Справа № 2а-9602/12/2670
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/77303/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач),
Загороднього А.Ф., Пасічник С.С.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
громадської організації
«Всеукраїнська спілка працівників
торгівлі та послуг «Трудова
співдружність» в особі голови ради
Картозії Лаліти Шалвівни на захист
спільних інтересів членів Спілки:
ОСОБА_5 (директор МПП «Братерство»),
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6,
ОСОБА_7 (директор МПП «Тамара»),
фізичної особи-підприємця ОСОБА_8,
ОСОБА_9 (засновник ПП «Борисфен-К»),
фізичної особи-підприємця ОСОБА_10,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_11,
ОСОБА_12 (ген. директор ТОВ «АЙРІС»),
ОСОБА_13 (генеральний директор ТОВ
«Фабрика Кулінарія») до Київської
міської державної адміністрації,
Головного управління контролю за
благоустроєм виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
прокуратури м. Києва про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

У 2012 році позивач звернувся до суду із
вказаним позовом, в якому просив
визнати протиправною бездіяльність
Київської міської державної
адміністрації та Головного управління
контролю за благоустроєм м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо не вчинення спроби
вирішити конфлікт, який став причиною
для проведення безстрокової акції
-протесту по проспекту Гагаріна, 3 у
Дніпровському районі м. Києва, що
почалася з 08.04.2011 року за повідомленням
громадської організації
«Всеукраїнська спілка працівників
торгівлі та послуг «Трудова
співдружність».

Крім того, позивач просив визнати
протиправною бездіяльність
прокуратури м. Києва щодо не прийняття
спроб розглянути конфлікт, який виник
між підприємцями та прокуратурою м.
Києва, з точки зору порушення прав і
свобод, гарантованих людині та
громадянину ст. 57 Конституції України,
що стало причиною для проведення
вказаної безстрокової акції-протесту,
а також зобов'язати Київську міську
державну адміністрацію та Головне
управління контролю за благоустроєм м.
Києва виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) вчинити дії
по вирішенню пропозиції Громадської
організації «Всеукраїнська спілка
працівників торгівлі та послуг
«Трудова співдружність», які викладені
у вимогах-повідомленнях від 07.04.2011 року
про початок проведення зазначеної
акції-протесту.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 16
жовтня 2012 року, яку залишено без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 6 грудня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
і апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення цих судів і
прийняти нове рішення про задоволення
позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що головою ради
Громадської організації
«Всеукраїнська спілка працівників
торгівлі та послуг «Трудова
співдружність» Картозією Л.Ш. 7.04.2011
року до відповідачів надіслано
телеграму, у якій Київську міську
державну адміністрацію, Головне
управління контролю за благоустроєм
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та прокуратуру м. Києва
повідомлено про початок зазначеної
безстрокової акції-протесту, що
спрямована на захист прав та інтересів
членів Спілки від незаконних дій
Головного управління контролю за
благоустроєм виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) та
прокуратури м. Києва.

Повідомлення одержані уповноваженими
представниками Київської міської
державної адміністрації, Головного
управління контролю за благоустроєм
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та прокуратури м. Києва,
що підтверджується повідомленнями про
вручення вказаної телеграми.

У зв'язку з відсутністю будь-яких дій
відповідачів щодо спроби вирішення
конфлікту, який став причиною
проведення безстрокової
акції-протесту, на думку позивача, є
протиправною бездіяльністю.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Реалізація права на мирні зібрання в
Україні регулюється актами
національного та міжнародного
законодавства.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
ратифікована Верховною Радою України
згідно із Законом України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», гарантує кожній
особі, серед інших прав і свобод, право
на свободу зібрань та об'єднання.
Зокрема, частиною 1 статті 11 Конвенції
передбачено право кожного на свободу
мирних зібрань і свободу об'єднання з
іншими особами, включаючи право
створювати профспілки та вступати до
них для захисту своїх інтересів.

Згідно статті 21 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права,
ратифікованого Указом президії ВР УРСР
№ 2148-VIII від 19.10.1973 року, визнається
право на мирні збори.

Дана стаття визначає, що користування
цим правом не підлягає ніяким
обмеженням, крім тих, які накладаються
відповідно до закону і які є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах державної чи
суспільної безпеки, громадського
порядку, охорони здоров'я і моральності
населення або захисту прав та свобод
інших осіб.

Мирні зібрання можна розтлумачити як
масові заходи громадян, відкриті й
доступні кожному, хто бажає взяти у них
участь. Мирні заходи проводяться з
метою вираження ставлення тих чи інших
груп, об'єднань громадян до суспільних
явищ та проблем, привернення уваги
органів влади до них та є однією із форм
безпосередньої демократії. Основною
рисою мирних зібрань є мирний характер
їх проведення.

За характером, метою, місцем проведення
розрізняють різні форми мирних
зібрань.

Стаття 39 Конституції України, визначає
мирні заходи як збори, мітинги, походи і
демонстрації. Однак, цей перелік не є
вичерпним.

Стаття 182 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає мирні
зібрання як збори, мітинги, походи,
демонстрації тощо, тобто передбачає
можливість прояву мирних зібрань в
інших формах.

Щодо визначення форм та видів мирних
зібрань у національному законодавстві,
то необхідно зазначити, що залежно від
поставленої мети та методів проведення
масові заходи громадян розподілено на
кілька категорій.

Статутом патрульно-постової служби
міліції України, затвердженим наказом
Міністерства внутрішніх справ України
№ 404 від 28 липня 1994 року , закріплено
визначення деяких категорій масових
заходів громадян. Зокрема, відповідно
до підпунктів 332-336 пункту 4 розділу XV
цього Статуту визначено, що: збори - це
спільна, спеціально організована
невелика присутність громадян у
громадському або іншому місці,
викликана необхідністю обговорення
різних політичних, соціальних,
економічних, культурних та інших
проблем; мітинг - масові збори з питань
злободенних, переважно політичних
питань, які проводяться, як правило, на
вулицях, майданах, стадіонах, парках.
Неодмінні атрибути мітингу - масова
аудиторія, промовці, лозунги, прапори,
заклики (усні, друковані, письмові);
демонстрація - масове находження
громадян з приводу висловлення
будь-яких громадсько-політичних
настроїв, в тому числі з питань
протесту або незгоди будь з чим. (Цей
захід може проявлятися також у
проступку однієї особи, здійсненні нею
вчинку з метою підкреслення свого
відношення до будь-якої події чи
посадової особи тощо); вуличний похід
проводиться з тією ж метою, що і
демонстрація, мітинг, однак
відрізняється меншою динамікою,
відсутністю мітингово-демонстраційної
атрибутики; пікетування - форма
демонстрації, під час якої
виставляються представники будь-де,
наприклад, перед будинками об'єднань,
підприємств з метою висловлення
протесту проти чого-небудь, для
забезпечення охорони на місці
проведення страйку або демонстрації.

Також під пікетуванням, як формою
безпосередньої демократії, можна
розуміти публічне вираження
колективної або індивідуальної думки
(демонстрація підтримки, солідарності,
протесту проти чого-небудь) шляхом
розташування громадян біля певного
об'єкта. Під час пікетування можуть
використовуватися плакати,
транспаранти, інші засоби наочної
агітації.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновками судів
першої та апеляційної інстанцій про
відмову у задоволенні позову, оскільки
масові заходи громадян, проведені на
реалізацію ст. 39 Конституції України,
мають на своїй меті висвітлення певної
громадської позиції щодо певного
питання, проте жодними
нормативно-правовими актами України не
встановлено обов'язку органів
державної влади, місцевого
самоврядування або їх посадових чи
службових осіб на вчинення будь-яких
дій або прийняття рішень як прояв
реагування на мирні зібрання.

Доводи касаційної скарги зроблених
цими судами висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстав для скасування чи
зміни оскаржених судових рішень не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Громадської
організації "Всеукраїнська спілка
працівників торгівлі та послуг
"Трудова співдружність" в особі Голови
Ради - Картозії Лаліти Шалвівни
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 16 жовтня 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 6 грудня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

А.Ф.Загородній

С.С.Пасічник