Справа № 2а-11800/10/0170/23
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/26330/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Маринчак Н.Є.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції в Сімферопольському районі
Автономної Республіки Крим (далі - ДПІ)

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 03.06.2011

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012

у справі № 2а-11180/10/0170/232

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Тихомиров" (далі -
Товариство)

до ДПІ

про визнання протиправними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року Товариство
звернулося до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з позовом, в якому
просило визнати протиправними дії ДПІ
зі складення акта від 19.08.201 №
1501/23-02/364997850 про результати
позапланової невиїзної перевірки
Товариства з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 01.12.2009 по 31.03.2010, та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
01.09.2010 № /0.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 03.06.2011, залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012, позов задоволено частково;
оспорюване податкове
повідомлення-рішення визнано
протиправним та скасовано з посиланням
на дотримання позивачем законодавчо
встановлених умов формування
податкового кредиту по операціям з
приватним підприємством «Мамед» та
приватним підприємством «Кассіопей».

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства, дійсним обставинам
справи та наявним у ній доказам, ДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані рішення
попередніх судових інстанцій та
відмовити у позові. На обґрунтування
касаційних вимог скаржник зазначає, що
наявність ознак анонімних структур у
діяльності спірних контрагентів,
відсутність належного документального
підтвердження виконання спірних
операцій та доказів оплати
поставленого товару свідчить про
фіктивність розглядуваних операцій та
виключає правомірність їх
відображення у податковому обліку
Товариства.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне її задовольнити з
урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено позапланову невиїзну
перевірку Товариства з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.12.2009 по
31.03.2010, оформлену актом від 19.08.201 №
1501/23-02/364997850.

За наслідками цієї перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 01.09.2010 №
/0, згідно з яким Товариству
визначено податкове зобов'язання з ПДВ
у сумі 1 017 830,75 грн. (у тому числі 678 553,75
грн. за основним платежем та 339 277 грн.
за штрафними санкціями).

Підставою для прийняття цього
донарахування став висновок
податкового органу про незаконне
включення позивачем до податкового
кредиту сум ПДВ за операціями з
придбання товару
сільськогосподарської продукції та
послуг з її експедирування у рамках
господарських правовідносин з
приватним підприємством «Мамед» та
приватним підприємством «Кассіопей»,
позаяк, за твердженням ДПІ, усі
зазначені операції опосередковані
штучним створенням документообігу з
метою отримання податкової економії
без реального руху активів.

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин) податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 названого Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Слід зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість податкового кредиту
первинною документацією покладений на
платника-покупця товарів (робіт,
послуг), оскільки саме він виступає
суб'єктом, який обчислює кінцеву суму
податку, що підлягає сплаті до бюджету.
Отже, обов'язок довести правомірність
та обґрунтованість зменшення бази
оподаткування ПДВ, у тому числі шляхом
подання документів, які відповідають
критеріям статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», належить
саме позивачу у справі. При цьому
підтверджувальні документи повинні
відображати достовірну інформацію та
підтверджувати реальність виконаної
операції.

Задовольняючи даний позов, суди
виходили з наявності у позивача
податкових накладних постачальників
та з наявності у останніх необхідного
обсягу податкової правосуб'єктності на
час виконання розглядуваних операцій.

Водночас суди не взяли до уваги те, що
позивач протягом тривалого часу
придбавав спірний товар
(сільськогосподарську продукцію) у
осіб, які не сплачували податки,
діяльність яких мала ознаки фіктивного
підприємництва, які за юридичною
адресою не знаходилися, не звітували
про свою діяльність, керівники яких не
визнають своєї причетності до
діяльності цих підприємств, а також, що
позивач та спірні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, в
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного.

І хоча дійсно, платник не може нести
відповідальність за протиправні дії
інших осіб, що перебувають поза межами
його контролю та впливу, а відтак не
може бути позбавлений права на
формування даних податкового обліку за
операціями з контрагентами лише у
зв'язку з порушенням ними умов
провадження господарської діяльності
та податкової дисципліни, однак у
даному разі підставою для висновку про
необґрунтованість податкової вигоди
Товариства стала саме безтоварність
господарських операцій, за наслідками
яких позивачем було зменшено базу
оподаткування ПДВ.

Також суди не звернули увагу на те, що
вимоги до складення первинних
документів наведені у частині другій
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», за змістом якої
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Втім, як вбачається з установлених
судами обставин справи, подані
позивачем первинні документи,
складенням яких опосередковувалося
виконання спірних операцій, не
відповідають наведеним вимогам, позаяк
не підписані від імені контрагентів
уповноваженими особами.

Позивачем не подано і первинних
документів на підтвердження факту
транспортування товару, його
зберігання, прийняття за якістю та
кількістю уповноваженою особою у
процесі виконання спірних операцій,
так само як і доказів оплати придбаного
товару та послуг.

Слід також зазначити, що з метою
податкового обліку господарські
операції можуть оформлюватися
будь-якими первинними документами,
зміст яких відповідає вищенаведеним
законодавчим вимогам, та складення
яких відповідає нормативно визначеним
умовам щодо оформлення такої операції
або звичаєвій практиці.

А відтак з огляду на визначення
транспортно-експедиторської послуги
як роботи, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування (стаття 1 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність») виконання
експедиторських послуг окрім договору
транспортної експедиції, акта
здачі-приймання наданих послуг,
повинно оформлятися, зокрема,
довіреністю на право укладення
договору перевезення від імені
клієнта, договором перевезення,
довіреністю, виданою експедитором
організації-перевізнику на право
отримання вантажу (у разі, якщо
транспортування виконується третьою
особою), перевізними документами.
Перелічені документи дозволяють
достовірно встановити, для яких саме
операцій залучається експедитор.

Однак у розглядуваному випадку
Товариством не було подано зазначених
документів, а тому за наявності інших
обставин, що викликають обґрунтовані
сумніви щодо реального характеру цих
операцій, суди безпідставно визнали
належним документальним
підтвердженням фактичного виконання
операцій з поставки експедиторських
послуг подані позивачем договори
транспортного експедирування та акти
виконаних послуг.

Слід зазначити, що у податкових
правовідносинах є неприпустимою
ситуація, яка дозволяла б
недобросовісним платникам за
допомогою інструментів, що
використовуються у цивільно-правових
відносинах, створювати ситуацію
формальної наявності права на
отримання податкової вигоди (у тому
числі шляхом формування податкового
кредиту).

Оскальки подані позивачем докази на
підтвердження реального характеру
правовідносин зі спірними
контрагентами, не спростовують
висновків ДПІ, зафіксованих в акті
перевірки, Вищий адміністративний суд
України вважає за необхідне скасувати
ухвалені у справі судові акти та
відмовити у позові.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції в
Сімферопольському районі Автономної
Республіки Крим задовольнити.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 03.06.2011 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20.03.2012 у
справі №2а-11180/10/0170/232 скасувати.

3. У позові відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова Н.Є. Маринчак