Справа № 803/2103/13-а
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2014 року м.
Київ К/800/25029/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області

на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 14.11.2013

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10.04.2014

у справі № 876/15125/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Завод «Промлит»

до Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 14.11.2013,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10.04.2014, позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Нововолинської
об?єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у Волинській
області від 30.09.2013 №.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового рішення про відмову в позові, з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
взаємовідносин з ПП «Модем Холдінг» за
2 квартал 2011 року, з ВКФ «Вега Трейд» за
2-3 квартал 2010 року, з ТОВ «Феросистема»
за 1 квартал 2011 року, з ТОВ «МЗУ» за 3
квартал 2010 року, за результатом якої
складено акт № 590/22/33273933 від 19.09.2013.

За висновками акта перевірки позивачем
допущено порушення пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1
ст.4, пп. 7.4.1, 7.4.3, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п. 185.1 ст.185, пґпґ198.2, 198.3, 198.6
ст.198 Податкового кодексу України, яке
призвело до заниження зобов?язань з
податку на додану вартість на загальну
суму 67066,67 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 30.09.2013 №,
яким визначено податкове зобов?язання
з податку на додану вартість в розмірі
67067,00 грн. за основним платежем та 1042,75
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається відповідач у касаційній
скарзі, та вважає, що судами повно
встановлені обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг); або
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Аналогічні вимоги містить Податковий
кодекс України. Пунктом 198.3 ст.198
Податкового кодексу України
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, оцінивши в сукупності
наявні в матеріалах справи докази,
дійшов висновку про наявність підстав
для задоволення позову, оскільки
реальність господарських операцій
позивача з ПП «Модем Холдінг», ВКФ
«Вега Трейд», ТОВ «Феросистема», ТОВ
«МЗУ» знайшла своє підтвердження та
відповідачем не спростована, укладені
господарські договори за формою та
змістом відповідають вимогам
законодавства, їх виконання
підтверджується податковими та
видатковим накладними, довіреностями
на отримання ТМЦ, товаро-транспортними
накладними на перевезення товару,
сертифікатами якості сировини, іншою
первинною документацією в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні». Оплата позивачем проведена в
повному обсязі, шляхом безготівкових
розрахунків, що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями.

Крім того, реальність зазначених
операцій, зокрема з придбання сировини
у ТОВ «Феросистема», ПП «Модем Холдінг»
підтверджується рахунками фактурами,
митними деклараціями, міжнародними
товарно-транспортними накладними (CMR),
які підтверджують подальший експорт
готової продукції, виробленої з
придбаної у зазначених контрагентів
сировини.

Первинні документи на підтвердження
реальності господарських операцій з
ТОВ «МЗУ» відповідачем перевірялись
під час проведення планової перевірки
позивача у грудні 2011 року, за
наслідками якої складено акт
№1046/61/2301/33273933, який не містить жодних
зауважень щодо цих документів.

Оприбуткування придбаної сировини у
бухгалтерському обліку
підтверджується оборотно-сальдовими
відомостями по рахунку 201, фактичне
списання залишків придбаної сировини
відбувалось на підставі актів на
списання.

Видані позивачу податкові накладні
постачальниками товарів (робіт, послуг)
відповідають встановленим вимогам, на
час їх видачі контрагенти мали
необхідний обсяг податкової
правосуб'єктності, були
зареєстрованими платниками ПДВ в
установленому порядку на момент
здійснення спірних господарських
операцій.

Доводи касаційної скарги правильності
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не надано доказів
відсутності факту придбання позивачем
товарів (робіт, послуг), виключення зі
складу валових витрат вартості
придбаних товарів (робіт, послуг)
протягом вказаного періоду, що в свою
чергу виключало б можливість
формування податкового кредиту за
даними операціями.

Не підтвердження декларування
податкових зобов'язань
постачальниками безпосередніх
контрагентів позивача в ланцюгу, з
якими у позивача відсутні
взаємовідносини, не може бути
підставою для донарахування йому
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість.

Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Не можуть бути підставою для інших
висновків і доводи відповідача про
нікчемність укладених позивачем з
контрагентами правочинів, оскільки
наявність умислу та обставини щодо
виконання угод, стосовно дійсності
яких виник спір, сходять до предмету
доказування в судовому процесі,
зокрема, до таких доказів належить
обвинувальний вирок, який набрав
законної сили, що підтверджував би факт
ухилення від сплати податків
конкретними посадовими особами
суб'єктів господарської діяльності за
наслідками виконання оспорюваних угод.
Однак доказів постановлення вироків,
які б містили в собі встановлені судом
об'єктивні дані про нікчемність
оспорюваної угоди відповідачем не
надано.

Вищенаведеним спростовуються доводи
податкового органу, які наведені ним в
касаційній скарзі, як підставу для
скасування рішення судів першої та
апеляційної інстанції.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального та процесуального права,
які б давали підстави для скасування
оскаржених судових рішень, а тому
касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області
відхилити, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
14.11.2013 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10.04.2014 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун