
вакансію /Т.І а.с.95-234/.
Також відповідачем до матеріалів
справи долучено направлення на
працевлаштування інвалідів від
районних центрів зайнятості, довідки
про встановлену інвалідність, трудові
книжки, накази про прийняття на роботу
та інші документи, що свідчать про
співпрацю відокремлених підрозділів
ДТГО «Львівська залізниця» з районними
центрами зайнятості в частині
працевлаштування інвалідів /Т.ІІ
Факт отримання районними центрами
зайнятості таких звітів відокремлених
підрозділів ДТГО «Львівська
залізниця» представник позивача не
оспорював та погодився з відповдіачем.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 обставини, які
визнаються сторонами, можуть не
доказуватися перед судом, якщо проти
цього не заперечують сторони і в суду
не виникає сумніву щодо достовірності
цих обставин та добровільності їх
Також представник відповідача пояснив,
що не всі інваліди направлені на роботу
до відокремлених підрозділів ДТГО
«Львівська залізниця» районними
центрами зайнятості прийняті на
роботу, у зв'язку зі специфікою умов
праці на підприємстві.
З цього приводу суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про
охорону праці" забороняється укладати
трудовий договір з громадянами, яким за
медичним висновком протипоказана
пропонована робота за станом здоров'я.
До виконання робіт підвищеної
небезпеки та тих, що потребують
професійного добору, допускаються
особи за наявності висновку
психофізіологічної експертизи.
Переліком робіт з підвищеною
небезпекою, затвердженим наказом
Державного комітету України з нагляду
за охороною праці від 26.01.2005 року № 15,
зареєстрованого в Міністерстві
до робіт з підвищеною небезпекою
віднесені роботи, на яких зайняті
працівники підрозділів залізниці, і на
яких працює основна частина його
робітників (наприклад, роботи, що
безпосередньо виконуються при
обслуговуванні залізничного
транспорту, електротранспорту,
З врахуванням викладеного, у випадку,
коли специфіка підприємства
передбачає більшість посад, пов'язаних
з важкими умовами праці, де заборонена
праця інвалідів, така праця має
використовуватись з урахуванням
відповідної специфіки. Тобто,
встановлюючи нормативи робочих місць
для працевлаштування інвалідів
необхідно враховувати лише ту
кількість робочих місць на
підприємстві, які не пов'язані з
шкідливими, важкими та небезпечними
умовами праці, що визначаються в
порядку, передбаченому Законом України
"Про охорону праці" та іншим
законодавством України.
Вказане свідчить про особливі умови
праці на залізниці, а також про можливі
причини відмови інвалідам у
працевлаштуванні на залізниці.
Крім того, виходячи з поданих письмових
доказів, суд бере до уваги те, що
відповідач не відмовляв інвалідам в
укладенні трудового договору без
належних на це підстав, не звільняв
інвалідів з ініціативи адміністрації з
мотивів інвалідності, не змінював
характеру трудової діяльності із
загрозою погіршення здоров'я інвалідів
Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
Предметом доказування згідно з ч. 1 ст.
138 КАС України є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку звернення до
адміністративного суду тощо) та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
Враховуючи викладене вище, а також те,
що доказів бездіяльності чи відмови
відповідача у працевлаштуванні
інвалідів позивач суду не надав, з
системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про
безпідставність позовних вимог та про
відмову у задоволенні
адміністративного позову.
Відповідно до ст. 94 КАС України судові
витрати у цій справі не підлягають
стягненню зі сторін.
Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -
п о с т а н о в и в :
1. У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.
2. Судові витрати зі сторін не
Постанова може бути оскаржена, згідно
зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з
дня її проголошення чи отримання копії
постанови, шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Львівський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили,
згідно зі ст. 254 КАС України, після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку не було подано. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після повернення апеляційної
скарги, відмови у відкритті
апеляційного провадження або набрання
законної сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження. Якщо строк
апеляційного оскарження буде
поновлено, то вважається, що постанова
суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано о 16.45 год. 30.07.2014 року.

Суддя
Кравців О.Р.