Справа № 826/6487/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/6487/14
інстанції: Кобилянський К.М.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

30 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Безименної Н.В., Федотова І.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 17.06.2014 року по справі
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Альфред С. Топфер
Інтернешенал (Україна)» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «Альфред С. Топфер Інтернешенал
(Україна)» (далі - ТОВ «АСТІ») звернулися
до Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
14.02.2014 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.06.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, Міжрегіональне головне
управління Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників подали апеляційну скаргу, в
якій просять скасувати незаконну, на їх
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про відмову в
задоволенні позову. При цьому апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція підтримує таку
правову позицію з огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до пп. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 ПК
України відповідачем проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «АСТІ (Україна)» щодо
правомірності нарахування від'ємного
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту, у сумі 28 352 054,00 грн. та
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок у сумі 18 439 352,00 грн.,
відображених у податковій декларації з
податку на додану вартість за жовтень
2013 року № від 18.10.2013 року з
урахуванням уточненого розрахунку №
від 08.11.2013 року, за результатами
якої складено акт від 17.01.2014 року №
50/40-50/37-20/20027449 про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки правомірності нарахування
ТОВ «АСТІ (Україна)» від'ємного
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту та бюджетного відшкодування
податку на додану вартість на рахунок
платника у банку за жовтень 2013 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем норм податкового
законодавства, а саме: пп. 14.1.18, п. 14.1 ст.
14, п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до
завищення бюджетного відшкодування
податку на додану вартість за жовтень
2013 року на в розмірі 18 439 352,00 грн.

За результатами розгляду заперечень на
акт перевірки № 50/40-50/37-20/20027449
відповідач листом від 12.02.2014 року №
3289/10/28-10-37-20-16 повідомив позивача, що
висновки акту перевірки рішенням
постійно діючої комісії залишені без
змін.

Зазначені вище обставини слугували
підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення
форми «В1» від 14.02.2014 року № , яким
зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість ТОВ «АСТІ (Україна)» у розмірі
18 439 352,00 грн., та застосовано штрафну
(фінансову) санкцію у розмірі 9 219 676,00
грн.

За результатами адміністративного
оскарження до вищестоящих податкових
органів зазначене вище спірне рішення
залишено без змін.

Вирішуючи питання щодо правомірності
спірного податкового
повідомлення-рішення, судова колегія
виходить з наступного.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
факт оплати позивачем товарів/послуг,
за якими сформовано податковий кредит,
не можливо підтвердити, оскільки у
платіжних документах відсутні
реквізити договорів, рахунків-фактур,
актів приймання-передачі тощо.

Так, з матеріалів справи слідує, що
позивач подав до Центрального офісу
податкову декларацію з податку на
додану вартість за жовтень 2013 року (вх.
№ від 18.10.2013 року), у рядку 19 якої
відобразив від'ємне значення різниці
між сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту, яке склало 28
351 804,00 грн. У рядку 23.1 даної декларації
ТОВ «АСТІ (Україна)» визначили суму, що
підлягає бюджетному відшкодуванню на
рахунок платника в банку у розмірі 18 439
352,00 грн. Дана сума сформована позивачем
з урахуванням залишку від'ємного
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту, нарахованої за попередні
звітні (податкові) періоди.

На підтвердження наявності права на
формування податкового кредиту за
вказаний період, ТОВ «АСТІ (Україна)»
надано до матеріалів справи копії
первинних документів (договори,
податкові накладні, рахунки-фактури,
платіжні доручення, банківські
виписки), на підставі яких було
включено суми податку на додану
вартість до податкового кредиту та в
результаті чого виникло від'ємне
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту (додатки 1-22 до справи).

За ст. 9 розділу 3 Закону про
бухгалтерський облік, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Господарські
операції, як зазначено в п. 5 ст.9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до ст. 11 Закону, на основі
даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
визначено що податковий кредит - сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, абз. 1 п. 198.3
ст. 198 ПК України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу) та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, крім
іншого, придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За п. 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
непідтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 Кодексу.

Підпунктом 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України
визначено, що бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

В силу приписів п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом (п. 200.2 ст. 200 ПК
України).

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду (п. 200. 3 ст. 200 ПК
України).

Пунктом 200.4 ст. 200 ПК України визначено,
що якщо в наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з п.
200.1 цієї статті, має від'ємне значення,
то: а) бюджетному відшкодуванню
підлягає частина такого від'ємного
значення, яка дорівнює сумі податку,
фактично сплаченій отримувачем
товарів/послуг у попередніх та
звітному податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем послуг; б) залишок
від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Правовий аналіз викладених правових
норм, дає підстави судовій колегії
прийти до аналогічного з судом першої
інстанції висновку, що платник
податків має право на бюджетне
відшкодування стосовно тієї суми
податку на додану вартість, яка
фактично ним сплачується у будь-якому
попередньому або звітному податковому
періоді.

Так, підставою для бюджетного
відшкодування визначено саме сплату
сум, що позивачем підтверджено, а
відповідачем не заперечується. При
цьому, варто відзначити, що чинним
податковим законодавством не
визначено обмеження щодо сплати за
фактично поставлений товар, чи товар,
який має бути поставлено у майбутньому.

Слід зауважити, що апелянтом не
заперечується сплата позивачем його
контрагентам сум на підставі укладених
договорів (контрактів) та отримання
податкових накладних та товар, які
зареєстровані в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Отже, апеляційна інстанція приходить
до однозначного висновку, що
необхідними та достатніми підставами
для включення позивачем до складу
податкового кредиту відповідних сум
податку на додану вартість є: придбання
ним товару, робіт чи послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності; сплата чи
нарахування сум податку на додану
вартість у зв'язку з таким придбанням,
що і було зроблено.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 даного
Закону питання організації
бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1,
2 ст. 9. Закону).

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Вище перелічені документи мають
наведені реквізити первинного
документа, зміст та обсяг
господарської операції відображено
через визначення конкретних заходів в
конкретних вимірних одиницях,
вартості, найменування, дат.

Апеляційна інстанція вважає за
необхідне зауважити, що апелянт не
заперечує реальності господарських
операцій, здійснених позивачем, за
результатами яких виникло від'ємне
значення об'єкта оподаткування з
податку на додану вартість.

Разом з тим, апелянтом в апеляційній
скарзі зазначено, що згідно наданих до
перевірки виписок банку в розділі мета
платежу вказано: «плата за товар, в тому
числі ПДВ» без зазначення всіх
необхідних документів (реквізитів
договорів, рахунків-фактур, актів
виконаних робіт, актів виконаних робіт
тощо) на підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу, що є
порушенням п. 3.8 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління НБУ від 21.01.2004
року № 22 та зареєстрованої в Мін'юсті
України 29.03.2004 року за № 377/8976. Окрім
того, апелянт вказує, що у платіжних
документах не вказано реквізити
рахунків-фактур або видаткових
накладних, на підставі яких
здійснюється оплата, у зв'язку з чим
неможливо підтвердити факт оплати
позивачем товарів/послуг.

На спростування перелічених вище
доводів апелянта, колегія суддів
відзначає наступне.

Пунктом 3.8 Інструкції встановлено, що
платіжне доручення - розрахунковий
документ, що містить письмове
доручення платника обслуговуючому
банку про списання зі свого рахунку
зазначеної суми коштів та її
перерахування на рахунок отримувача.
Реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України. Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу».

З наявних в справі платіжних доручень
слідує, що в графі «Призначення
платежу» зазначено номери і дати
договорів, за якими проводиться оплата
та номери і дати рахунків-фактур, що, на
думку судової колегії, є достатнім для
ідентифікації господарської операції,
в ході здійснення якої здійснюється
платіж.

Чинним податковим законодавством не
передбачено обов'язок платника
вказувати в реквізиті «Призначення
платежу» в платіжному дорученні
реквізити усіх первинних документів по
господарській операції, щодо якої
здійснюється оплата.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
обґрунтованість і законність
прийнятого спірного
повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції вірно застосував
норми матеріального права, правову
позицію з приводу яких аргументовано
виклав в мотивувальній частині
оскаржуваного позивачем рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254, КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 17.06.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 30.07.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Безименна Н.В.

Федотов І.В.