Справа № 826/8814/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 липня 2014 року м. Київ №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Погрібніченка І.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справуза
позовомОСОБА_1до 1. Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб 2. Уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію Публічного
акціонерного товариства «БАНК
«ТАВРИКА» Соловйової Наталії
Анатоліївни 3. Уповноваженої особи
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію Публічного
акціонерного товариства «БАНК
«ТАВРИКА» Лемеша Миколи
Володимировичапро визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
20 червня 2014 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва
звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1,
позивач) з адміністративним позовом
- визнання протиправною бездіяльності
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб (далі - Фонд, відповідач 1) та
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію Публічного акціонерного
товариства «БАНК «ТАВРИКА» Соловйової
Наталії Анатоліївни (далі - відповідач
2) при розгляді вимог щодо
відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_1
в Публічному акціонерному товаристві
- зобов'язання Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб та Уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію Публічного
акціонерного товариства «БАНК
«ТАВРИКА» Лемеша Миколи
Володимировича (далі - відповідач 3)
включити ОСОБА_1 в Загальний реєстр
вкладників, які мають право на
відшкодування коштів за вкладами в
Публічному акціонерному товаристві
«БАНК «ТАВРИКА» за рахунок Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб.
Позов мотивований тим, що з прийняттям
Правлінням Національного банку
України постанови про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ
«БАНК «ТАВРИКА» та початком виконавчою
дирекцією Фонду здійснення процедури
ліквідації банку, відповідач 2 мав
включити до переліку вкладників
позивача та визначити йому
розрахункову суму відшкодування
коштів за вкладом за рахунок
відповідача 1, однак йому, на
переконання позивача, було незаконно
За вказаних обставин, позивач вважає,
що відповідачі 1, 2 при розгляді вимог
щодо відшкодування коштів за вкладом
позивачу в ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» діяли
З метою відновлення, на думку позивача,
порушених прав, свобод та інтересів,
необхідно відповідача 3 зобов'язати
включити ОСОБА_1 в Загальний реєстр
вкладників, які мають право на
відшкодування коштів за вкладами в ПАТ
«БАНК «ТАВРИКА» за рахунок Фонду.
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги повністю
підтримав та просив їх задовольнити.
Представник Фонду проти позову
заперечив з тих підстав, що Фонд не
гарантує вклади фізичних осіб,
підтверджені ощадними (депозитними)
сертифікатами на пред'явника і
зазначив, що задоволення вимог
позивача має бути здійснено за рахунок
ліквідаційної маси ПАТ «БАНК «ТАВРИКА»
в порядку передбаченому ст. ст. 45, 49, 50 та
52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб».
Як наслідок, на переконання Фонду,
заявлення позивачем до ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА» своїх вимог є єдиним
способом захисту позивачем своїх прав.
Представник відповідача 1 позов не
визнав, просив суд в задоволенні позову
повністю відмовити з підстав,
наведених у письмових запереченнях, в
судовому засіданні проти задоволення
адміністративного позову заперечував.
Відповідач 3 проти позову також
заперечив з підстав того, що
відшкодування коштів за вкладами
забезпеченими ощадними (депозитними)
сертифікатами на пред'явника,
здійснюється згідно реєстру
акцептованих кредиторів банку, який
формується у порядку встановленому,
зокрема ст. 49 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», за рахунок коштів одержаних в
результаті ліквідації та реалізації
майна банку. Черговість виплат
визначається ч. 1 ст. 52 вказаного Закону.
На переконання відповідача 3, оскільки
вимога позивача була включена до
реєстру акцептованих вимог кредиторів
та підлягає задоволенню згідно до 7
черговості, що відповідає частині 1
статті 52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
предмет спору по даній справі
Відповідач 3 позов не визнав, просив суд
в задоволенні позову відмовити в
повному обсязі з підстав, наведених у
письмових запереченнях, в судовому
засіданні представник відповідача 3
проти задоволення адміністративного
Відповідач 2 в судове засідання не
з'явився, письмових пояснень та/або
заперечень суду не надав (не направив).
Відповідно до вимог частини шостої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, в зв'язку з
неявкою в судове засідання 16.07.2014 р.
відповідача 2, суд дійшов висновку про
розгляд справи у письмовому
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їх представників, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд, -
21 червня 2012 року між ОСОБА_1 (Вкладник)
та Публічним акціонерним товариством
«БАНК «ТАВРИКА» (Банк) укладений
Договір банківського вкладу «Дохідний
рік» з видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника з щомісячною виплатою
процентів № В№002878 (далі - Договір №
В№002878).
Відповідно до змісту зазначеного
Договору № В№002878 Банк здійснює
розміщення Сертифікату строком
зберігання до 19 грудня 2012 року (пп. 1.1 п. 1
Договору № В№002878), а Вкладник 21 червня
2012 року вносить (переказує) грошові
кошти у готівковій або безготівковій
формі у розмірі 140 000,00 грн. (Вклад) (пп.
1.2 п. 1 Договору № В№002878). Банк на суму
внесених (переказаних) в готівковій або
безготівковій формі грошових коштів
видає відповідно до акту
прийому-передачі Вкладнику купонний
ощадний (депозитний) сертифікат на
пред'явника та щомісячно нараховує
проценти на суму Вкладу з розрахунку 21,7
процентів річних, виплата яких
здійснюється щомісячно та при
закінченні строку зберігання (пп. пп. 2.1,
2.2 п. 2 Договору № В№002878).
Згідно з підпунктами 3.1.5 та 3.1.7 пп. 3.1 п. 3
зазначеного Договору № В№002878 Банк
зобов'язується при закінченні строку
зберігання Вкладу (погашенні
Сертифіката) повернути пред'явнику
Сертифіката суму Вкладу та суму
нарахованих процентів; повернути Вклад
на першу вимогу пред'явника
20 грудня 2012 року на підставі постанови
Правління Національного банку України
№ 548 AT «БАНК «ТАВРИКА» було віднесено
до категорії неплатоспроможних.
Звернувшись до Банку на початку 2013
року, позивачу надано відповідь від
14.02.2013 р. № 35/111, в якій вказувалось на те,
що Фонд не відшкодовує вклади,
підтверджені ощадним (депозитним)
сертифікатом на пред'явника та
запроваджений мораторій на примусове
задоволення вимог вкладників банку.
20 березня 2013 року на підставі постанови
Правління Національного банку України
№ 97 «Про відкликання банківської
ліцензії та ліквідацію Публічного
акціонерного товариства «БАНК
«ТАВРИКА» з Банку відкликано ліцензію
та розпочато процедуру ліквідації.
Відповідно до вищевказаної постанови
Правління Національного банку України
Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
20.03.2013 р. прийнято рішення № 16 щодо
припинення здійснення тимчасової
адміністрації в AT «БАНК «ТАВРИКА» та
припинення повноваження уповноваженої
особи Фонду на здійснення тимчасової
адміністрації в AT «БАНК «ТАВРИКА»
Соловйової Наталії Анатоліївни з 21
Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
20.03.2013 р. прийнято рішення № 17 про
початок здійснення процедури
ліквідації AT «БАНК «ТАВРИКА».
20 березня 2013 року Виконавчою дирекцією
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб прийнято рішення № 18, згідно якого
призначено уповноваженою особою Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію AT «БАНК «ТАВРИКА»
начальника відділу тимчасової
адміністрації та ліквідації
неплатоспроможних банків Соловйову
Наталію Анатоліївну.
02 квітня 2013 року позивачем подано заяву
про визнання кредитором ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА», яка в подальшому була
задоволена, про що свідчить отриманий
ним лист від 11.07.2013 р. № 6172/7.
05 лютого 2014 року ОСОБА_1 листами
звернулась до Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб та уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА» Соловйової Наталії
Анатоліївни щодо забезпечення виплат
належних їй до виплати 19 грудня 2012 року
в розмірі 143 984,26 грн.
У відповідь на лист позивача від 05.02.2014
р., відповідачем 2 повідомлено про те, що
вимоги щодо повернення коштів за
Договором № В№002878 були акцептовані
Банком та включені до реєстру
кредиторських вимог, що
задовольняються Банком у визначеній
ст. 52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
черговості за рахунок коштів,
одержаних від реалізації майна Банку,
про що свідчить лист від 07.02.2014 р. № 4952.
Листом від 27.02.2014 р. за № 21-036-532/14
відповідачем 1 на лист позивача від
05.02.2014 р. повідомлено, що вимоги
вкладників фізичних осіб у частині, що
не гарантуються Фондом, відповідно до
п. 7 ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
задовольняються за рахунок коштів,
одержаних у результаті ліквідації та
реалізації майна Банку, у разі подання
відповідної заяви кредитором.
14 березня 2014 року Виконавчою дирекцією
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб прийнято рішення № 13, згідно з
яким призначено уповноваженою особою
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію AT «БАНК «ТАВРИКА»
провідного економіста з
бухгалтерського обліку та аналізу
господарської діяльності відділу
запровадження процедури тимчасової
адміністрації та ліквідації
департаменту врегулювання
неплатоспроможності банків Лемеша
Миколу Володимировича на період до 20
березня 2015 року включно.
Вважаючи такі (таку) дії (бездіяльність)
з боку відповідачів 1, 2 протиправними
(протиправною), а відмову у включенні до
Загального реєстру вкладників, які
мають право на відшкодування коштів за
вкладами в ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» за
рахунок Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб необґрунтованою, а також
з метою зобов'язання відповідача 3
вчинити певні дії, позивач з
відповідними вимогами звернувся до
суду.
Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд не
погоджується з доводами ОСОБА_1,
виходячи з наступного.
Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України,
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 р. №
4452-VI (далі - Закон № 4452-VI), Положення про
порядок відшкодування Фондом
гарантування вкладів фізичних осіб
коштів за вкладами, затвердженого
рішенням виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб від
09.08.2012 р. № 14 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 07.09.2012 р.
за № 1548/21860 (далі - Положення № 14) та
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Правові, фінансові та організаційні
засади функціонування системи
гарантування вкладів фізичних осіб,
повноваження Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),
порядок виплати Фондом відшкодування
за вкладами врегульовані Законом №
4452-VI.

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI
(в редакції, чинній в момент виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
Фонд є установою, що виконує спеціальні
функції у сфері гарантування вкладів
фізичних осіб та виведення
неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно з частиною першою статті 11
Закону № 4452-VI управління поточною
діяльністю Фонду здійснює виконавча
дирекція Фонду.

Повноваження виконавчої дирекції
Фонду визначені в статті 12 Закону №
4452-VI.

Зокрема, відповідно до пунктів 2 та 4
частини 3 вказаної вище статті
виконавча дирекція Фонду у сфері
забезпечення відшкодування коштів за
вкладами визначає порядок
відшкодування Фондом коштів за
вкладами відповідно до розділу V цього
Закону; приймає рішення про
відшкодування коштів за вкладами у
разі прийняття Національним банком
України рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку.

Статтею 27 Закону № 4452-VI врегульовано
порядок визначення вкладників, які
мають право на відшкодування коштів за
вкладами.

Так, уповноважена особа Фонду складає
перелік вкладників та визначає
розрахункові суми відшкодування
коштів за вкладами за рахунок Фонду
відповідно до вимог цього Закону та
нормативно-правових актів Фонду станом
на день прийняття рішення про
відкликання банківської ліцензії та
ліквідацію банку. Уповноважена особа
Фонду протягом трьох днів з дня
прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку формує повний перелік
вкладників, які мають право на
відшкодування коштів за вкладами за
рахунок Фонду, із визначенням сум, що
підлягають відшкодуванню.

При цьому, у відповідності до частини
шостої статті 27 Закону № 4452-VI
уповноважена особа Фонду протягом
трьох днів з дня прийняття рішення про
відкликання банківської ліцензії та
ліквідацію формує перелік вкладників,
кошти яких не підлягають відшкодуванню
Фондом відповідно до частини четвертої
статті 26 цього Закону.

Згідно з частиною п'ятою вказаної вище
статті, протягом шести днів з дня
прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку виконавча дирекція Фонду
затверджує реєстр вкладників для
здійснення виплат відповідно до
наданого уповноваженою особою Фонду
переліку вкладників.

Відповідно до пункту 9 розділу IV
Положення № 14 для отримання коштів
вкладник або інша особа (представник,
спадкоємець тощо) звертається до Фонду
із заявою про виплату гарантованої
суми відшкодування. Рекомендована
форма заяви наведена в додатку 13 до
цього Положення.

Так, Правлінням Національного банку
України 20 березня 2013 року прийнято
Постанову № 97 «Про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ
«БАНК «ТАВРИКА», на підставі якої того
ж дня виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
прийнято рішення № 17 про початок
здійснення процедури ліквідації АТ
«БАНК «ТАВРИКА» та - рішення № 18 про
призначення уповноваженої особи Фонду
на ліквідацію АТ «БАНК «ТАВРИКА»
начальника відділу тимчасової
адміністрації та ліквідації
неплатоспроможних банків Соловйової
Наталії Анатоліївни, про що розміщено
інформацію для вкладників на
офіційному сайті.

Як встановлено судом та підтверджено
сторонами під час розгляду справи,
позивач звертався із заявами від 05.02.2014
р. щодо отримання гарантованої йому
суми відшкодування за рахунок Фонду,
проте отримав відмови з посиланням на
положення Закону № 4452-VI.

Перевіряючи обґрунтованість таких
відмов, суд виходить до наступного.

Так, відповідно до положень частини 4
статті 26 Закону № 4452-VI (в редакції,
чинній в момент звернення позивача до
Фонду за відшкодуванням) Фонд не
відшкодовує кошти:

1) передані банку в довірче управління;

2) за вкладом у розмірі менше 10 гривень;

3) за вкладом, підтвердженим ощадним
(депозитним) сертифікатом на
пред'явника;

4) розміщені на вклад у банку особою, яка
була членом спостережної (наглядової)
ради, правління (ради директорів),
ревізійної комісії банку, якщо з дня її
звільнення з посади до дня прийняття
Національним банком України рішення
про віднесення такого банку до
категорії неплатоспроможних не минув
один рік;

5) розміщені на вклад у банку особою, яка
надавала банку професійні послуги як
аудитор, юридичний радник, суб'єкт
оціночної діяльності, якщо ці послуги
мали безпосередній вплив на виникнення
ознак неплатоспроможності банку і якщо
з дня припинення надання послуг до дня
прийняття Національним банком України
рішення про віднесення такого банку до
категорії неплатоспроможних не минув
один рік;

6) розміщені на вклад власником
істотної участі банку;

7) розміщені на вклад особою, яка на
індивідуальній основі отримує від
банку проценти за вкладом на більш
сприятливих договірних умовах, ніж
звичайні, або має інші фінансові
привілеї від банку;

8) за вкладом у банку, що є предметом
застави та забезпечує виконання
зобов'язань вкладника перед цим банком,
в обсязі таких зобов'язань;

9) за вкладами у філіях іноземних
банків.

Кошти позивача були залучені ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА» у формі випуску ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника, що підтверджується:
договором банківського вкладу
«Дохідний рік» з видачею купонного
ощадного (депозитного) сертифікату на
пред'явника з щомісячною виплатою
процентів № В№002878 від 21.06.2012 р. та
ощадним (депозитним) сертифікатом на
пред'явника серії В № 002878 (дата видачі:
21.06.2012 р.; дата погашення: 19.12.2012 р.).

В зв'язку з цим, кошти позивача не
підпадають під гарантію Фонду і Фонд,
виходячи з приписів п. 3 ч. 4 ст. 26 Закону
№ 4452-VI, не відшкодовує кошти за даним
вкладом.

Посилання позивача на підпункт 2.7 п. 2
Договору № В№002878, в якому зазначено,
якщо Вкладник не вимагає погашення
Сертифікату по закінченню строку
зберігання, встановленого пп. 1.1 цього
Договору, цей Договір вважається
продовженим на умовах Вкладу на вимогу
та наступного робочого дня Вклад та
нараховані проценти переносяться на
рахунок № 3340, особовий рахунок
Вкладника, також не може свідчити про
поширення гарантії Фонду на кошти
позивача, оскільки відповідно до Плану
рахунків бухгалтерського обліку
банків України, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 17.06.2004 р. № 280, яку
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 26.07.2004 р. за № 918/9517, балансовий
рахунок 3340 має назву «Ощадні
(депозитні) сертифікати на вимогу,
емітовані банком», в зв'язку з чим
правова природа вкладу позивача не
змінилася після закінчення дати
погашення депозитного договору.

Після 19.12.2012 р. вклад позивача не
перетворився на жоден з гарантованих
Фондом видів вкладів, передбачених в п.
3 ч. 1 статті 2 Закону № 4452-VI: 1) залучених
на умовах договору банківського вкладу
(депозиту); 2) залучених на умовах
договору банківського рахунку; 3)
залучених шляхом видачі іменного
депозитного сертифіката.

Змінилась лише умова щодо строку
повернення залучених коштів позивача -
замість чітко встановленого строку
повернення коштів, кошти мали бути
повернені ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» на
вимогу позивача.

В той же час, кошти позивача залишилися
вкладом, підтвердженим ощадним
(депозитним) сертифікатом на
пред'явника.

Таким чином, кошти позивача як до 19.12.2012
р. так і після даної дати не підпадали
під гарантію Фонду, в зв'язку з чим суд
приходить до висновку про
правомірність дій відповідачів 1, 2 при
розгляді вимог щодо відшкодування
коштів за вкладом ОСОБА_1 в ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА» та відсутність підстав для
включення позивача в Загальний реєстр
вкладників, які мають право на
відшкодування коштів за вкладами в ПАТ
«БАНК «ТАВРИКА» за рахунок Фонду.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що задоволення вимог
позивача може бути здійснено за
рахунок ліквідаційної маси ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА» в порядку передбаченому ст.
ст. 45, 49, 50 та 52 Закону № 4452-VI.

Згідно з частиною п'ятою статті 45
Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня
опублікування відомостей про
відкликання банківської ліцензії,
ліквідацію банку та призначення
уповноваженої особи Фонду кредитори
мають право заявити уповноваженій
особі Фонду про свої вимоги до банку.

Приписами частини першої статті 52
Закону № 4452-VI визначено, що кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у такій
черговості: 1) зобов'язання, що виникли
внаслідок заподіяння шкоди життю та
здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги
щодо заробітної плати, що виникли із
зобов'язань банку перед працівниками
до прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у
випадках, визначених цим Законом, у
тому числі щодо повернення цільової
позики банку, наданої протягом
здійснення тимчасової адміністрації з
метою забезпечення виплат відповідно
до пункту 1 частини шостої статті 36
цього Закону та щодо покриття витрат
Фонду, передбачених у пункті 17 частини
п'ятої статті 12 цього Закону; 4) вимоги
вкладників - фізичних осіб у частині, що
перевищує суму, виплачену Фондом; 5)
вимоги Національного банку України, що
виникли в результаті зниження вартості
застави, наданої для забезпечення
кредитів рефінансування; 6) вимоги
фізичних осіб, платежі яких або платежі
на ім'я яких заблоковано (крім фізичних
осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог
за субординованим боргом; 8) вимоги за
субординованим боргом.

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідно до листа від 11.07.2013 р. № 6172/7
заяву позивача про визнання його
кредитором ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» було
задоволено та позивача включено до
реєстру акцептованих вимог кредиторів
7 черги.

За вказаних обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1.

Частиною 3 статті 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України; суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. ст. 69, 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи
позивача були спростовані.

Враховуючи вищезазначене, суд
всебічно, повно та об'єктивно, за
правилами, встановленими ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення
представників сторін по справі, вважає,
що позовні вимоги є необґрунтованими, а
тому в задоволенні адміністративного
позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відшкодування судового збору
позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст.
158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко