Справа № 820/8152/14
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 р.Справа № 820/8152/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 05.06.2014р. по
справі № 820/8152/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби
України третя особа Державна
міграційна служба в Харківській
області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

06.05.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом, у якому просила визнати
незаконним та скасувати рішення
Державної міграційної служби України
від 03.12.2012 року №705-12 стосовно відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту ОСОБА_1,
громадянки Ефіопії, ІНФОРМАЦІЯ_1;
зобов"язати Державну міграційну службу
України надати позивачу статус
біженця.

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 05.06.2014 року відмовив
у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просила скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті постанови норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Зокрема, позивач вважає, що все
рішення суду першої інстанції
побудоване на твердженнях Державної
міграційної служби України.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом,
ОСОБА_1, громадянка Ефіопії,
ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області
із заявою про визнання її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Керуючись п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", на виконання
наказу МВС України від 07.09.2011 року №649
вказану заяву було прийнято до
розгляду (наказ № 150-о від 12.06.2012 р.).

12.06.2012 року працівником ГУ ДМСУ у
Харківській області з позивачем була
проведена співбесіда, що також
підтверджується протоколом співбесіди
та складено висновок за згаданою
заявою.

Вподальшому, 04.07.2012 року ГУ ДМСУ у
Харківській області було прийнято
Висновок щодо прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянки Ефіопії ОСОБА_1.

04.07.2012 року Начальником ГУ ДМС України
винесено Наказ №171-о про оформлення
документів, для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту гр.
Ефіопії ОСОБА_1.

Так, 17.08.2012 року працівником ГУ ДМСУ у
Харківській області з позивачем була
проведена повторна співбесіда, що
також підтверджується протоколом
співбесіди.

04.10.2012 року Начальником ГУ ДМС України
було складено Висновок щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянки Ефіопії ОСОБА_1. У висновку
якого зазначено, що враховуючи що
заявниця видає себе за іншу особу,
надала про себе завідомо неправдиві
відомості, у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
а також ст. 1 Конвенції про статус
біженці від 28.07.1951 року та Протоколу від
31.01.1967 року, враховуючи той факт, що не
встановлено обґрунтованих побоювань,
які змісили прибути та залишитись в
Україні внаслідок загрози життю,
безпеці чи свободі в країні походження,
через побоювання застосування
смертної кари, виконання вироку про
смертну кару, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання, відповідно до
ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», вважаємо за
доцільне відмовити у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту громадянці Ефіопії ОСОБА_1.

В подальшому, Державною міграційною
службою України 03.12.2012 року прийнято
рішення №705-12, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
ст.1 цього Закону, відсутні .

14.12.2012 року Начальником ГУ ДМУ України
складено повідомлення №17/01-04-200 в якому
повідомлялось позивача про те, що їй
відмовлено у визнанні біженцем або,
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що рішення
Державної міграційної служби України,
яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, прийнято
з урахуванням та дослідженням всіх
обставин справи і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання їй статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 та п.13 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань. Особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Враховуючи положення Конвенції про
статус біженців 1951 року поняття
"біженець" включає підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких підстав
відносяться: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН (УВКБ ООН) у справах
біженців для того, щоб вважатися
біженцем, особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Проаналізувавши зазначені положення
правових норм, колегія суддів дійшла до
висновку, що не може бути визнана
біженцем особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.п. 1
чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відсутні.

Як встановлено судовим розглядом,
матеріали особової справи свідчать, що
ОСОБА_1 не довела жодного суттєвого
факту заяви, які б свідчили про утиски
щодо неї особисто за жодною з ознак,
визначених Конвенцією про статус
біженців 1951 року. Позивач не має
побоювань небезпеки життю у разі
повернення на батьківщину. Матеріали
справи свідчать про відсутність
дискримінації стосовно позивача за
національною ознакою. Позивач отримала
національний паспорт, набула освіти,
мала можливість працювати, має
можливість повернутися на батьківщину.
Позивач не надала фактів недозволеного
поводження ні відносно себе, ні
відносно близьких членів сім'ї. У заяві
заявниця повідомила, що не визнає
політичний режим Ефіопії і не бажає
користуватися захистом цієї країни.

Слід звернути увагу, що у своїй заяві
заявниця стверджує, що з дитинства
перебувала у Комсомольській партії,
потім у Жіночій асоціації, а також
булла членом політичної партії "Ginbot 7",
що нібито за це у 2006 році, як стверджує
заявниця , без розгляду справи в суді,
була піддана арешту до в'язнаці.

Однак, згідно наявної інформації у
вказаний період позивачка знаходилась
на території України та навчалась в
Харківському національному
університеті, про що свідчить
безперервна реєстрація її на території
України з 2000 року по 01.08.2011 року.

Також, відповідно до інформації,
наданої Управлінням СБ України в
Харківській області, громадянка ОСОБА_1
05.06.2005 року в'їжджала на територію
України через пункт пропуску через
державний кордон „Бориспіль", але як
громадянка Еритреї з відповідним
закордонним паспортом Еритреї НОМЕР_1.
Заявниця приховала цей факт та факт
зміни громадянства Еритреї, вказавши
на те, що вона є громадянкою Ефіопії та
не має іншого громадянства. Таким
чином, заявниця подала про себе
завідомо неправдиві дані та видала
себе за іншу особу.

Крім того у заяві, інформації про
себе, інших поданих документах,
заявниця вказує, що вона є громадянкою
Ефіопії та визначила себе як ОСОБА_1,
яка у 2008 році отримала паспорт Ефіопії
в Кенії. На підставі запрошення на
навчання та цього паспорту, у 2008 році
прибула в Україну та з 2008 року по 2011 рік
навчалась в Інженерно-педагогічній
академії. В подальшому, паспорт
втратила, оскільки закінчився строк
його дії, а вона його не продовжувала.

Проте, відповідно до інформації,
наданої УГІРФО ГУМВС України в
Харківській області, заявниця
реєструвалась в Україні на підставі
навчання: в Харківському технічному
університеті радіоелектроніки на
підставі паспортуНОМЕР_2 - з 24.03.2000 року
до 01.10.2004 року; в Харківському
національному університеті ім.
Каразіна на підставі паспорту НОМЕР_2
та паспорту НОМЕР_3 - з 12.10.2004 року до
05.10.2008 року та з 27.10.2009 року по01.08.2011 року.

На підставі навчання у вказаних
навчальних закладах ОСОБА_1 була
зареєстрована як громадянка Ефіопії на
і'мя ОСОБА_1.

З матеріалів, отриманих від Центру
підготовки іноземних громадян
Української інженерно-педагогічної
академії, встановлено, що на курси
професійно-технічного навчання
іноземних громадян ОСОБА_1, як ОСОБА_1,
була зарахована 10.02.2011 року,
відрахована з учбового закладу 2.08.2011
року. Під час зарахування на навчання
заявниця надала паспорт Ефіопії НОМЕР_3
на і'мя ОСОБА_1, виданий 23.03.2010 в
Посольстві Ефіопії в м. Москва
Російської Федерації, дійсний до 23.03.2015
року.

Отже, наявні суттєві розбіжності щодо
інформації наданої заявницею та
встановлених фактів, а саме: в
приховуванні факту перебування в
Україні у 2005 році, як громадянки
Еритреї, навчання в Україні з 2000 по 2011
рік, отримання та наявності дійсного
паспорту громадянки Ефіопії, зміни ім'я
ОСОБА_1 на ОСОБА_3, неправдивою заявою
про свій арешт в м. Аддис-Абеба в
Ефіопії.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що ОСОБА_1, звертаючись до
Державної міграційної служби в
Харківській області з заявою про
надання їй статусу біженця, не надала
належних доказів того, що у разі
повернення на територію Ефіопії їй
загрожує небезпека.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає прийняття рішення Державної
міграційної служби України про відмову
у наданні ОСОБА_1 статусу біженця
правомірним, оскільки Державна
міграційна служба України діяла в
межах своєї компетенції та відповідно
до норм діючого законодавства України.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із твердженням суду
першої інстанції про те, що позивачем
не було надано до органу міграційної
служби достовірних доказів та
аргументованих пояснень про факти
переслідування на батьківщині та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації,
переслідувань.

Отже, переглянувши постанову суду
першої інстанції, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що при її прийнятті суд першої
інстанції у повному обсязі з'ясував
обставини справи і правильно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 05.06.2014р. по
справі № 820/8152/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Ральченко І.М.Судді
Бершов Г.Є. Катунов В.В.