Справа № 1170/2а-2034/12
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2014 року м.
Київ К/800/20116/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Миколаївській
області на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
08 квітня 2013 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від
04 березня 2014 року у справі за позовом
Головного управління Державної
казначейської служби України
Кіровоградської області до Державної
фінансової інспекції в Миколаївській
області про визнання протиправними та
скасування пунктів вимоги,

встановив:

Головне управління Державної
казначейської служби України у
Кіровоградській області звернулось з
позовом до Державної фінансової
інспекції в Миколаївській області, в
якому просило визнати протиправним та
скасувати п. 2 та п. 3 вимоги від 18 квітня
2012 року №
14-08-15-14/2334.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 04 березня
2014 року, позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасовано п. 3
вимоги від 18 квітня 2012 року № 14-08-15-14/2334,
в задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів в
частині задоволення позову, відповідач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просить їх скасувати та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В запереченнях позивач просив залишити
скаргу без задоволення, а оскаржувані
рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
ревізію окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Кіровоградській області за 2009 - 2011 роки,
завершений звітний період 2012 року.

Ревізією встановлено порушення
позивачем вимог чинного законодавства,
зокрема,

- порушення положень п. 1 ст. 24 БК України
та п. 7 Порядку використання бюджетних
коштів резервного фонду бюджету,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 березня
2002 року № 415, а саме: включено та
проведено у 2009 році видатки за
КПВК 3504700, КЕКВ 2142, пов'язані із
створенням серверного екранованого
приміщення в будівлі Головного
управління Державної казначейської
служби України у Кіровоградській
області, загальною вартістю 1 686,52 тис.
грн., які не відносяться безпосередньо
до заходів, пов'язаних з ліквідацією
надзвичайної ситуації та її наслідків,
та до таких, які передбачались як
витрати при складанні проекту бюджету;

- невірно застосовано ресурсні
елементні норми, завищено вартість та
обсяги виконаних робіт, чим порушено
вимоги пунктів 1.1.1, 1.3.4.2, 3.1.3.1, 1.2.2, 1.2.4,
1.2.5, 1.3.1, 2.8.1, 3.1.10.10, 3.3.10.1 Правил
визначення вартості будівництва ДБН Д
1.1-1-2000, затверджених наказом Держбуду
України від 27 серпня 2000 року № 174, що
призвело до незаконних видатків
позивача на загальну суму 155, 13 тис. грн.,
з яких відшкодовано 46,9 тис. грн.

Результати ревізії оформлені актом №
14-24/15 від 06 березня 2012 року.

З метою усунення виявлених порушень
відповідач направив на адресу
позивача відповідну вимогу та
попередження про неналежне виконання
бюджетного законодавства від 18 квітня
2012 року № 14-08-15-14/2334.

Не погоджуючись з пунктами 2 і 3 вимоги
відповідача, позивач звернувся до
адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
протиправним та скасування пункту 2
вимоги, оскільки він не містить вимоги
щодо усунення порушень законодавства,
а вимагає від позивача врахувати
вимоги бюджетного законодавства в
процесі отримання асигнувань та
використання бюджетних коштів в
подальшому, тобто в майбутньому,
викладена вимога, яка є загальною для
кожного суб'єкта правовідносин,
оскільки кожна особа повинна
дотримуватися вимог чинного
законодавства взагалі, а не тільки при
отриманні асигнувань та використанні
бюджетних коштів, і не створює для
позивача будь-яких обов'язків та не
порушує його права.

Вказаний висновок суду позивачем не
оскаржено в апеляційному порядку, і суд
апеляційної інстанції його підтримав.

Щодо пункту 3 вимоги відповідача, яким
позивача зобов'язано провести
претензійно - позовну роботу щодо
повернення зайво сплачених коштів, в
загальній сумі 108,23 тис. грн.; в іншому
випадку стягнути з осіб, винних у
зайвому витрачанні бюджетних коштів в
порядку та розмірі, встановленому
ст.ст. 133-136 Кодексу законів про працю
України, то суди обох інстанцій дійшли
висновків про його протиправність, з
огляду на недоведеність вчинення
позивачем викладеного та на
відсутність у контрольно-ревізійних
органів повноважень порушувати
відповідні питання перед
підконтрольними суб'єктами.

З цими висновками відповідач не
погодився, тому звернувся з касаційною
скаргою, в якій стверджує, що
відповідні повноваження прямо
передбачені чинним законодавством,
проте судами його безпідставно
залишено поза увагою.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає помилковим тлумачення
скаржником норм матеріального права,
на які він посилається в підтвердження
законності своєї вимоги до позивача, з
огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону
України «Про державну
контрольно-ревізійну службу» (в
редакції на час ухвалення судового
рішення) головним завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Державний фінансовий контроль
реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону
України Закону України «Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні»
порядок проведення державною
контрольно-ревізійною службою
державного фінансового аудиту та
інспектування встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 35 Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 квітня 2006 року
№ 550, визначено, що виявлені допущені
об'єктом контролю порушення
законодавства, контроль за дотриманням
якого віднесено до компетенції служби,
фіксуються в констатуючій частині акта
ревізії з обов'язковим посиланням на
норми законів чи інших
нормативно-правових актів, які
порушено, та зазначенням винних у їх
допущенні осіб.

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими
в період ревізії заходами не
забезпечено повне усунення виявлених
порушень, органом служби у строк не
пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Згідно із п. 49 Порядку у разі коли діями
чи бездіяльністю працівників об'єкта
контролю державі або підконтрольній
установі заподіяна матеріальна шкода,
орган служби ставить вимоги перед
керівником об'єкта контролю та органом
його управління щодо пред'явлення
цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному
підприємству завдано шкоду, управління
ставить вимоги перед керівником
об'єкта контролю та органом його
управління щодо пред'явлення цивільних
позовів до винних осіб.

Крім того, пунктом 50 Порядку
встановлено, що за результатами
проведеної ревізії у межах наданих
прав органи служби вживають заходів
для забезпечення: притягнення до
адміністративної, дисциплінарної та
матеріальної відповідальності винних
у допущенні порушень працівників
об'єктів контролю; звернення до суду в
інтересах держави щодо усунення
виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів, а також
стягнення у дохід держави коштів,
одержаних за незаконними договорами,
без встановлених законом підстав або з
порушенням вимог законодавства;
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи згідно із статтею 19 Конституції
України зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Із змісту вказаних положень
законодавства вбачається, що
відповідач здійснює фінансовий
контроль за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності. Відповідний контроль
здійснюється шляхом проведення
ревізії. У випадку встановлення
порушень законодавства, відповідач має
право пред'являти письмову вимогу щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства. Між тим, зміст вимоги
відповідача повинен узгоджуватися з
приписами чинного законодавства, що,
зокрема, означає те, що вимога повинна
містити вичерпну вказівку
підконтрольному суб'єкту щодо вчинення
дій, які відповідно до норм
законодавства будуть направлені на
усунення порушених вимог закону.

Дослідивши вимогу від 18 квітня 2012 року
№ 14-08-15-14/2334, пред'явлену позивачу в
пункті 3, колегія суддів прийшла до
висновку, що вона прийнята з порушенням
вимог законодавства.

Так, зміст пред'явленої позивачу вимоги
вказує на те, що відповідач зобов'язує
позивача провести претензійно -
позовну роботу або стягнути з винних
осіб зайво витрачені бюджетні кошти.

Між тим, відповідач не вказує на те,
якою нормою закону (підзаконного акту)
передбачено відновлення порушених
вимог законодавства саме в такий
спосіб, як і не зазначає норму закону,
яка надає йому повноваження вимагати
від підконтрольних суб'єктів вчинити
будь-які дії, що стосуються інших
суб'єктів господарювання.

Крім того, всупереч вищенаведеним
приписам вимога відповідача не
відповідає критерію визначеності,
оскільки не містить вичерпної вказівки
позивачу щодо конкретної дії, вчинення
якої призведе до усунення виявлених
порушень, натомість передбачає
альтернативні шляхи відшкодування
коштів, а саме: проведенням
претензійно-позовної роботи або шляхом
стягнення коштів з винних осіб. Однак
відповідач не враховує, що результат
проведення претензійно-позовної
роботи не може бути відомий
заздалегідь, тобто вчинення таких дій
не обов'язково призведе до усунення
порушення. Водночас ані в акті, ані у
вимозі відповідач не зазначає осіб,
вина у вчиненні порушення яких
встановлена під час ревізії.

Разом з цим, відповідно до статей 133, 134
КЗпП України у відповідності з
законодавством обмежену матеріальну
відповідальність несуть: працівники -
за зіпсуття або знищення через
недбалість матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, - у
розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але
не більше свого середнього місячного
заробітку. В такому ж розмірі
працівники несуть матеріальну
відповідальність за зіпсуття або
знищення через недбалість
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; керівники підприємств,
установ, організацій та їх заступники,
а також керівники структурних
підрозділів на підприємствах, в
установах, організаціях та їх
заступники - у розмірі заподіяної з їх
вини шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку, якщо
шкоду підприємству, установі,
організації заподіяно зайвими
грошовими виплатами, неправильною
постановкою обліку і зберігання
матеріальних, грошових чи культурних
цінностей, невжиттям необхідних
заходів до запобігання простоям,
випускові недоброякісної продукції,
розкраданню, знищенню і зіпсуттю
матеріальних, грошових чи культурних
цінностей.

Відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли: 1) між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135 1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей; 2) майно
та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами; 3) шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку; 4) шкоди завдано працівником,
який був у нетверезому стані; 5) шкоди
завдано недостачею, умисним знищенням
або умисним зіпсуттям матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, а також
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; 6) відповідно до
законодавства на працівника покладено
повну матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не
при виконанні трудових обов'язків; 8)
службова особа винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу; 9) керівник
підприємства, установи, організації
всіх форм власності, винний у
несвоєчасній виплаті заробітної плати
понад один місяць, що призвело до
виплати компенсацій за порушення
строків її виплати, і за умови, що
Державний бюджет України та місцеві
бюджети, юридичні особи державної
форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

Аналіз вказаних норм не дає підстави
для висновку про можливість їх
застосування до спірних відносин.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновками
судів, що пункт 3 вимоги не узгоджується
з приписами законодавства України у
повному обсязі.

Враховуючи викладене, та керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Миколаївській області
відхилити, а постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2013
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: