Справа № 825/2319/14
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2014 року Чернігів
Справа №
825/2319/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Лобана Д.В.,

при секретарі
Кондратенко О.В.,

за участю представників сторін

позивача
ОСОБА_1,

представників позивача
ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

представника відповідача
Ананка Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Козелецької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
визнання незаконним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністративним
позовом про визнання незаконним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Козелецької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
15.05.2014 № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем, на думку позивача, були
порушені вимоги Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим податковий
орган під час перевірки дійшов
необґрунтованих висновків, які
покладені в основу податкового
повідомлення-рішення. Зокрема,
висновки про порушення позивачем
податкового законодавства не
обґрунтовані посиланням на конкретні
обставини фінансово - господарської
діяльності, на первинні документи,
зафіксовані в бухгалтерському та
податковому обліку.

Таким чином, позивач вважає, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення підлягає
скасуванню.

У судовому засіданні представники
позивача позов підтримали, просили
його задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві та додаткових
поясненнях.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив
відмовити в його задоволенні,
посилаючись на письмові заперечення (а.
с. 244-245), в яких зазначено, що
Козелецькою ОДПІ ГУ Міндоходів у
Чернігівській області проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку ФОП ОСОБА_1 (НОМЕР_2) щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2011 по 30.09.2013
дотримання законодавства щодо
укладання трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 по
30.09.2013, за результатами якої був
складений акт від 16.12.2013 №281/17/НОМЕР_2.

Перевіркою не встановлено фактів втрат
та списання товару, а також повернення
його постачальнику. Таким чином,
підприємцем за перевірений період
фактично було занижено податкові
зобов'язання з ПДВ на загальну суму
64670,00 гривень, чим порушень вимоги
пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті
187, пункту 188.1 статті 188 Податкового
кодексу України.

Враховуючи викладене Козелецька ОДПІ
вважає, що позовні вимоги є
безпідставними і просить відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, доводи
позовної заяви та заперечень на неї,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2)
зареєстрований в якості фізичної
особи-підприємця 24.02.2009 Козелецькою
районною державною адміністрацією,
взятий на податковий облік 26.02.2009,
зареєстрований як платник податку на
додану вартість 01.07.2011, що
підтверджується актом перевірки (а. с.
11). Ці факти сторонами не заперечуються
та відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказуванню.

Судом встановлено, що Козелецькою ОДПІ
ГУ Міндоходів у Чернігівській області
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ФОП ОСОБА_1
(НОМЕР_2) щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2011 по 30.09.2013 дотримання
законодавства щодо укладання
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 по 30.09.2013, за
результатами якої був складений акт
від 16.12.2013 №281/17/НОМЕР_2 (а. с. 10-37).

Не погоджуючись із висновками акту
позивачем було подано заперечення на
акт перевірки (а. с. 38-40).

На підставі зазначеного акту перевірки
Козелецькою ОДПІ було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
10.01.2014 № (а. с. 41), яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 80737,50 грн, в т.ч. за
основним платежем - 64670,00 грн та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 16167,50 грн.

ФОП ОСОБА_1 подав скаргу до ГУ
Міндоходів у Чернігівській області на
податкове повідомлення-рішення від
10.01.2014 № (а. с. 42-46).

За результатом розгляду скарги ГУ
Міндоходів у Чернігівській області
прийняло рішення від 18.03.2014 №
272/Д/25-01-10-05-12 (а. с. 47-50), яким скасовано
податкове повідомлення-рішення від
10.01.2014 № та зобов'язано
Козелецьку ОДПІ прийняти нове
податкове повідомлення-рішення про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 80737,50 грн, в т.ч. за
основним платежем - 64670,00 грн та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 16167,50 грн, а скаргу позивача
залишено без задоволення.

ФОП ОСОБА_1 подав повторну скаргу до
Міністерства доходів і зборів України
на податкове повідомлення-рішення від
10.01.2014 № (а. с. 51-60).

На час розгляду скарги Міністерством
доходів і зборів України відповідачем
вже було прийнято нове податкове
повідомлення-рішення від 15.05.2014 №
(а. с .66), яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 80737,50
грн, в т.ч. за основним платежем - 64670,00
грн та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) - 16167,50 грн.

За результатом розгляду скарги
Міністерство доходів і зборів України
прийняло рішення від 22.05.2014 №
3306/Д/99-99-10-01-03-14 (а. с. 61-65), яким податкове
повідомлення-рішення від 15.05.2014 №
залишено без змін, а скаргу без
задоволення.

Відповідно до п. 1 Розділу II Порядку №
984, акт (довідка) документальної
перевірки складається з чотирьох
частин: вступної, загальних положень,
описової частини та висновку. До акта
додаються інформативні додатки.

Згідно абзацу 4 п. 1 Розділу III Порядку №
984 до одного із інформативних додатків
належить розрахунки донарахованих
(зменшених) сум податків та зборів, а
також розрахунки зменшення від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, зменшення
(збільшення) заявленої до
відшкодування з бюджету суми податку
на додану вартість, зменшення
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розрізі податкових
періодів.

Станом на день розгляду справи
розрахунок податкового зобов'язання та
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів)
не надано ні позивачу, ні суду, хоча був
витребуваний судом.

На підставі акту Козелецькою ОДПІ ГУ
Міндоходів у Чернігівській області
було визначено суму нарахування
грошового зобов'язання та складено
всупереч чинному законодавству
України податкове
повідомлення-рішення від 10.01.2014 №
за формою «Р», яке не відповідало
вимогам, визначеним п. 58.1 Податкового
кодексу України та п. 2.4 Порядку
направлення органами державної
податкової служби податкових
повідомлень-рішень платникам податків
від 28.11.12 № 1236, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 20 грудня
2012 року за № 2135/22447, оскільки воно не
містило підставу для такого
нарахування податкового зобов'язання,
інформацію, необхідну платнику
податків для виконання його
податкового обов'язку, а саме:

1) не містило встановленого порушення з
посиланням на норму Кодексу та/або
іншого закону, порушення якого
встановлено та відповідно до якого був
зроблений розрахунок грошових
зобов'язань;

2) підстава не відповідала дійсності
(було посилання на акт перевірки 281 від
17.12.2013, коли за результатом перевірки
був складений та підписаний двома
сторонами акт № 281/17/НОМЕР_2 від 16.12.2013);

3) було відсутнє найменування
одержувача платежу;

4) до податкового повідомлення-рішення
не було надано розрахунок податкового
зобов'язання та штрафних (фінансових)
санкцій (штрафів), а також іншої
інформації, необхідної для визначення
грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 58.1 ст. 58 ПК України, у
разі коли сума грошового зобов'язання
платника податків, передбаченого
податковим або іншим законодавством,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи,
розраховується контролюючим органом
відповідно до статті 54 цього Кодексу
(крім декларування товарів,
передбаченого для громадян), або у разі
коли за результатами перевірки
контролюючий орган встановлює факт
невідповідності суми бюджетного
відшкодування сумі, заявленій у
податковій декларації, або зменшує
розмір задекларованого від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, розрахованого платником
податків відповідно до розділу V цього
Кодексу, такий контролюючий орган
надсилає (вручає) платнику податків
податкове повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення
містить підставу для такого
нарахування (зменшення) податкового
зобов'язання та/або зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість; посилання на норму
цього Кодексу та/або іншого закону,
контроль за виконанням якого покладено
на контролюючі органи, відповідно до
якої був зроблений розрахунок або
перерахунок грошових зобов'язань
платника податків; суму грошового
зобов'язання, що повинен сплатити
платник податку; суму зменшеного
(збільшеного) бюджетного відшкодування
та/або зменшення від'ємного значення
результатів господарської діяльності
або від'ємного значення суми податку на
додану вартість; граничні строки
сплати грошового зобов'язання та/або
строки виправлення платником податків
показників податкової звітності;
попередження про наслідки несплати
грошового зобов'язання або внесення
виправлень до показників податкової
звітності в установлений строк;
граничні строки, передбачені цим
Кодексом для оскарження податкового
повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення
додається розрахунок податкового
зобов'язання та штрафних (фінансових)
санкцій.

Форма та порядок надіслання
податкового повідомлення-рішення і
розрахунку грошового зобов'язання
визначається центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує, державну
податкову і митну політику.

Відповідно до п. 2.4 Порядку № 1236 до
податкового повідомлення-рішення
повинен додаватися розрахунок
податкового зобов'язання та штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) з
наведенням у ньому дати та номера
декларації (уточнюючого розрахунку)
відповідного звітного періоду, щодо
якого здійснюється розрахунок
податкового зобов'язання, а також іншої
інформації, необхідної для визначення
грошового зобов'язання.

Виходячи з наведеного зазначене
податкове повідомлення - рішення було
недійсним і платник податків повинен
був бути звільненим від виконання
обов'язків щодо нього.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
18.03.2014 № 272/д/25-01-10-05-12 зазначене
податкове повідомлення-рішення було
скасовано та зобов'язано Козелецьку
ОДПІ прийняти та направити податкове
повідомлення-рішення оформлено
відповідно до вимог діючого
податкового законодавства, а скаргу
позивача було залишено без
задоволення.

Таке рішення Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області є
неправомірним, так як прийнято в
порушення приписів Порядку
направлення органами державної
податкової служби податкових
повідомлень-рішень платникам податків
від 28.11.2012 № 1236 яке зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 20 грудня
2012 року за № 2135/22447, а саме :

Відповідно Розділу V. Порядку № 1236:

5.1. Податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаним, якщо:

5.1.1 орган державної податкової служби
скасовує раніше прийняте податкове
повідомлення-рішення про нарахування
суми грошового зобов'язання;

5.1.2 орган державної податкової служби
зменшує нараховану суму грошового
зобов'язання раніше прийнятого
податкового повідомлення-рішення;

5.2. у випадках, визначених підпунктом
5.1.1 пункту 5.1 цього розділу, податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним з дня прийняття органом
державної податкової служби рішення
про скасування такого податкового
повідомлення-рішення.

5.3. у випадках, визначених підпунктами
5.1.2 пункту 5.1 цього розділу, податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним з дня надходження до
платника податків податкового
повідомлення-рішення, яке містить
зменшену суму грошового зобов'язання.

5.5. якщо нарахована сума грошового
зобов'язання збільшується внаслідок її
адміністративного оскарження, раніше
надіслане (вручене) податкове
повідомлення-рішення не відкликається.
На суму збільшення грошового
зобов'язання направляється окреме
податкове повідомлення-рішення.

Також відповідно п. 9.2. Порядку
оформлення і подання скарг платниками
податків та їх розгляду органами
доходів і зборів від 25.12.2013 за № 848, при
розгляді скарги орган доходів і зборів
приймає одне з таких рішень: 1) повністю
задовольняє скаргу платника податків
та скасовує рішення органу доходів і
зборів, яке оскаржується; 2) частково
задовольняє скаргу платника податків
та у окремій частині скасовує рішення
органу доходів і зборів, яке
оскаржується; 3) залишає скаргу без
задоволення, а рішення органу доходів і
зборів, яке оскаржується, без змін. При
прийнятті цих рішень орган доходів і
зборів має право зменшити (збільшити)
суму грошового зобов'язання або
податкового боргу, суми бюджетного
відшкодування та/або від'ємне значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків.

Отже, згідно вищенаведеним приписам
скасоване органом державної
податкової служби податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним і чинне законодавство не
передбачає його заміну.

Однак, в порушення вищезазначених норм
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 15.05.2014 №
без зміни суми грошового зобов'язання.

Зазначене податкове
повідомлення-рішення є неправомірним,
так як прийнято вдруге після
скасування податкового
повідомлення-рішення від 10.01.2014 №
, яким визначено грошове
зобов'язання в сумі 80837,50 грн, з яких
64670,00 грн - сума заниження податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54
Податкового кодексу України, 16167,50 грн -
сума застосованого штрафу за п.п. 123.1 ст.
123 Податкового кодексу України.

Крім того, щодо порядку застосування
пункту 11 підрозділу 10 розділу XX цього
Кодексу узагальнююча податкова
консультація з питань забезпечення
єдиного підходу до застосування
штрафних санкцій затверджена Наказом
ДПС України від 22.11.2012 № 1046/478 пояснює
застосування даного пункту до
правопорушень, вчинених до 1 січня 2011
року, в даному випадку, на користь
позивача.

Таким чином, наведена у запереченні
проти позову дана норма не спростовує
норму пункту 6 підрозділу 10 розділу XX ПК
України, якою визначено не
застосування фінансових санкцій за
порушення податкового законодавства
за наслідками діяльності у ІІ - IV
календарних кварталах 2011 року.

Також, наведена у запереченні проти
позову інформація про відсутності
фізичних, технічних та технологічних
можливостей для здійснення
господарських операцій. Додатком № 3 до
позовної заяви від 26.06.2014
спростовуються запереченнями від
24.12.2013 до акту перевірки. Фактичні
підтверджені дані стосовно
господарської діяльності позивача, які
були наведені в зазначених
запереченнях повністю спростовують
дане припущення. Чинне податкове
законодавство не регулює порядок та
умови ведення фінансово-господарської
діяльності, податковий контроль не
передбачає перевірку економічної
доцільності рішень суб'єктів
господарювання, які наділені
самостійністю та широким правом діяти
на власний розсуд під час провадження
економічної діяльності.

На підтвердження здійснення
господарської діяльності та на
спростування доводів відповідача суду
надано: податкові накладні (а. с. 158-214),
податкові декларації з податку на
додану вартість та уточнюючі податкові
декларації з податку на додану
вартість (а. с. 69-100), видаткові накладні
(а. с. 101-156), вантажно-митні декларації (а.
с. 215-226).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Суд звертає увагу на те, що податкові
накладні, видані ФОП ОСОБА_1, містять
всі реквізити передбачені п. 201.1 ст. 201
ПК України, а тому згідно п. 201.10 ст. 201 ПК
України вони є підставою для
нарахування податкового кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
здійснення господарської діяльності,
невідповідність операцій дійсному
економічному змісту, або засвідчили б
наявність інших обставин, що
підтверджують недобросовісність
позивача як платника податків та
виключають право на формування валових
витрат та податкового кредиту.

Всі суми податку на додану вартість
сплаченого і віднесеного позивачем до
податкового кредиту, підтверджуються
податковими накладними, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені.

Враховуючи вищевикладене, висновок
податкового органу про заниження
позивачем податку на додану вартість є
безпідставним, а тому і нарахування
штрафних (фінансових) санкцій, з огляду
на ст. 123 Податкового кодексу України,
також є протиправним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції»
визначив, що «...адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі і поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
своїх рішень.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Козелецької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області від 15.05.2014 № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 судові витрати в сумі 182 (сто
вісімдесят дві) грн 70 коп.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України
апеляційна скарга подається через
Чернігівський окружний
адміністративний суд, а її копія
надсилається апелянтом до суду
апеляційної інстанції, протягом десяти
днів з дня проголошення постанови.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано,
або її подано з пропуском строку, у
поновленні якого було відмовлено, а у
разі вчасного подання апеляційної
скарги, з набранням законної сили
рішенням апеляційної інстанції, якщо
оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя
Д.В. Лобан