Справа № 810/3221/14
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2014 року 11:54
810/3221/14

м. Київ

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючий суддя Журавель
В.О., при секретарі судового засідання
Мкртчян Н.Ц., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Обухівського районного суду Київської
області, голови Обухівського районного
суду Київської області Степанової
Оксани Сергіївни, керівника апарату
Обухівського районного суду Київської
області Березового Євгенія Петровича,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області про визнання
протиправною бездіяльності та
стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 (далі-позивач) з позовом до
Обухівського районного суду Київської
області (далі-відповідач-1), голови
Обухівського районного суду Київської
області Степанової Оксани Сергіївни
(далі-відповідач-2), керівника апарату
Обухівського районного суду Київської
області Березового Євгенія Петровича
(далі-відповідач-3), Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області (далі-відповідач-4), про:
визнання неправомірною бездіяльності
голови Обухівського районного суду
Київської області Степанової Оксани
Сергіївни щодо не обліку позивачу
робочого часу з 13 січня 2014 року по 02
квітня 2014 року та не надання відгулів
за дні чергування у 2013 році; визнання
неправомірною бездіяльності керівника
апарату Обухівського районного суду
Київської області Березового Євгенія
Петровича щодо не обліку позивачу
робочого часу з 13 січня 2014 року по 02
квітня 2014 року, не оформлення листів
непрацездатності серії АГО №697805, серії
АГМ №114759 та серії АГО №752293 та не
подання їх до територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області; стягнення з Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області на користь позивача середнього
заробітку за час затримки під час
розгляду справи в сумі 66530,62 грн;
стягнення з Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області на користь позивача заробітної
плати з 13 січня 2014 року по 20 січня 2013
року, з 05 лютого по 07 лютого 2014 року, з 24
лютого по 18 березня 2014 року та 03 квітня
2014 року в сумі 25870,82 грн; стягнення з
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області на користь позивача
виплати у зв'язку з перебуванням на
лікарняних з 21 січня 2014 року по 04 лютого
2014 року, з 10 лютого 2014 року по 21 лютого
2014 року та з 19 березня 2014 року по 02
квітня 2014 року в сумі 20887,47 грн;
стягнення з територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області на користь позивача грошової
компенсації за чергування в 2013 році в
сумі 28285,24 грн (з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він працював суддею
Обухівського районного суду Київської
області та обіймав посаду заступника
голови цього суду, 10.10.2013 вироком
Голосіївського районного суду м. Києва,
який залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2014,
його визнано винним за ч.1 ст. 375 КК
України. Після винесення вказаної
ухвали Апеляційним судом м. Києва та до
прийняття Верховною Радою України
постанови про його звільнення позивач
постійно приходив на роботу, а в певні
періоди хворів. Проте, за час
перебування на робочому місці позивач
ніяких коштів не отримував. Постанову
Верховної Ради України про його
звільнення як судді прийнято лише
04.03.2014, а відповідний наказ голови
Обухівського районного суду Київської
області видано 19.03.2014 та йому своєчасно
не оголошено. Зазначає, що протягом 2014
року тричі перебував на лікарняному,
проте дні хвороби не оплачено, а також
мав право на дні відпочинку за
чергування у попередній період, проте
йому не було виплачено грошової
компенсації за ці дні. Стверджує, що дії
голови суду та керівника апарату суду є
неправомірними і щодо не обліку
робочого часу позивача у період після
14.01.2014. Вважає, що відповідно до вимог
законодавства він має право: отримати
заробітну плату до дня його фактичного
звільнення та отримання розрахунку при
звільненні, отримати грошові кошти за
перебування на лікарняному у повному
обсязі, оскільки у нього наявні пільги
учасника бойових дій, а також має право
на грошову компенсацію за
невикористані відгули за дні
чергування. За його зверненнями
вказані кошти йому не виплачено, що
обумовило звернення до суду з цим
позовом.

Сторони були належним чином
повідомлені про розгляд справи.

У судовому засіданні позивач підтримав
уточнені позовні вимоги у повному
обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник Обухівського районного
суду Київської області (відповідач-1) в
судове засідання не прибув, надав до
суду клопотання про розгляд справи без
його участі.

Степанова Оксана Сергіївна, яка на час
вчинення спірних дій (бездіяльності)
була головою Обухівського районного
суду Київської області (відповідач-2) в
судове засідання не прибула, надала
письмові заперечення, в яких зазначила
наступне. Обвинувальний вирок щодо
позивача набрав законної сили 14.01.2014,
отже з цього часу позивач не може
здійснювати повноважень судді та
втрачає право на грошове та інше
забезпечення. Стверджує, що позивачем
не надано належних та допустимих
доказів того, що в зазначений період (за
винятком часу перебування на
лікарняному) він перебував на своєму
робочому місці та здійснював свої
повноваження судді. У табелі обліку
робочого часу за січень 2014 року
керівником апарату суду за 13-14 січня 2014
року стосовно ОСОБА_1 було проставлено
відмітку "Р - робочі дні". У подальшому у
зв'язку з набранням законної сили
обвинувальним вироком відносно
позивача та наказом від 19.03.2014 голови
Обухівського районного суду Київської
області позивача звільнено із займаної
посади, а в табелі обліку робочого часу
напроти судді ОСОБА_1 ставилась
відмітка "- прочерк". Просить у
задоволенні позовних вимог в частині
визнання неправомірною бездіяльності
голови суду Степанової О.С. щодо не
обліку робочого часу ОСОБА_1 з 13.01.2014 по
02.04.2014 та ненадання останньому відгулів
за дні чергування в 2013 р. та в частині
визнання неправомірною бездіяльність
керівника апарату Березового Є.П.
відмовити повністю.

Березовий Євгеній Петрович, який на час
вчинення спірних дій (бездіяльності)
був керівником апарату Обухівського
районного суду Київської області
(відповідач-3) в судове засідання не
прибув, надав письмові заперечення, в
яких зазначив, що після винесення 14.01.2014
ухвали Апеляційного суду м. Києва
головою Обухівського районного суду
Київської області під розпис
ознайомлено ОСОБА_1 з вимогами частини 3
статті 106 закону України «Про
судоустрій і статус суддів». У
подальшому прийнято рішення з 15.01.2014 у
Табелі обліку робочого часу напроти
судді ОСОБА_1 ставити відмітку "-
прочерк". Щодо перебування суді ОСОБА_1
на лікарняних в періоди з 21.01.2014 по
04.02.2014, з 10.02.2014 по 21.02.2014 та з 19.03.2014 по
02.04.2014 йому нічого відомо не було до
кінця квітня 2014 року, коли ТУ ДСА
України в Київській області своїм
листом від 25.03.2014 №04-05/352 на адресу
Обухівського районного суду Київської
області направило другий листок
непрацездатності АГМ №114759, виданий
ОСОБА_1 для його заповнення та внесення
змін до табелю робочого часу за лютий
2014 року. Однак, в зазначеному листі не
було зазначено правової підстави для
внесення відповідних змін до табелю
обліку робочого часу за лютий 2014 року.
Відповідач просив у задоволенні
позовних вимог в частині визнання
неправомірною бездіяльності голови
суду Степанової О.С. та керівника
апарату Березового Є.П. відмовити
повністю.

Представник Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області (відповідача-4) в судовому
засіданні проти задоволення
адміністративного позову заперечував
повністю, у його задоволенні просив
відмовити. До суду надав письмові
заперечення, в яких зазначив, що в
табелях обліку робочого часу за
вказаний у позові період відображено
відсутність відпрацьованого часу
судді ОСОБА_1, тому відсутні підстави
для стягнення заробітної плати у
розмірі 25870,82 грн. Вимоги позивача щодо
виплати у зв'язку з перебуванням на
лікарняних в сумі 20887,47 грн можуть бути
виконані лише після отримання належним
чином оформлених листків
непрацездатності. Вимоги позивача в
частині стягнення грошової
компенсації за чергування в 2013 році в
сумі 28285,24 грн є незаконними та не
підлягають задоволенню, оскільки
трудове законодавство України на
сьогодні не дає необхідної інформації
ні про поняття чергування, ні про
порядок організації здійснення
чергування. Зважаючи на це, залучення
працівників до чергування регулюється
постановою Секретаріату ВЦРПС від
02.04.1954 №233 «Про чергування на
підприємствах і в установах», яка діє
на території України відповідно до
Постанови Верховної Ради України «Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу СРСР» від 12.09.1991 №1545 в частині,
яка не врегульована законодавством
України. Чергування у вихідний чи
святковий день не підлягає оплаті, а
згідно з п.2 Постанови компенсуються
наданням протягом найближчих 10 днів
відгулів тієї ж самої тривалості, що й
чергування. Стверджує, що отримання
позивачем заробітної плати за фактично
відпрацьований період свідчить про
його обізнаність з обліком його
робочого часу, а також про його згоду з
правильністю таких записів у табелях.

Заслухавши пояснення позивача і
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступні обставини справи та
правовідносини, що склалися між
сторонами.

10 жовтня 2013 р. вироком Голосіївського
районного суду м. Києва ОСОБА_1 визнано
винним за ч.1 ст. 375 КК України, йому
призначено покарання. 14 січня 2014 р.
ухвалою Апеляційного суду м. Києва
вирок Голосіївського районного суду м.
Києва від 10 жовтня 2013 року залишено без
змін.

Наказом голови Обухівського районного
суду Київської області від 19 березня 2014
року №1-04-03/14 «Про звільнення ОСОБА_1»,
виданого на підставі постанови
Верховної Ради України від 04 березня 2014
року №855-VII «Про звільнення суддів», з 19
березня 2014 року суддю ОСОБА_1 звільнено
із займаної посади у зв'язку з
набранням законної сили обвинувальним
вироком суду. Цим наказом передбачено
також виплату ОСОБА_1 компенсації за
невикористану частину щорічних
основних відпусток тривалістю 7
календарних днів за період роботи з
01.10.2012 по 30.09.2013, 13 календарних днів за
період роботи з 01.10.2013 по 14.01.2014 та
щорічну оплачувану додаткову
відпустку за період роботи 2012 рік
тривалістю 15 календарних днів та за
період роботи 2013 рік тривалістю 15
календарних днів.

Обухівським районним судом Київської
області 19 березня 2014 року на адресу
ОСОБА_1 направлено листа з
повідомленням про те, що його наказом
від 19.03.2014 №1-04-03/14 з 19 березня 2014 року
звільнено з посади судді Обухівського
районного суду Київської області та
запропоновано з'явитись до приміщення
Обухівського районного суду для
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання оригіналу трудової
книжки.

Дослідженням трудової книжки позивача
установлено, що у ній 19.03.2014 зроблено
запис №29 про звільнення судді ОСОБА_1
із займаної посади на підставі
постанови Верховної Ради України від 04
березня 2014 року №855-VII у зв'язку з
набранням законної сили обвинувальним
вироком суду.

Згідно з наданими позивачем
відомостями щодо фіксації фактів
прибуття суддів та працівників до
Обухівського районного суду Київської
області позивач прибував до
Обухівського районного суду Київської
області після 14 січня 2014 року у
позначені у цьому списку дні у
січні-березні 2014 р. Відомості щодо
фактів прибуття позивача до суду
містяться також і в листі Обухівського
районного суду Київської області до
позивача із зазначенням дат у
січні-березні 2014 р., коли зафіксовано
його присутність на робочому місці.

Дослідженням розрахункового листа
позивача за січень 2014 р. встановлено, що
йому нараховано 5481 грн, що також
підтверджується і довідкою №180 від
25.03.2014 про нараховану заробітну плату
ОСОБА_1 за жовтень 2013 року - лютий 2014
року. Розрахунковими листами за
лютий-березень 2014 року підтверджено
відсутність нарахування коштів
позивачу.

Згідно з листом Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області від 26.06.2014 на адресу позивача
йому упродовж січня-квітня 2014 р. було
сплачено кошти в сумі 30359,5 грн.

Періоди перебування позивача на
лікуванні з 21 січня 2014 року по 04 лютого
2014 року, з 10 лютого 2014 року по 21 лютого
2014 року та з 19 березня 2014 року по 02
квітня 2014 року підтверджуються листами
непрацездатності, виданими позивачу.
При цьому, як встановлено з листів
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області від 20.05.2014 та від
30.05.2014 листки непрацездатності від
10.02.2014 та від 19.03.2014 через наявні у них
недоліки поверталися для належного
оформлення керівнику апарату
Обухівського районного суду. Як
вбачається з протоколів спільного
засідання уповноваженого із
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності і представника
роботодавця - Обухівського районного
суду Київської області від 4, 10, 11 червня
2014 року за наданими листками
непрацездатності ОСОБА_1 вирішено
призначити допомогу за наступні
періоди: з 10.02.2014 по 21.02.2014, з 19.03.2014 по
02.04.2014.

Наказами голови Обухівського
районного суду Київської області про
встановлення чергування слідчих
суддів у вихідні, неробочі, святкові
дні підтверджено як факт
неодноразового чергування позивача у
вказаний ним період у 2012-2013 рр., так і
надання йому на підставі його заяв
вихідних днів за окремі чергування. 6
лютого 2014 року позивач звернувся до
Обухівського районного суду із заявою
про надання йому вихідних днів за
чергування у вказані у заяві дати.

При дослідженні табелів обліку
використання робочого часу в період з 01
січня 2014 року по квітень 2014 року судом
встановлено, що в період з 08.01.2014 по
14.01.2014 напроти судді ОСОБА_1 в графі
обліку робочого часу поставлено
відмітку "Р-робочі дні" та в подальшому
після 15.01.2014 напроти судді ОСОБА_1 в
графі обліку робочого часу поставлено
відмітку "- прочерк". Крім того, у цих
табелях здійснено відмітки ТН
(тимчасова непрацездатність) за дні
перебування позивача на лікуванні.

Згідно з матеріалами справи на адресу
Державної судової адміністрації
України та Територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Київській області 16.01.2014
відповідачами направлено лист щодо
надання роз'яснення про те, які
відмітки проводити кадровій службі в
табелі обліку робочого часу щодо
ОСОБА_1; чи можливе надання ОСОБА_1
відпустки; який порядок оформлення та
здійснення компенсаційних виплат з
суддею, стосовно якого обвинувальним
вироком набрано законної сили. 17.01.2014 на
адресу Державної судової
адміністрації України та
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області направлено запит
щодо надання роз'яснення стосовно
можливості знаходження ОСОБА_1 в
службовому кабінеті та інших
приміщеннях суду в період між
набранням вироком законної сили та до
моменту прийняття відповідним органом
рішення про його звільнення. Крім того,
до Територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Київській області 20.01.2014
направлено лист про надання
роз'яснення стосовно порядку
здійснення кадровою службою суду
відміток в табелі обліку робочого часу
у зв'язку з чергуванням слідчих суддів
та працівників апарату суду у вихідні
та святкові дні, а також компенсації за
роботу в вихідні дні тощо.

Суд зазначає, що в своїх запереченнях
відповідач-2 та відповідач-3
стверджували, що на момент звільнення
судді ОСОБА_1 19.03.2014 із займаної посади
Обухівським районним судом Київської
області не було отримано жодної
відповіді від Державної судової
адміністрації України та
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області на листи, що були
надіслані 16.01.2014, 17.01.2014 та 20.01.2014.

Згідно з листом в.о. Голови Державної
судової адміністрації України на
адресу начальника Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області від 25.02.2014 №10-1005/14 на запит
стосовно проведення розрахунків із
суддею ОСОБА_1 повідомлено, що ч.3 ст. 106
Закону України «Про судоустрій та
статус суддів» визначено, що суддя,
щодо якого обвинувальний вирок суду
набрав законної сили, не може
продовжувати здійснювати свої
повноваження і втрачає передбачені
законом гарантії незалежності і
недоторканності судді, право на
грошове та інше забезпечення. При цьому
в такому випадку суддя втрачає
гарантії, передбачені, зокрема,
статтями 47, 48, 49, 129, 130, 132, 134, 135 названого
Закону. Зазначено, що відповідно до
частин шостої-сьомої статті 43
Конституції України громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення, а їх право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом. Разом з тим, норма
частини третьої статті 106 названого
Закону є спеціальною стосовно норм
трудового законодавства, які
передбачають права і гарантії
працівників у трудових відносинах.
Тому з дня набрання обвинувальним
вироком законної сили щодо судді він
втрачає право на грошове забезпечення
та реалізацію інших прав, обумовлених
статусом судді.

Як встановлено судом, позивачу у січні
2014 р. нараховано та виплачено
суддівську винагороду за час до
набрання вироком стосовно нього
законної сили, а у подальшому також
здійснено розрахунок при звільненні.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, по
суті відповідачами не заперечується
те, що позивач після набрання вироком
щодо нього законної сили у певні дні
прибував на робоче місце, перебував у
стані тимчасової непрацездатності та
мав невикористані вихідні дні за дні
чергувань у попередній період, а також
те, що суддівська винагорода позивачу з
указаного дня не нараховувалася і не
виплачувалася. Сам позивач не
заперечує те, що з цієї ж дати він
процесуальної функції судді по
здійсненню правосуддя не виконував.

При цьому позивач свою правову позицію
обґрунтовує нормами законодавства, які
є загальними і врегульовують відносини
між суб'єктами трудових відносин -
роботодавцем та працівником. Так, у
позовній заяві, у наданих поясненнях у
судовому засіданні та при виступі в
дебатах в обґрунтування власної
правової позиції позивач послався на
вимоги статей 19, 46 Конституції України,
статей 21, 72, 94, 116, 117 Кодексу законів про
працю України, статей 6, 7, 9, 135, 142, 145
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», статей 4, 27, 29, 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», а
також на необхідність застосування
принципу верховенства права та рішення
Європейського суду з прав людини у
справі Круслен проти Франції, в якому
зазначено, що словосполучення «згідно
закону» передбачає певну якість такого
закону, вимагаючи, щоб він був
доступний для особи і вона могла
передбачити наслідки його
застосування для неї та щоб закон не
суперечив принципу верховенства права.

Відповідачами стверджується про те, що
у цьому спорі підлягають застосуванню
не загальні норми законодавства про
працю, а спеціальна норма, передбачена
ч.3 ст. 106 Закону України «Про судоустрій
та статус суддів».

Суд бере до уваги, що правовий статус
суддів як суб'єктів трудових
правовідносин має низку особливостей.
Основними нормативно-правовими актами,
що визначають правовий статус судді є
Конституція України та Закон України
«Про судоустрій і статус суддів». Норми
Кодексу законів про працю України не
містять визначення поняття «суддя»,
форм і способів його забезпечення
(матеріального забезпечення,
соціального страхування тощо).
Відповідно до Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» суддя - це
громадянин України, який відповідно до
Конституції України та цього Закону
призначений чи обраний суддею, займає
штатну суддівську посаду в одному з
судів України і здійснює правосуддя на
професійній основі. У цій нормі не
міститься визначення судді як суб'єкта
трудового права.

Отже, суддя - це особливий суб'єкт
трудового права, що є працівником, до
змісту трудової функції якого входить
здійснення правосуддя від імені
держави в особливій, установленій
законом процесуальній формі. У
Постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про незалежність судової
влади» від 13.06.2007 за № 8 міститься
положення про те, що судді є посадовими
особами судової влади, які відповідно
до Конституції та законів України
наділені повноваженнями здійснювати
правосуддя і виконувати свої обов'язки
на професійній основі в
Конституційному Суді України та судах
загальної юрисдикції. Тому саме
здійснення правосуддя на професійній
основі є основним змістом трудової
діяльності суддів.

Законодавством України для суддів
передбачено низку обмежень та гарантій
трудової діяльності, які необхідні для
здійснення справедливого та
об'єктивного судочинства.

Для суддів притаманна особлива система
оплати праці, яка відповідає специфіці
їх діяльності та передбачена розділом
IX Закону «Про судоустрій і статус
суддів». Зокрема, стаття 129 визначає, що
суддівська винагорода регулюється цим
Законом, Законом України «Про
Конституційний Суд України» та не може
визначатись іншими
нормативно-правовими актами. Отже, на
суддів не поширює свою дію Закон «Про
оплату праці» та Кодекс законів про
працю України (з питань оплати праці),
оскільки їх винагорода за працю
регламентується нормами спеціального
законодавства.

Наявність спеціальних і загальних
норм, що стосуються організації та
оплати праці суддів, їх матеріального
та іншого забезпечення свідчить про
наявність принципу єдності та
диференціації в трудовому праві.

Отже, на врегулювання од них суспільних
відносин у цій справі претендують як
загальна, так і спеціальна нор ми, про
що і зазначають сторони. Фактично у цій
справі має місце колізія правових норм,
які за змістом регулюють одні й ті ж
відносини. Критерієм, за яким
відбувається визначення спеціаль ної
норми, виступає суб'єкт (тобто
спеціальна норма розрахована на
врахування особливостей окремих
суб'єктів правовідносин - суддів).

При розв'язанні цього спору суд
використовує загальновизнані принципи
застосування правових норм та усунення
колізій між ними: ієрархічний, за яким
перевага надається нормі, вміщеній до
акта вищої юридичної сили; змістовний,
де перевага надається спеціальній
нормі, і темпоральний (перевага
надається нормі, прийнятій пізніше).

Загальним колізійним принципом подо
лання змістовних колізій є правило,
згідно з яким спеціальна норма
скасовує дію загальної норми (правило
пріоритету спеціальної нор ми). Отже,
загальний колізійний принцип
подолання змістовної колізії
передбачає застосування спеціальної
норми, яка таким чином обмежує дію
(застосування) загальної норми. Відтак,
застосуванню підлягає той закон, який
за своєю приро дою і призначенням
повинен врегульовувати відповідні
спірні суспільні відносини, тобто слід
керуватися тією нормою, яка розміще на
в законі, що регулює саме відповідні
відносини. При колізії спеціальних
норм застосовується хронологічно
більш пізніше видана норма (якщо норми,
що знаходяться в колізії, містяться в
різних нормативно-правових актах).
Застосовується норма, яка точніше
регулює відповідні від носини, тобто
застосовується більш спеціальна норма.

Суд бере до уваги, що норми Кодексу
законів про працю України не мають
більш високої юридичної сили стосовно
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» і необхідність
застосування ієрархічного принципу
подолання колізій норм права відсутня.
Це узгоджується і з приписами статті 4
Кодексу законів про працю України, яка
передбачає, що законодавство про працю
складається з Кодексу законів про пра
цю України та інших актів
законодавства України, прийнятих
відповідно до нього.

Відтак, трудова діяльність суддів
регулюється, насамперед, нормами
спеціального законодавства, а лише в
частині, не врегульованій цими нормами,
на суддів розповсюджуються загальні
норми трудового законодавства. Суд
зазначає, що норми Кодексу законів про
працю України не врегульовують питання
надання гарантій незалежності,
матеріального та інших видів
забезпечення судді, щодо якого
обвинувальний вирок суду набрав
законної сили.

Предметом спору у цій справі є, зокрема,
виплата позивачу суддівської
винагороди та отримання ним інших
видів забезпечення. Тому суд бере до
уваги приписи статті 129 Закону України
«Про судоустрій та статус суддів», яка
містить імперативний припис про те, що
суддівська винагорода регулюється
тільки цим Законом, Законом України
«Про Конституційний Суд України» та не
може визначатись іншими
нормативно-правовими актами.

З урахуванням наведеного, суд вважає,
що у спірній ситуації підлягає
застосуванню саме спеціальна норма,
передбачена частиною третьою ст. 106
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», де визначено: суддя,
щодо якого обвинувальний вирок суду
набрав законної сили, не може
продовжувати здійснювати свої
повноваження і втрачає передбачені
законом гарантії незалежності і
недоторканності судді, право на
грошове та інше забезпечення.

Це означає, що виплата позивачу
суддівської винагороди (у тому числі
грошової компенсації за дні
чергування), а також надання відгулів
за дні чергування повинні припинятися
з дня набрання вироком законної сили,
оскільки він як суддя втрачає
передбачені законом гарантії
незалежності і недоторканності судді,
право на грошове та інше забезпечення,
тому позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про
стягнення компенсації за час
тимчасової непрацездатності, то суд
бере до уваги наступне.

Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» від
18.01.2001 №2240-ІІІ (ст.1) визначено, що
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
передбачає матеріальне забезпечення
громадян у зв'язку з втратою заробітної
плати (доходу) внаслідок тимчасової
втрати працездатності (включаючи
догляд за хворою дитиною,
дитиною-інвалідом, хворим членом сім'ї),
вагітності та пологів, часткову
компенсацію витрат, пов'язаних із
смертю застрахованої особи або членів
її сім'ї, а також надання соціальних
послуг за рахунок бюджету Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, що формується
шляхом сплати страхових внесків
роботодавцем, громадянами, а також за
рахунок інших джерел, передбачених цим
Законом.

Це означає, що виплати працівнику у
порядку загальнообов'язкового
державного соціального страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності є способом
матеріального забезпечення громадян у
зв'язку з втратою заробітної плати
внаслідок тимчасової втрати
працездатності. Оскільки позивач з дня
набрання вироком законної сили як
суддя втрачає передбачені законом
гарантії незалежності і
недоторканності судді, право на
грошове та інше забезпечення (у тому
числі і у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю), то він втрачає право
на грошове забезпечення, яке за цим
Законом компенсується засобами
соціального страхування як особливим
видом матеріального забезпечення, тому
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про
визнання протиправною бездіяльності
відповідачів щодо не обліку робочого
часу позивача у відповідному табелі,
щодо не оформлення листків
непрацездатності та не подання їх до
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області, то суд зазначає
таке.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод.

Із наведених правових норм вбачається,
що позивач на власний розсуд визначає,
чи порушені його права рішеннями, дією
або бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте, ці рішення, дії або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин. Таким
чином, предмет оскарження за правилами
адміністративного судочинства повинен
мати юридичне значення, тобто впливати
на коло прав, свобод, законних
інтересів чи обов'язків, а також
встановлені законом умови їх
реалізації.

Закріплення частиною другою ст.2 КАС
України положення про можливість
оскарження до адміністративних судів
будь-яких рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження, не
означає спростування висновку про
юридичне значення рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень як предмета судового
оскарження, так само як не означає і
нівелювання способу захисту
порушеного права, свобод чи законних
інтересів.

Суд зазначає також, що принцип
верховенства права, встановлений у ч.1
ст. 8 Конституції України, слід розуміти
у взаємозв'язку з положеннями ст. 3
Конституції України. Саме так цей
принцип викладено у ч.1 ст. 8 КАС України,
згідно з якою суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.
Отже, наслідком розв'язання
публічно-правового спору по суті має
бути захист порушеного права позивача.

Ведення табелю обліку робочого часу
Кодексом законів про працю України не
передбачено. Форму чинного у цей час
табелю обліку робочого часу
передбачено наказом Державного
комітету статистики України від 5
грудня 2008 року № 489 «Про затвердження
типових форм первинної облікової
документації зі статистики праці»,
який прийнято з метою подальшого
вдосконалення державних статистичних
спостережень підприємств, установ,
організацій щодо обліку особового
складу, використання робочого часу та
розрахунків з працівниками із
заробітної плати. На підставі цього
табелю здійснюється нарахування
суддівської винагороди суддям.

Як встановлено судом, листки
непрацездатності позивача
направлялися до територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Київській
області та поверталися для належного
оформлення, відповідачами
здійснювалося листування щодо
оформлення і ведення табелю обліку
робочого часу та листків
непрацездатності, проводилися
засідання відповідних комісій. Це
спростовує твердження позивача про
бездіяльність відповідачів.

При цьому суд визнає, що оскільки
виплата позивачу суддівської
винагороди та інших видів забезпечення
припиняється з дня набрання вироком
стосовно судді законної сили, то
порушення при обліку робочого часу
позивача, при веденні відповідного
табеля для нарахування суддівської
винагороди, при оформленні листків
непрацездатності та поданні їх до
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Київській області прав позивача на
отримання суддівської винагороди та
інших виплат (іншого забезпечення) не
порушують, тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Що стосується посилання позивача на
необхідність застосування принципу
верховенства права та рішення
Європейського суду з прав людини у
справі Круслен проти Франції щодо
якості закону та його доступності для
особи і передбачуваності наслідків
його застосування для неї, то суд
зазначає, що застосування норми
частини третьої ст. 106 Закону України
«Про судоустрій та статус суддів» не
суперечить принципу верховенства
права. При цьому суд бере до уваги особу
позивача, займану ним посаду судді,
перебування його на посаді заступника
голови суду, стаж роботи суддею та
наявну у нього вищу юридичну освіту і
життєвий досвід, які суд вважає
достатніми для усвідомлення суті
правової норми, закріпленої у ч.3 ст. 106
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», та наслідків її
застосування.

Суд визнає, що доступ до цієї норми
закону у позивача був, положення закону
були зрозумілими, ясними та
передбачуваними, не порушували принцип
правової визначеності, а вирішення
питань про юридичні права
здійснювалися на підставі закону, на
засадах рівності громадян, а не за
розсудом відповідачів. При цьому обсяг
будь-якого правового розсуду і спосіб
його здійснення були з достатньою
ясністю визначені у цій нормі закону.
Отже, принцип верховенства права не
порушено.

За таких обставин, позов є
необґрунтованим, а тому у його
задоволенні слід відмовити.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Відповідачі не надали суду
доказів понесення ними судових витрат,
тому підстави для присудження на їх
користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Журавель В.О.

Дата виготовлення і підписання
повного тексту постанови - 04 серпня 2014
р.