Справа № 810/2812/13-а
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року місто Київ
№ 810/2812/13-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів, головуючий
- суддя Шевченко А.В., суддів:
Лиски І.Г., Спиридонової В.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1доУправління
Держземагентства у Вишгородському
районі Київської області, Державного
агентства земельних ресурсів
Українитретя особа:ОСОБА_2,
прозобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління Держземагентства у
Вишгородському районі Київської
області (з урахуванням уточнення назви)
(далі - відповідач 1), Державного
агентства земельних ресурсів України
(далі - відповідач 2), за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача - ОСОБА_2 (далі - третя особа,
ОСОБА_2) про зобов'язання вчинити дії.

У позовних вимогах позивач просить суд:

зобов'язати Державне агентство
земельних ресурсів України, Управління
Держземагенства у Вишгородському
районі Київської області (з
урахуванням уточнення назви) виправити
помилки у технічній документації із
складання державних актів про право
власності на земельні ділянки,
розташовані у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, таким
чином щоб належний позивачу будинок
був, згідно з технічною документацією
розташований повністю на належній
позивачу земельній ділянці АДРЕСА_2, а
також щоб було дотримано вимог
Державних будівельних норм щодо
відстані від найбільш виступаючої
конструкції стіни будинку позивача до
межі із домоволодінням ОСОБА_2 (не менше
1 метра);

зобов'язати Державне агентство
земельних ресурсів України, Управління
Держземагенства у Вишгородському
районі Київської області (з
урахуванням уточнення назви) надати
позивачу та третій особі нові
правовстановлюючі документи на
земельні ділянки, розташовані у
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що у зв'язку з системними
помилками, допущеними на етапі
виготовлення технічної документації
до державних актів на право власності
на земельні ділянки позивача та
третьої особи, частина належної
земельної ділянки позивачу була
віднесена до земельної ділянки ОСОБА_2

Вважає, що його права можуть бути
відновлені шляхом зобов'язання
відповідачів виправити помилки із
складення технічної документації до
державних актів на право власності на
земельні ділянки та видачі нових
державних актів на право власності на
земельні ділянки.

В призначений день та час у судове
засідання з'явився представник
позивача. Уповноважені представники
відповідачів та третя особа у судове
засідання не з'явились, були
повідомлені належним чином про дату,
час та місце розгляду справи, про
причини неприбуття суд не повідомили.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Під час судового розгляду справи
представником позивача надавалися
додаткові докази по справі, які
досліджені судом та долучені до
матеріалів справи.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховуванні свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, тому суд протокольною ухвалою
від 04.08.2014 вирішив подальший розгляд
справи проводити в порядку письмового
провадження.

Всебічно та об'єктивно дослідивши
матеріали справи, та оцінивши їх у
сукупності, судом встановлено
наступне.

У 1993-1995 роках позивачу та третій особі
було надано у користування суміжні
земельні ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку
площею по 0,10 га кожному, що розташовані
у АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

У 1994 році згідно з даними технічного
паспорту ОСОБА_1 на відведеній йому
земельній ділянці побудовано житловий
будинок АДРЕСА_2, на який 07.07.1998 видано
Свідоцтво про право власності.

Рішенням виконавчого комітету
Вишгородської міської ради від 09.12.1999 №
287 вищевказані земельні ділянки були
передані позивачу та ОСОБА_2 у
власність. Рішенням виконавчого
комітету Вишгородської міської ради №
294 від 19.10.2000 затверджено матеріали
технічної інвентаризації земельних
ділянок та зобов'язано районний відділ
земельних ресурсів виготовити
державні акти на право приватної
власності на землю.

26.01.2001 виготовлено та зареєстровано
Державний акт на право приватної
власності на землю (АДРЕСА_1), серії
ІІІ-КВ № 068985, площею 0,1016 га, за ОСОБА_2
18.05.2004 виготовлено та зареєстровано
Державний акт на право приватної
власності на землю (АДРЕСА_2) серії І-КВ
№ 012478, площею 0,1000 га за позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено рішенням апеляційного
суду Київської області від 01.12.2009 у
справі № 22ц-4187/09 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_4,
Вишгородський районний відділ
земельних ресурсів про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою у листопаді 2006 року ОСОБА_2
звертався до суду з позовом до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою (справа № 3/2-2335 (№
3/2-334/07).

З рішення апеляційного суду Київської
області від 01.12.2009 у справі № 22ц-4187/09
вбачається, що сторонами у справі №
3/2-2335 (№ 3/2-334/07) було укладено мирову
угоду від 22.12.2006, за якою ОСОБА_1 взяв на
себе зобов'язання знести встановлений
ним паркан до 01.04.2007 та не чинити
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні його
земельною ділянкою АДРЕСА_1.

На виконання цієї мирової угоди 23.03.2007
було складено Акт встановлення на
місцевості та погодження зовнішніх меж
земельної ділянки ОСОБА_2

Розміри та місцеположення земельної
ділянки зазначені на плані присадибної
ділянки з будівлями (АДРЕСА_1, АДРЕСА_2),
що є невід'ємною частиною Акта.

З 23.07.2007 зовнішні межі земельної
ділянки ОСОБА_2 не змінювалися, даний
факт підтверджується технічною
документацією із землеустрою,
виготовленою ТОВ «Гео-Сервіс Плюс»
станом на серпень 2009 року.

Апеляційний суд Київської області у
справі № 22ц-4187/09 констатував, що
будь-які докази, що свідчать про
порушення ОСОБА_2 зовнішніх меж
земельної ділянки АДРЕСА_1, що
були встановлені у 2006-2007 роках
відсутні.

Рішенням від 01.12.2009 у справі № 22ц-4187/09
апеляційний суд Київської області
відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних
вимог повністю.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 12.10.2012 у
справі № 2-25/12 (залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 26.03.2013) за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - Вишгородський
районний відділ земельних ресурсів про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою було встановлено
наступне.

Як вбачається з висновку
будівельно-технічного дослідження
Київського державного підприємства
геодезії, картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика»
будівельно-технічного дослідження від
27.07.2011 № 01-01/269 встановлені межі
земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в
місті Вишгороді мікрорайон ГАЕС, що
належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
правовстановлюючим документам на ці
земельні ділянки відповідають не в
повній мірі, а саме, координати кутів
повороту меж земельних ділянок мають
систематичну похибку (поворот відносно
системи координат СК-63, в якій ведеться
державний земельний кадастр).

У висновку зазначено, що при
дослідженні земельних ділянок АДРЕСА_1
та АДРЕСА_2, розташованих у місті
Вишгороді, мікрорайон ГАЕС мають місце
систематичні похибки визначення
координат кутів поворотів меж
земельних ділянок та зміщення відносно
пунктів державної геодезичної мережі,
які було допущено при визначенні меж
цих ділянок на момент створення
технічної документації, що стало
причиною невідповідності фактичних
меж земельних ділянок, розташованих на
території міста Вишгорода, мікрорайон
ГАЕС правовстановлюючим документам.
Виправлення таких систематичних
похибок можливе шляхом відновлення
фактичних меж земельних ділянок на
території міста Вишгорода, мікрорайон
ГАЕС та видачею нових державних актів з
реєстрацією в базі даних Центру
державного земельного кадастру.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи
«Центру судових досліджень
«Експерттранссервіс» № 5/12 від 19.06.2012,
фактичні розміри за даними геодезичних
вимірів Київського державного
підприємства геодезії, картографії,
кадастрових та геоінформаційних
систем «Київгеоінформатика» не
відповідають зазначеним у Державному
акті на право приватної власності на
землю, виданого ОСОБА_1, серія І-КВ № 012478
від 18.05.2004, збільшився периметр
земельної ділянки на 16,77 м. та площа на
164, 0 кв.м.

Встановлені (фактичні) межі земельних
ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, що належать
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, не
відповідають правовстановлюючим
документам на ці земельні ділянки.

У висновку судової
будівельно-технічної експертизи
«Центру судових досліджень
«Експерттранссервіс» № 5/12 від 19.06.2012
міститься посилання на висновок
Київського державного підприємства
геодезії, картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика» від 27.07.2011 №
01-01/269, яким встановлено, що системні
похибки в невідповідності меж
земельних ділянок правовстановлюючим
документам, які розташовані у місті
Вишгороді, мікрорайон ГАЕС (мова йде не
лише про ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а й
про інші земельні ділянки) допущені в
процесі створення технічної
документації по складенню державних
актів на право приватної власності на
землю, внаслідок використання морально
і фізично застарілого обладнання, що
стало причиною невідповідності
фактичних меж земельних ділянок,
розташованих на території міста
Вишгорода, мікрорайон ГАЕС
правовстановлюючим документам.

Оскільки позивач вважає, що його права
були порушені під час розроблення
технічної документації на земельні
ділянки та видачі державних актів на
право приватної власності йому та
ОСОБА_2, просить зобов'язати
відповідачів вчинити дії по
виправленню помилок та видачі нових
правовстановлюючих документів, що і є
предметом даного адміністративного
позову.

При цьому судом встановлено, що позивач
не звертався до відповідачів з
проханням вчинити такі дії. Даний факт
підтверджено представником позивача у
судовому засіданні 04.08.2014.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, застосовуючи
нормативно-правові акти в редакціях,
чинних на момент виникнення спірних
взаємовідносин, слід зазначити
наступне.

Відповідно до статті 17 Земельного
кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII (в
редакціях від 09.12.1999 та 19.10.2000) (далі -
Земельний кодекс України № 561-ХІІ)
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) Радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) Ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

Передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для, в тому числі,: будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва у розмірах
згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Ради народних депутатів розглядають у
місячний строк зазначені заяви і
матеріали та приймають відповідні
рішення.

Частиною першою статті 22 Земельного
кодексу України № 561-ХІІ встановлено,
що право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

На момент виготовлення технічної
документації по складенню державних
актів на право приватної власності на
землю громадянам мікрорайону ГАЕС від
12.03.2000 землевпорядними організаціями
були госпрозрахункові виробничі бюро.

Відповідно до наказу Державного
комітету України по земельних ресурсах
«Про створення госпрозрахункових
виробничих бюро» від 05.05.1994 № 25
зазначені госпоразрахункові виробничі
бюро створювались при відповідних
районних, міських та обласних
управліннях (відділах) земельних
ресурсів без матеріально технічної
допомоги з боку держави для виконання
робіт, пов'язаних з проведенням
земельної реформи і приватизації
землі, інших землевпорядних робіт.

Основними завданнями
госпоразрахункових бюро були:
виконання робіт по розробці технічної
документації по складанню державних
актів на право власності на землю та
право користування землею; підготовці
договорів направо тимчасового
користування землею ( в тому числі на
умовах оренди); складання проектів
відведення земельних ділянок у
власність або користування ( в тому
числі на умовах оренди, відмежування в
натурі ( на місцевості) вилучених
(викуплених) і відведених земельних
ділянок; виконання робіт по
інвентаризації земель усіх категорій;
поновлення планово-картографічних
матеріалів зйомок минулих років;
горизонтальні зйомки для складання
планів землеволодінь і
землекористувань; топогеодезичні
зйомки для складання проектів
будівництва об'єктів
сільськогосподарського призначення в
сільськогосподарських підприємствах;
встановлення (відновлення) на
місцевості меж землеволодінь та
землекористувань та інші роботи по
землеустрою.

Як вбачається з матеріалів справи і
було встановлено в рішенні
Вишгородського районного суду
Київської області від 12.10.2012 у справі №
2-25/12 (залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 26.03.2013) саме у зв'язку з системними
помилками, допущеними на етапі
виготовлення технічної документації
до державних актів на право власності
на земельні ділянки позивача та
третьої особи, частина належної
земельної ділянки позивача була
віднесена до земельної ділянки ОСОБА_2

Також, при проведені судової
будівельно-технічної експертизи
спеціалісти «Центру судових
досліджень «Експерттранссервіс» № 5/12
від 19.06.2012 дійшли висновку, що системні
похибки в невідповідності меж
земельних ділянок правовстановлюючим
документам, які розташовані у місті
Вишгороді, мікрорайон ГАЕС стосуються
не лише ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а й
інших земельних ділянок в цьому
мікрорайоні.

З огляду на викладене, жодних дій з боку
відповідачів, які порушили права
позивача у даному спорі, судом не
встановлено.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку (частина третя статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Відповідно до пункту першого частини
другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративного суду
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод.

З наведених норм права випливає, що
позивач на власний розсуд визначає, чи
порушені його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень.

Проте, ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин саме
позивача.

Отже, при розгляді адміністративної
справи суд встановлює наявність або
відсутність порушених прав позивача з
боку органів державної влади на
підставі наявних у справі доказів.

Згідно з частинами першою та другою
статті 162 Кодексу адміністративного
судочинства України при вирішенні
справи по суті суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову,
окрім іншого, про: 1) визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення; 2) зобов'язання
відповідача вчинити певні дії.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Однак, суд звертає увагу, що
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії є способом відновлення порушеного
права позивача вчиненого саме
відповідачем у справі.

Судом враховано при розв'язанні
відповідних спорів принцип офіційного
з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Судом було запропоновано
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, покладений на суб'єкта владних
повноважень даною нормою тягар
доказування правомірності своїх дій
(рішень, бездіяльності) не звільняє
позивача від обов'язку доказування
своїх тверджень та вимог.

За таких обставин, виходячи із
заявлених позовних вимог та доказів,
наявних у матеріалах справи, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Доказів понесення таких
витрат суду не надано.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд.

Згідно з частиною другою статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя
Шевченко А.В.

Судді
Лиска І.Г.

Спиридонова В.О.