Справа № 817/1805/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1805/14

18 липня 2014 року 15год. 14хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Сало А.Б. за участю
секретаря судового засідання Школяр
О.І. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача, третьої особи:
представник Гурінчук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої
служби Здолбунівського районного
управління юстиції третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Відділ примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Рівненській області про
визнання дій незаконними, скасування
постанови та зобов'язання вчинення
певних дій , -ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду
з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Здолбунівського
районного управління юстиції (далі -
ВДВС Здолбунівського РУЮ), третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача
Відділ примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про визнання дії
щодо відкриття виконавчого
провадження та накладення арешту на
все майно незаконними, скасування
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 20.01.2014 року про
стягнення штрафних санкцій в розмірі 2
646165,70 грн. та зобов'язання зняти арешт
зі всього майна, накладений постановою
про відкриття виконавчого провадження
від 20.01.2014 року.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав з підстав, викладених в
позовній заяві. В обґрунтування позову
зазначив, що у разі з'ясування факту
неодержання боржником копії постанови
про відкриття виконавчого провадження,
державний виконавець не вправі вчиняти
виконавчі дії. Поміж тим, вказав, що
державний виконавець, приймаючи
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 20.01.2014 року, не
повідомив про це у встановлений строк
боржників та без пересвідчення того, що
боржники отримали копії постанов,
почав проводити дії по примусовому
виконанню рішення. Стверджував, що такі
дії відповідача спричинили порушення
прав боржників, визначених статтею 111
Закону України «Про виконавче
провадження», позбавило їх
скористатися своїм правом на
добровільне виконання рішення, та як
наслідок спричинило незаконність дій
державного виконавця, направлених на
примусове виконання рішення. За таких
обставин, вважає постанови про
відкриття виконавчого провадження від
20.01.2014 року, 10.07.2013 року, 30.11.2012 року та
12.12.2012 року по відношенню до ФОП ОСОБА_1
незаконними, а дії державного
виконавця по проведенню виконавчих дій
щодо боржників - протиправними. З цих
підстав просив позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача та третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача, позов не визнав, надав
суду письмові заперечення на позовну
заяву (а.с.50-51). Вважає дії державного
виконавця щодо відкриття виконавчого
провадження та накладення арешту на
майно такими, що ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, а оскаржувані
постанови - законними, і такими, що не
підлягають скасуванню. В обґрунтування
своїх заперечень на адміністративний
позов пояснив, що постанова про
відкриття виконавчого провадження від
20.01.2014 року цього ж дня була надіслана
позивачу, а обов'язок державного
виконавця пересвідчитися чи боржником
отримана дана копія постанови жодною
нормою закону не передбачений.
Зазначив, що у строк, наданий для
самостійного виконання рішення,
боржником державному виконавцю не було
надано документального підтвердження
такого виконання, у зв'язку з чим
останнім на наступний день після
закінчення даного строку розпочато
примусове виконання рішення. Вказав, що
арешт на майно боржника було накладено
лише 29.04.2014 року, а не відразу при
відкритті виконавчого провадження, а
тому, на думку відповідача, позивач не
був позбавлений права, передбаченого
ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче
провадження». Стверджував, що підстави
для зняття арешту з майна боржника у
державного виконавця відсутні. За
таких обставин просив в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача і третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, оцінивши в сукупності докази,
які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконані у
відділі примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Рівненській області перебуває зведене
виконавче провадження №43024775 про
стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на
загальну суму 2728799,31 грн.

Зазначене зведене виконавче
провадження передано до відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Здолбунівського районного
управління у Рівненській області з
ВДВС Здолбунівського РУЮ на підставі
постанови начальника управління ДВС
ГУЮ у Рівненській області від 02.07.2014
року згідно актом прийому-передачі
матеріалів виконавчого провадження
від 02.07.2014 року (а.с.26-31).

Матеріали справи свідчать, що до складу
зведеного виконавчого провадження
№43024775 про стягнення заборгованості з
ОСОБА_1 входить 3 виконавчі документи на
загальну суму 2728799,31 грн.:

- виконавчий лист №2а-3013/10/1770 від
17.12.2013 року, виданий Рівненський
окружним адміністративним судом (а.с.53),

- постанова №3-5198 від 16.09.2011 року,
видана Рівненським міським судом
Рівненської області,

- виконавчий напис №2635 від 26.09.2012
року, виданий ПН Львівського МНО ОСОБА_4

29.04.2014 року відповідачем було прийнято
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, якою накладено арешт на все
майно ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 у межах
суми звернення стягнення 2646675 грн.
(а.с.55). Дана постанова була надіслана
позивачу 30.11.2012 року, про що свідчить
супровідний лист №1108/7 (а.с.56).

16.06.2014 року ОСОБА_1 було направлено
вимогу №3964 про необхідність участі
позивача у проведенні виконавчих дій, а
саме опису та арешту майна (а.с.52).

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України від 21.04.1999
№606-ХІV "Про виконавче провадження"
(далі - Закон №606).

Відповідно до статті 2 Закону №606
примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

В силу вимог ст.17 Закону №606 примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Так, відповідно до цього Закону
підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами,
і накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної
влади, якщо їх виконання за законом
покладено на державну виконавчу
службу;

9) рішення Європейського суду з прав
людини з урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини"

Згідно з ч.1 ст.19 Закону №606 державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону:

1) за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення;

2) за заявою прокурора у випадках
представництва інтересів громадянина
або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов
від суду на підставі ухвали про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду в порядку,
встановленому законом;

4) в інших передбачених законом
випадках.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.25 цього ж Закону
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

В силу вимог частини 5 даної статті
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження надсилаються
не пізніше наступного робочого дня
стягувачу та боржникові.

Статтею 26 Закону №606 передбачено, що
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі: 1) пропуску встановленого строку
пред'явлення документів до виконання; 2)
неподання виконавчого документа,
зазначеного у статті 17 цього Закону, та
неподання заяви про відкриття
виконавчого провадження у випадках,
передбачених цим Законом; 3) якщо
рішення, на підставі якого видано
виконавчий документ, не набрало
законної (юридичної) сили, крім
випадків, коли воно у встановленому
законом порядку допущено до негайного
виконання; 4) пред'явлення виконавчого
документа до органу державної
виконавчої служби не за місцем або не
за підвідомчістю виконання рішення; 5)
якщо не закінчилася відстрочка
виконання рішення, надана судом, яким
постановлено рішення; 6)
невідповідності виконавчого документа
вимогам, передбаченим статтею 18 цього
Закону; 6-1) офіційного оприлюднення
повідомлення про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури; 7) якщо виконавчий документ
повернуто стягувачу за його заявою,
крім виконавчих документів про
стягнення аліментів та інших
періодичних платежів; 8) наявності
інших передбачених законом обставин,
що виключають здійснення виконавчого
провадження.

Судом встановлено, що 05.11.2013 року
набрала законної сили постанова
Рівненського окружного
адміністративного суду від 26.10.2010 року
у справі №2а-3013/10/1770 за позовом
Здолбунівської об'єднаної державної
податкової інспекції до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості в сумі 2646165,70 грн.

17.12.2013 року Рівненським окружним
адміністративним судом видано
виконавчий лист за вказаним рішенням.
Строк пред'явлення виконавчого
документа до виконання - до 06.11.2014 року
(а.с.53).

З матеріалів справи вбачається, що
21.01.2014 року відповідачем, на підставі
заяви податкового органу (стягувача)
від 20.01.2014 року про примусове виконання
виконавчого листа №2а-3013/10/1770 від 17.12.2013
року прийнято постанову про відкриття
виконавчого провадження про стягнення
з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Державного бюджету України штрафних
санкцій в розмірі 2646165,70 грн. (а.с.60,
зворотній бік). Цього ж дня постанова
про відкриття виконавчого провадження
була направлена ОСОБА_1, що
підтверджується копією супровідного
листа №417 від 20.01.2014 року (а.с.60).

На переконання суду, відповідачем при
прийнятті вказаної постанови про
відкриття виконавчого провадження від
20.01.2014 року було дотримано вимоги
ст.ст.17,18,19 та 25 Закону №606. Правові
підстави для відмови у відкритті
виконавчого провадження за виконавчим
листом №2а-3013/10/1770 у відповідача були
відсутні, жодних доказів зворотного
позивачем суду не надано, а твердження
позивача щодо пропущення строку
пред'явлення виконавчого документа до
виконання повністю спростовуються
матеріалами справи.

В силу вимог частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
10)своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що відповідач, приймаючи постанову про
відкриття провадження діяв на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, постанова про
відкриття виконавчого провадження від
20.01.2014 року відповідає всім критеріям
правомірності, а тому скасуванню не
підлягає.

Посилання позивача на обов'язок
державного виконавця пересвідчитися
чи отримана боржником копія постанови
про відкриття провадження, суд оцінює
критично.

Так, ч.1 ст.30 Закону України «Про
виконавче провадження» (в редакції,
чинній до 08.03.2011 року) було встановлено,
що державний виконавець, починаючи
виконувати рішення, повинен
пересвідчитися, чи отримана боржником
копія постанови про відкриття
виконавчого провадження і чи здійснені
ним дії, спрямовані на добровільне
виконання рішення у встановлений
постановою строк відповідно до статті
24 цього Закону.

Однак, 08.03.2011 року з набранням чинності
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про виконавче
провадження» та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення процедури примусового
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб) №2677-VI від
04.11.2010 року дана стаття була виключена.

Одночасно, відповідно до ч.1 ст.31 Закону
№606 (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
копії постанов державного виконавця та
інші документи виконавчого
провадження (далі - документи
виконавчого провадження), що державний
виконавець зобов'язаний довести до
відома сторін та інших учасників
виконавчого провадження, надсилаються
адресатам із супровідними листами
простою кореспонденцією, крім постанов
про відкриття виконавчого провадження
або відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

З системного аналізу норм вбачається,
що на час прийняття оскаржуваної
постанови законодавцем не
передбачалося обов'язку державного
виконавця перед виконання рішення
пересвідчитися чи отримана боржником
копія постанови, а боржник вважається
повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з супровідного листа №417
від 20.01.2014 року постанова про відкриття
виконавчого провадження надіслана
ОСОБА_1 за адресою, що зазначена у
виконавчому листі №2а-3013/10/1770 від 17.12.2013
року, а саме: АДРЕСА_1.

Таким чином, на переконання суду
позивач не був позбавлений права на
самостійне виконання рішення суду, так
як постанова про відкриття виконавчого
провадження була направлена позивачу у
відповідності до вимог ст.31 Закону №606
та із зазначенням строку добровільного
виконання рішення до 27.01.2014 року.

Суд також не бере до уваги твердження
позивача про те, що державний
виконавець ВДВС Здолбунівського РУЮ
порушив його права, винісши постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, з огляду
на таке.

В силу вимог ст.27 Закону №606 у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

У разі якщо при відкритті виконавчого
провадження державним виконавцем
накладено арешт на майно та кошти
боржника, боржник за погодженням з
державним виконавцем має право у строк
до початку примусового виконання
рішення реалізувати належне йому майно
чи передати кошти в рахунок повного або
часткового погашення боргу за
виконавчим документом. У разі продажу
майна боржника покупець цього майна
повинен внести кошти за придбане майно
на рахунок органу державної виконавчої
служби у строк до початку примусового
виконання рішення. Після внесення
покупцем коштів арешт з проданого
майна боржника знімається за
постановою державного виконавця.

У разі отримання документального
підтвердження про повне виконання
рішення боржником до початку його
примусового виконання державний
виконавець закінчує виконавче
провадження в порядку, встановленому
цим Законом. Виконавчий збір та
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, у такому
разі з боржника не стягуються.

Як свідчать матеріали справи, 20.01.2014
року при винесенні державним
виконавцем постанови про відкриття
виконавчого провадження №42208564 арешт
на майно та кошти боржника не
накладався, а тому доводи позивача про
обмеження відповідачем можливості
ОСОБА_1 скористатися правом,
передбаченим ч.2 ст.27 Закону №606 суд до
уваги не бере як такі, що
спростовуються матеріалами справи.

Поміж тим, статтею 52 Закону №606
визначено порядок звернення стягнення
на кошти та інше майно боржника,
частиною 1 якої встановлено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Відповідно до ч.6 цієї статті стягнення
на майно боржника звертається в
розмірі і обсязі, необхідних для
виконання за виконавчим документом, з
урахуванням стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.57 Закону №606 арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту

В свою чергу, ст.60 Закону №606
встановлено підстави зняття арешту з
майна.

Так, 1) особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

2) У разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника.

3) З майна боржника може бути знято
арешт за постановою начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
якщо виявлено порушення порядку
накладення арешту, встановленого цим
Законом. Копія постанови начальника
відділу державної виконавчої служби
про зняття арешту з майна боржника не
пізніше наступного дня після її
винесення надсилається сторонам та
відповідному органу (установі) для
зняття арешту.

4) У разі наявності письмового висновку
експерта, суб'єкта оціночної
діяльності - суб'єкта господарювання
щодо неможливості чи недоцільності
реалізації арештованого майна
боржника у зв'язку із значним ступенем
його зносу, пошкодженням або в разі
якщо витрати, пов'язані із зверненням
на таке майно стягнення, перевищують
грошову суму, за яку воно може бути
реалізовано, арешт з майна боржника
може бути знято за постановою
державного виконавця, що
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копії постанови
державного виконавця про зняття арешту
з майна надсилаються не пізніше
наступного робочого дня після її
винесення сторонам та відповідному
органу (установі) для зняття арешту.

5) У всіх інших випадках незавершеного
виконавчого провадження арешт з майна
чи коштів може бути знятий за рішенням
суду.

Судом встановлено, представниками
сторін не заперечувалося, що у
встановлений постановою про відкриття
виконавчого провадження від 20.01.2014 року
строк добровільного виконання рішення
(до 27.01.2014 року) ОСОБА_1 не сплатив
штрафні санкції в розмірі 2646165,70 грн.
Жодних доказів на підтвердження
виконання ОСОБА_1 виконавчого листа
№2а-3013/10/1770 від 17.12.2013 року або
спростування такої несплати останнім
суду не надано та в матеріалах справи
відсутні.

У зв'язку з чим, 29.04.2014 року державним
виконавцем з метою своєчасно
примусового виконання виконавчого
документа прийнято постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
його відчуження, якою накладено арешт
на все майно ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1.
Одночасно, суд наголошує, що арешт було
накладено на все майно боржника, однак
лише у межах суми звернення стягнення
за виконавчим листом №2а-3013/10/1770 від
17.12.2013 року, тобто у межах 2646675 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Враховуючи встановлені в ході судового
розгляду справи обставини в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
відповідач при прийнятті постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень надав суду достатні
беззаперечні докази в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення.

При зазначених обставинах, вимоги
позивача необґрунтовані, безпідставні
і такі, що суперечать чинному
законодавству та фактичним обставинам
справи, а тому в задоволенні позову
слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, понесені позивачем судові
витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Сало А.Б.