Справа № 2а-4217/09/0770
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2014 рокум. Ужгород№ 2а-4217/09/0770

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іванчулинець Д.В.,

за участю секретаря судового засідання
Гринюк І.В., та осіб, які беруть участь
у справі:

представника позивача: Гайович В.М.,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою Свалявської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, Приватного
акціонерного товариства «Мукачівський
лісокомбінат», Малого приватного
підприємства «Полімер і К», фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_7 про
застосування наслідків визнання
договорів недійсними, встановлені
ст.208 ГПК України, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2009 року Свалявська міжрайонна
державна податкова інспекція
Закарпатської області, перейменована
у Свалявську об'єднану державну
податкову інспекцію Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області, звернулася до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, Закритого акціонерного
товариства «Мукачівський
лісокомбінат», у подальшому
перейменованого на Приватне
акціонерне товариство «Мукачівський
лісокомбінат», Малого підприємств
«Полімер і К», у подальшому заміненого
на належного відповідача - Малого
приватного підприємства «Полімер і К»,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та
фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, у
якому просила застосувати наслідки
визнання договорів недійсності,
встановлені ст.208 Господарського
кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
ході проведення позапланової
перевірки з питань дотримання
податкового законодавства ФОП ОСОБА_3
за період з 01.01.06 по 30.09.08 встановлено,
що між ним та відповідачами укладені
договори поставки продукції. Проте
проведені операції за такими
договорами були безтоварними, тобто,
проводилися з метою формування
податкового кредиту та з метою
переведення грошових коштів з
безготівкової форми в готівкову.
Зазначене, на думку позивача,
встановлено показаннями свідків по
кримінальній справі (громадянина
ОСОБА_8).

Відповідачі ПрАТ «Мукачівський
лісокомбінат», МПП «Полімер і К», ФОП
ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та ФОП
ОСОБА_7 позов не визнали, надавши суду
відповідні письмові заперечення.

ПрАТ «Мукачівський лісокомбінат» та
ФОП ОСОБА_7 у поданих запереченнях
вказували, що приписами
процесуального законодавства
обов'язок доказування покладено на
позивача, який не надав суду належних
та допустимих доказів фіктивності
укладених ними правочинів.

У запереченнях проти
адміністративного позову у даній
справі МПП «Полімер і К», ФОП ОСОБА_4,
ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6, окрім
згаданих доводів інших відповідачів,
додатково вказали, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню з підстав
відсутності будь-якого рішення про
визнання укладених ними договорів
недійсними, а також спливу строку
накладення
адміністративно-господарських
санкцій, тобто застосування ст.208 ГК
України.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.10.11,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15.05.13, у задоволенні позову
відмовлено.

Проте ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
27.03.14 вказані судові рішення скасовані,
а справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції .

Водночас, у даній ухвалі суд
касаційної інстанції зазначив, що
висновки про реальність здійснених
відповідачами господарських операцій
суди попередніх інстанцій зробили без
фактичного дослідження обставин, що
стосуються такого питання, зокрема не
досліджено підстави, порядок, зміст та
обсяги господарських операцій
відповідно до умов договорів, не
досліджено наявності у відповідачів
об'єктивної можливості виконати
господарські зобов'язання за
укладеними договорами. Не
дослідженими й лишились обставини
транспортування товарів, які були
предметом укладених договорів, та
дійсний економічний зміст
господарських операцій, що був
обумовлений виконанням договорів з
метою ведення господарської
діяльності.

Для з'ясування дійсного економічного
змісту господарської операції варто
аналізувати кінцевий економічний
ефект у вигляді фактичного приросту
(зміни вартості) активів, який настав
або повинен був настати в результатів
здійснення відповідної операції,
незалежно від зафіксованих у
документах намірів її учасників. У
випадку, якщо ж та чи інша операція не
зумовлена розумними економічними
причинами (позбавлена ділової мети), то
такі операції не є вчиненими в межах
господарської діяльності.

З урахуванням викладеного, суди
повинні були витребувати у сторін
докази, які підтверджували реальність
або фіктивність спірних господарських
операцій. Якщо сторонами таких доказів
не надано або останні не були
достатніми, суд, керуючись приписами
частин 4, 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язаний був із власної ініціативи
витребувати докази, які підтверджують
або спростовують такі обставини.

Відповідно до ч.5 ст.227 КАС України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення, є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
розгляді справи.

З огляду на це та на виконання
висновків Вищого адміністративного
суду України, суд зобов'язав сторін
спору надати всі наявні у них докази,
які підтверджують або спростовують
реальність спірних господарських
операцій у даній справі.

У ході розгляду справи з'ясувалось, що
ОСОБА_3, який в якості фізичної
особи-підприємця є одним з
відповідачів, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено відповідним доказом,
який міститься в матеріалах справи.

За приписами п.5 ч.1 ст.157 КАС України суд
закриває провадження у справі в разі
смерті або оголошення в установленому
законом порядку померлою особи, яка
була стороною у справі, якщо спірні
правовідносини не допускають
правонаступництва, або ліквідації
підприємства, установи, організації,
які були стороною у справі.

Враховуючи викладене, та думку
представників сторін, які не
заперечити проти закриття провадження
у даній справі в частині вимог до ФОП
ОСОБА_3, суд визнає, що провадження у
справі в цій частині підлягає закриттю.

Представник позивача у судовому
засіданні позов в решті вимог
підтримав з наведених у ньому підстав,
вимоги вважав повністю обґрунтованими
та доведеними, а відтак просив їх
задовольнити. Вказував, що будь-які
інші докази фіктивності господарських
операцій ніж ті, що містяться в
матеріалах справи, у позивача
відсутні.

Представники відповідачів ПрАТ
«Мукачівський лісокомбінат» та ФОП
ОСОБА_7 у судове повторно не з'явилися,
хоча про час та місце розгляду справи
були повідомлені належним чином.
Вимогу суду про надання доказів
реальності спірних господарських
операцій не виконали.

Представник інших відповідачів - МПП
«Полімер і К», ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5,
ФОП ОСОБА_6 на виконання вказаної
вимоги надав суду письмові пояснення
по справі з доказами, якими на його
думку підтверджено факти реальності
спірних господарських операцій.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що в задоволенні позовних
вимог слід відмовити в повному обсязі,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачем
проведено позапланову документальну
перевірку своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків, зборів (обов'язкових
платежів) ФОП ОСОБА_3 за період з 01 січня
2006 року по 30 вересня 2008 року, за
результатами якої складено акт від 20
березня 2009 року №7/1700/1.

Зі змісту вказаного акту слідує, що при
проведенні перевірки податковим
органом виявлено, зокрема, порушення
вимог частини 1 статті 203, статей 215, 216,
228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України
в частині недодержання в момент
вчинення правочинів вимог щодо
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними (частина 5 статті 203
ЦК України), а саме по правочинах,
здійснених ФОП ОСОБА_3 з: - ФОП
ОСОБА_7 щодо придбання лісоматеріалів
на суму 472 500,35 грн. (з ПДВ); - МПП
«Полімер і К» щодо придбання б/а напоїв,
мінеральної води і плівки ПЕТ на суму
292 752,96 грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_5 щодо
придбання б/а напоїв, мінеральної води
на суму 72 329,82 грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_6
щодо придбання б/а напоїв, мінеральної
води на суму 86 550,00 грн. (з ПДВ); - ФОП
ОСОБА_4 щодо придбання б/а напоїв на
суму 16 200,00 грн. (з ПДВ); - ПрАТ
«Мукачівський ЛК» щодо реалізації
лісоматеріалів на суму 449 368,27 грн. (з
ПДВ); - ФОП ОСОБА_7 щодо придбання б/а
напоїв, мінеральної води і плівки ПЕТ
на суму 593 786,52 грн. (з ПДВ).

Вказані висновки ґрунтуються на тому,
що у ФОП ОСОБА_3 відсутні: необхідні
умови для результатів відповідної
господарської, економічної
діяльності; технічний персонал,
основні фонди, виробничі активи,
складські приміщення і транспортні
засоби. Товарний характер укладених
ФОП ОСОБА_3 договорів документами не
підтверджено, а відтак такі договори є
нікчемними.

Покликаючись на вирок Свалявського
районного суду Закарпатської області
від 13.12.12 у справі №1/710/220/11, який набрав
законної сили, позивач зазначав, що
оформлення первинних документів за
господарськими операціями між
згаданими суб'єктами господарювання
проводилося без фактичної поставки
продукції, оформлення накладних та
податкових накладних на придбання
товарно-матеріальних цінностей від
платників ПДВ здійснювалося з метою
формування податкового кредиту з ПДВ.
Здійснення удаваної підприємницької
діяльності мало дві мети: отримання
відшкодування з бюджету податку на
додану вартість ПрАТ «Мукачівський ЛК»
і легалізація коштів, отриманих
внаслідок здійснення нікчемних
операцій шляхом переведення їх із
безготівкової форми в готівкову.

Однак суд не приймає вищезазначений
вирок суду від 13.12.12 у справі №1/710/220/11 у
якості належного доказу вчинення
відповідачами фіктивних (безтоварних)
господарських операцій, оскільки у
ньому відсутні будь-які достатні дані
щодо вчинення відповідачами таких
операцій.

Частиною 4 ст.72 КАС України встановлено,
що вирок суду у кримінальному
провадженні або постанова суду у
справі про адміністративний проступок,
які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи
мало місце діяння та чи вчинене воно
цією особою.

Натомість у даному вироку лише
переписані покази свідка ОСОБА_8 щодо
проведення відповідачами безтоварних
операцій. Саме на цих показах
ґрунтуються всі позовні вимоги у даній
справі.

Тому, враховуючи відсутність у вироку
Свалявського районного суду
Закарпатської області від 13.12.12 у
справі №1/710/220/11 жодних обставин
проведення безтоварних господарських
операцій чи укладення між
відповідачами фіктивних (недійсних)
господарських договорів, суд
приходить до висновку, що такий вирок
суду не має у даній справі
преюдиціального значення.

За приписами ст.ст.7, 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Кожна особа, яка
звернулася за судовим захистом,
розпоряджається своїми вимогами на
свій розсуд, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, позивач, як ініціатор
спору та суб'єкт владних повноважень,
на виконання наведених приписів
процесуального закону і відповідної
вимоги суду повинен був надати
останньому належні й допустимі докази
фіктивності спірних господарських
операцій.

Однак, позивач не виконав таких вимог.
Він не надав до суду жодних доказів,
які б підтверджували фіктивність
спірних господарських операцій або
спростовували їх реальність.

Всі доводи позивача зводяться до
згаданих показань одного свідка, які
відображені у вироку Свалявського
районного суду Закарпатської області
від 13.12.12 у справі №1/710/220/11, про що
зазначено вище.

Натомість інші надані позивачем докази
(податкові і видаткові накладні,
платіжні доручення, виписки по
банківському рахунку) навпаки
підтверджуються факти реальності
спірних господарських операцій.

Крім того, з наданих представником МПП
«Полімер і К», ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5,
ФОП ОСОБА_6 письмових пояснень по
справі та додаткових доказів, слідує,
що єдиним власником та засновником МПП
«Полімер і К» є ОСОБА_5, до якого
позивачем також пред'явлені вимоги, як
до фізичної особи-підприємця.

Дане підприємство згідно з свідоцтвом
про його державну реєстрацію було
створено ще 29.08.2003 року, тобто ще
задовго до укладення спірних
правочинів у даній справі.

З 31 липня 2004 року МПП «Полімер і К» є
власником цілісного майнового
комплексу - кормоцеху, яке складається
з кількох окремих нежитлових
приміщень.

Вказане нерухоме майно розташоване за
юридичною адресою МПП «Полімер і К» по
вул.Зелена, 129-В у с.Старе Давидково
Мукачівського району Закарпатської
області.

Загальна площа зазначених приміщень є
значною і складає 208 кв.м., що
підтверджено свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 31.07.2004
року, на підставі якого видано Витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 31.07.2004 року №4310561.

Даний майновий комплекс суд визнає
достатнім для ведення та організації
відповідної господарської діяльності
і зберігання там значної кількості
товарно-матеріальних цінностей.

Між тим, оскільки ОСОБА_5 є одноосібним
власником МПП «Полімер і К» він
водночас є і одноосібним власником
цього комплексу.

ОСОБА_6 є дружиною ОСОБА_5 згідно з
свідоцтвом про укладенню шлюбу від
25.08.2009 року, а ОСОБА_4 - син ОСОБА_6 від
першого шлюбу.

Таких висновків суд дійшов на підставі
відповідних свідоцтв, копії яких
містяться у матеріалах справи.

Отже, суб'єкти підприємницької
діяльності ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та
ФОП ОСОБА_4 пов'язані між собою
сімейними стосунками, у зв'язку з чим
природно допомагають один одному у
веденні господарської діяльності.

Відтак, суд визнає, що ФОП ОСОБА_5, ФОП
ОСОБА_6, і ФОП ОСОБА_4 цілком
обґрунтовано використовують майновий
комплекс МПП «Полімер і К» для
розміщення та зберігання там
товарно-матеріальних цінностей.

Дати державної реєстрації вказаних
фізичних осіб-підприємців (1996, 1999 та 2003
роки), подання ними всіх податкових
звітностей та відсутність у податкових
органів за такий тривалий проміжок
часу претензій до цих суб'єктів
господарювання свідчать про дійсність
ведення ними господарських операцій та
відповідної господарської діяльності.

Більше того, актами (довідкою) планової
та позапланової перевірки цих
відповідачів, складеними Мукачівською
ОДПІ Закарпатської області,
встановлено дотримання ними вимог
податкового законодавства під час
проведення господарських операцій, у
тому числі у спірних період.

Цими актами також встановлено
реальність ведення вказаними особами
господарських операцій, їх
контрагентів та обсяги таких операцій.

Таким чином, самим податковим органом
підтверджено, що МПП «Полімер і К», ФОП
ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_4
займалися підприємницькою діяльністю
з метою одержання прибутку, тобто
встановлено дійсність всіх проведених
ними господарських операцій.

На підставі викладеного, суд визнає,
що позовні вимоги у даній справі є
недоведеними та безпідставними, а
наданими МПП «Полімер і К», ФОП ОСОБА_5,
ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_4 доказами
спростовані твердження позивача про
проведення цими суб'єктами
господарювання безтоварних
господарських операцій чи укладення
ними нікчемних (недійсних) правочинів.

Більше того, нормами Цивільного та
Господарського кодексів передбачено,
що правочини можуть бути визнані
нечинними або недійсними.

Щодо визнання правочину нечинним,
необхідно зазначити, що відповідно до
частини другої статті 215 Цивільного
кодексу України, - недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки нечинного правочину
передбачені статтею 216 ЦК України:

а) недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування;

б) якщо у зв'язку із вчиненням
недійсного правочину другій стороні
або третій особі завдано збитків та
моральної шкоди, вони підлягають
відшкодуванню винною стороною.

Тобто, у разі укладення нечинного
правочину, діючим законодавством не
передбачено стягнення коштів в дохід
держави, а лише сторони повертаються у
початковий стан (застосовується
реституція).

Аналогічна позиція викладена в
постанові пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними, а саме судам відповідно до
статті 215 ЦК України необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
України тощо). Нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом. Оспорюваний правочин
може бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду (пункт 4).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
суди розглядають справи за позовами:
про визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. Вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо, без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину. У
цьому разі в резолютивній частині
судового рішення суд вказує про
нікчемність правочину або відмову в
цьому.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним (пункт 5).

Тобто, у разі визнання правочину
нікчемним, такі висновки можуть бути
зазначені судом або тільки в
мотивувальній частині, або у
мотивувальній та резолютивній частині.
Вказаний правочин є недійсним з
моменту його вчинення незалежно від
того, чи визнав його таким суд.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України - підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з
частиною 3 цієї статті - якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто, оспорюванні правочини можуть
бути визнані недійсними лише в
судовому порядку за позовом однієї з
сторін, іншої заінтересованої особи
або прокурора, та лише після
встановлення недійсності правочину
застосовуються правові наслідки
недійсного правочину, які передбачені
статтею 228 ЦК України та ст.208 ГК
України.

Судом встановлено, що позивач не
заявляв позовні вимоги про визнання
укладених правочинів недійсними. Саме
ця вимога у разі оспорювання правочину
може бути основною, а правові наслідки
у вигляді стягнення певних сум в дохід
держави є похідними.

Крім того, позивач, незважаючи на
неодноразові звернення суду, не бажав
скористатися своїм процесуальним
правом на зміну предмета чи підстав
позову.

Тому, суд зазначає, що правові
наслідки вчинення правочину, який
порушує публічний порядок, вчинений з
метою, яка суперечить інтересам
держави і суспільства передбачені
частиною 3 статті 228, а саме: у разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то
при наявності умислу у обох сторін - в
разі виконання правочину обома
сторонами - в дохід держави за рішенням
суду стягується все одержане ними за
угодою, а в разі виконання правочину
однією стороною з іншої сторони за
рішенням суду стягується в дохід
держави все одержане нею і все належне -
з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише
у однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою
або належне їй на відшкодування
виконаного за рішенням суду стягується
в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в частині
1 статті 208 ГК України, - якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

При цьому, застосовуючи правові
наслідки визначені статтею 208 ГК
України, необхідно керуватись
приписами статті 207 цього кодексу, яка
встановлює порядок визнання
господарського зобов'язання недійсним,
а саме: господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Отже, нікчемний правочин є таким в силу
закону (ч.2 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України) та
правові наслідки застосовуються за
загальним правилом відповідно до
статті 216 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК
України).

Відтак, правові наслідки, передбачені
ч.3 ст.228 ЦК України та ч.1 ст.208 ГК України
можуть бути застосовані лише після
визнання судом такого правочину
недійсним.

Вказаної правової позиції
притримується також Вищий
адміністративний суд України.

Таким чином, навіть у разі доведеності
позовних вимог, застосування
наслідків визнання договорів
недійсними, за умови відсутності
судового рішення про визнання їх
недійсними, неможливе.

Водночас, існування ще однієї правої
підстави у будь-якому випадку
унеможливлює задоволення позовних
вимог у даній справі.

Так, передбачені ч.1 ст.208
Господарського кодексу України
санкції є конфіскаційними, підпадають
під визначення
адміністративно-господарських санкцій
у розумінні статей 238, 239
Господарського кодексу України, а тому
такі санкції можуть застосовуватися
виключно у межах строків, визначених
статтею 250 цього Кодексу.

Статтею 250 Господарського кодексу
України передбачено, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніше як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Початок перебігу вказаного строку
визначений моментом виявлення
правопорушення, а його сплив - часом
вчинення правопорушення.

Тому, у разі встановлення судом факту
порушення відповідачами вимог чинного
законодавства під час укладення та
виконання спірних договорів, суду
необхідно додатково перевірити і
дотримання податковим органом строку,
передбаченого статтею 250
Господарського кодексу України, під
час притягнення відповідачів до
відповідальності в порядку статті 208
Господарського кодексу України.

У даному випадку, сам позивач заявляє,
що він виявив порушення вимог
законодавства під час проведення
перевірки, яку відобразив у актів від
20.03.2009 року.

За таких умов, передбачені ст.208 ГК
України санкції могли бути застосовані
до відповідачів не пізніше 20 вересня 2009
року.

Пропуск строку застосування штрафних
санкцій виключає можливість
задоволення пред'явленого позову.

Зазначена позиція також закріплена
Вищим адміністративним судом України.

На підставі викладеного та, керуючись
статтями 7, 11, 70, 71, 72, 86, 157, 160-163, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Закрити провадження в
адміністративній справі №2а-4217/09/0770 за
позовом Свалявської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області в частині вимог
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - у
зв'язку зі смертю останнього.

2. У задоволенні позову Свалявської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області до
Приватного акціонерного товариства
«Мукачівський лісокомбінат», Малого
приватного підприємства «Полімер і К»,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та
фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про
застосування наслідків визнання
договорів недійсними, встановлені
ст.208 ГПК України - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст.254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст.186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до ст.160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяД.В. Іванчулинець