Справа № 819/1105/14-а
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1105/14-a

"28" липня 2014 р.
м. Тернопіль

головуючої судді Білоус І. О..,

суддів Баб'юк П. М. Осташ А. В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Збаразької об»єднаної
державної податкової інспекції,
Головного управління Міндоходів
України в Тернопільській області,
Міністерства доходів і зборів України
про визнання незаконними та скасування
вимоги та рішень органів Міністерство
доходів і зборів України, а також
стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 звернувся до суду із
адміністративним позовом до
Збаразької об»єднаної державної
податкової інспекції (далі - Збаразької
ОДПІ), Головного управління Міндоходів
України в Тернопільській області (далі
- ГУ Міндоходів в Тернопільській
області), Міністерства доходів і зборів
України про визнання незаконними та
скасування вимоги про сплату недоїмки
№ Ф 162.-17 від 26.02.2014 р. та рішень органів
Міністретсва доходів і зборів,
прийнятих за результатами розгляду
заяв (скарг) фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, а саме: рішення про результати
розгляду скарги Головного управління
Міндоходів у Тернопільській області
від 11.04.2014 р. № 4329/6/10/19-00-10-02-06/103, рішення
Міністерства доходів і зборів України
від 20.05.2014 р. № 3254/В/99-99-10-01-07-15, а також
стягнення моральної шкоди в розмірі 1
грн. 00 коп.

Заявлені позовні вимоги позивач
обґрунтовує наступним чином.

03.03.2014 р. позивач отримав вимогу
Збаразької ОДПІ ГУ Міндоходів у
Тернопільськійобласті від 26.02.2014 р. № Ф
-162.-17 про сплату заборгованості по
єдиному внеску на суму 9824,50 грн.
Відповідно до п. 2.1 Порядку розгляду
органами доходів і зборів скарг на
вимоги про сплату недоїмки зі сплати
єдиного внеску на загальнообов»язкове
державне соціальне страхування та на
рішення про нарахування пені та
накладення штрафу, затвердженої
Наказом Міністерства доходів і зборів
України від 09.09.2013 р. № 452 , у визначений
ч. 2 ст. 25 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальообов»язкове державне соціальне
страхування» строк, вищезазначена
вимога була оскаржена позивачем до ГУ
Міндоходів у Тернопільській області.
Далі, не погодившись із наданим йому за
результатами розгляду скарги рішенням,
позивач оскаржив рішення про
результати розгляду скарги на
пред»явлену вимогу від 11.04.2014 р. №
4329/6/10/19-00-10-02-06/103 до Міністерства
доходів і зборів України. Рішенням
Міністерства доходів і зборів України
від 20.05.2014 р. № 3254/В/99-99-10-01-07-15 у
задоволенні поданої скарги йому
відмовлено.

Позивач не погоджується із вимогою та
рішеннями органів Міністерства
доходів і зборів за результатами
розгляду його скарг, вважає їх
незаконними і необґрунтованими, а
зазначені у вимозі суму, такою, що не
відповідає дійсності.

Позивач також зазначає, що з огляду нас
те, що Закон України «Про внесення змін
до Законів України «Про державний
бюджет України на 2010 рік» та «Про
загальнообов»язкове державне пенсійне
страхування», набув чинності 17.07.2010 р.,
він не повинен сплачувати внески за
повний липень місяць. Вважає такі
вимоги незаконними, оскільки Збаразька
ОДПІ Міндоходів у Тернопільській
області намагається стягнути з нього
внески за 17 днів липня ( з 01.07.2010 р. по
17.07.2010 р.), на його думку незаконно,
оскільки протягом цього часу цей закон
не діяв. Проте ці доводи залишені без
належної оцінки головним управлінням
Міндоходів у Тернопільській області в
оскаржуваному рішенні.

Також в обґрунтування доводів позову
посилається на те, що вимоги від 04.04.2012
р. № ф-36 від 04.04.2012 р. на суму 2278,06 грн. та
№ Ф 36 від 05.02.2013 р. на суму 6733,78 грн.
оскаржені, а відтак, не є узгодженими.
Вважає, що з огляду на приписи
законодавчих актів, якими врегульовано
спірні правовідносини, відсутні
законні підстави для стягнення з цього
сум, заявлених у вимозі. Просить з
підстав, викладених у позовній заяві
поданий ним позов задовольнити у
повному обсязі.

Позивач у судове засідання не прибув,
подав клопотання від 16.06.2014 р. про
розгляд справи за його відсутності,
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі .

Від представників відповідачів по
справі до суду надійшли письмові
заперечення проти позову, в яких
просять у задоволенні позовних вимог
відмовити з підстав викладених у
запереченнях. Вважають позивні вимоги
безпідставними і необґрунтованими а
позов таким, що не підлягає до
задоволення.

Як передбачено ч.1 ст.41 КАС України,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося та
судовий розгляд даної справи здійснено
в порядку письмового провадження на
підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши письмові докази, що
містяться у матеріалах
адміністративної справи, суд приходить
до висновку, що у задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач фізична
особа - підприємець ОСОБА_1 є платником
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.

Протягом 2011 р. та 1 кварталу 2012 р. ФОП
ОСОБА_1 сплачено єдиного соціального
внеску в сумі 1732,24 грн.

15.03.2012 р. позивачем подано до УПФУ в
Збаразькому районі звіт про суми
нарахованого доходу застрахованих
осіб та суми нарахованого єдиного
внеску за 2011 р., в таблиці 2 якого
"Нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування фізичними
особами - підприємцями, які обрали
спрощену систему оподаткування (єдиний
податок, фіксований податок)" визначена
сума нарахованого єдиного внеску за
період з січня 2011 р. по грудень 2011 р. в
розмірі 4010 грн. 30 коп.

22.01.2013 р. позивачем подано до УПФУ в
Збаразькому районі звіт про суми
нарахованого доходу застрахованих
осіб та суми нарахованого єдиного
внеску за 2012 р., в таблиці 2 якого
"Нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування фізичними
особами - підприємцями, які обрали
спрощену систему оподаткування (єдиний
податок, фіксований податок)" визначена
сума нарахованого єдиного внеску за
період з січня 2012 р. по грудень 2012 р. в
розмірі 4572 грн. 42 коп.

Тобто, враховуючи розмір мінімального
страхового внеску у 2013 році,
підприємцю необхідно було сплатити за
перший квартал 2013 р. єдиний внесок у
розмірі 1194 грн. 03 коп. За другий квартал
2013 р. - 1194, 03 грн.

Фактично фізичною особою - підприємцем
сплачено за період з 18.02.2011 р. по 09.01.2013 р.
єдиний внесок у розмірі 1848 грн. 94 коп., з
11.02.2013 р. по 22.07.2013 р. - 70 грн. 02 коп., у
серпні - вересні 2013 р. 2013 р. - 23,34 грн., у
жовтні 2013 р. - 398,01 грн. всього 2340 грн. 31
коп., який зараховувався в погашення
заборгованості за 2011 р. відповідно до
календарної черговості її виникнення.
Заборгованість зі сплати єдиного
внеску станом на 01.11.2013 р. - відповідно
склала 9824 грн. 05 коп. (4010 грн. 30 коп. + 4572
грн. 42 коп. + 1194 грн. 03 коп. +1194 грн. 03 коп.
+1194 грн. 03 коп. - 2340 грн. 31 коп. = 9824 грн. 05
коп.), що підтверджується даними, що
містяться у обліковій картці платника
податків фізичної особи - підприємця,
який обрав спрощену систему
оподаткування ОСОБА_1

Також судом встановлено, що Збаразькою
ОДПІ було сформовано вимогу про сплату
недоїмки фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1 від 26.02.2014 р. № Ф 162-17 (а. с. 9),
відповідно до якої загальна сума боргу
платника єдиного внеску станом на
31.01.2014 р. складала 9824 грн. 50 коп.

За результатами розгляду заяви про
оскарження вимоги про сплату боргу від
26.02.2014 р. № Ф 162-17 платнику надіслано
відповідь від 11.04.2014 р. № 4329/6/10/19-00-01-07-15
про те, що вимога сформована на
підставі чинного законодавства з
відповідним мотивуванням. Крім того, у
відповіді зазначено, що у разі незгоди
з прийнятим рішенням, воно може бути
оскаржене до Міністерства доходів і
зборів України протягом десяти робочих
днів з дня отримання рішення або в
судовому порядку (а. с. 10-12).

В подальшому, позивач у межах процедури
узгодження вимоги звернувся до
Міністерства доходів і зборів України
зі скаргою, за результатами розгляду
якої прийнято відповідне рішення від
20.05.2014 р. № 3254/В/99-99-10-01-07-15 про залишення
скарги без задоволення, а
оскаржуваного рішеня - без змін (а. с. 14
-15).

Не погодившись із вищезазначеним,
позивач звернувся із даним
адміністративним позовом до суду.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв»язку з проведенням
адміністративної реформи» від 04.07.2013 р.
№ 406-VI, функцію з адміністрування
єдиного внеску на загальообов»язкове
державне пенсійне страхування
покладено на Міністерство доходів і
зборів України, та, відповідно, внесено
зміни до Закону України «Про збір і
облік єдиного внеску на
загальообов»язкове державне соціальне
страхування", який набрав чинності з
01.01.2011 (далі - Закон № 2464).

Законом № 2464-VI визначено правові та
організаційні засади забезпечення
збору та обліку єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати,
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI,
платниками єдиного внеску є, зокрема,
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з п. 1, 4 ч. 2 ст. 6 цього Закону (в
редакції Закону, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
платник єдиного внеску зобов'язаний
своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок; подавати звітність до
територіального органу Пенсійного
фонду у строки, в порядку та за формою,
встановленими Пенсійним фондом за
погодженням з відповідними фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
статистики.

П. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI передбачено,
що єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4
цього Закону, які обрали спрощену
систему оподаткування, - на суми, що
визначаються такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу. Мінімальний
страховий внесок - сума єдиного внеску,
що визначається розрахунково як
добуток мінімального розміру
заробітної плати на розмір внеску,
встановлений законом на місяць, за який
нараховується заробітна плата (дохід),
та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1 ст. 1
Закону № 2464-VI).

Єдиний внесок для платників,
зазначених у п. 4 та 5 ч. 1 ст. 4 цього
Закону, встановлюється у розмірі 34,7
відсотка визначеної п. 2 та 3 ч. 1 ст. 7
цього Закону бази нарахування єдиного
внеску (ч. 11 ст. 8 Закону № 2464-VI).

З аналізу наведених положень Закону №
2464-VI суд приходить до висновку, що база
нарахування для платників, які обрали
спрощену систему оподаткування, як
позивач, визначається такими
платниками самостійно, але сума
єдиного внеску не може бути меншою за
розмір мінімального страхового внеску
за кожну особу.

З урахуванням мінімального розміру
заробітної плати, визначеної статтею 22
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік" від 23.12.2010 року №
2857-VI, мінімальний страховий внесок за
період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. становив 4010
грн. 30 коп.

З урахуванням мінімального розміру
заробітної плати, визначеної статтею 13
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2012 рік" від 22.12.2011 року № 4282-VI,
мінімальний страховий внесок за період
з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. становив 4572 грн. 42
коп.

З урахуванням мінімального розміру
заробітної плати, визначеної статтею 8
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2013 рік" від 06.12.2012 року № 5515-VI,
мінімальний страховий внесок за період
з 01.01.2013 р. по 31.07.2013 р. склав 2388 грн. 06
коп.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI (в
редакції Закону, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин, який
діяв до 13.10.2012 р. до набрання чинності
Законом України "Про внесення змін до
статей 9 і 25 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 18.09.2012 р. №
5292-VI) платники єдиного внеску
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за відповідний базовий
звітний період, не пізніше 20 числа
місяця, що настає за базовим звітним
періодом; базовим звітним періодом для
платників, зазначених в абз. 3 та 4 п. 1 ч. 1
ст. 4 цього Закону є календарний рік.

З 13.10.2012 р. ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI (з
урахуванням змін до Закону)
передбачала, що платники єдиного
внеску, зазначені у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього
Закону, зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за календарний рік,
до 10 лютого наступного року, крім
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
членів сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, які
сплачують єдиний внесок, нарахований
за календарний квартал, до 20 числа
місяця, що настає за кварталом, за який
сплачується єдиний внесок; періодом, за
який платники єдиного внеску подають
звітність до територіального органу
Пенсійного фонду (звітним періодом), є
календарний місяць, крім платників,
зазначених у пунктах 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього
Закону, для яких звітним періодом є
календарний рік.

Таким чином позивач зобов'язаний був
сплатити єдиний внесок за 2011 р. - до
20.01.2012 р., за 2012 р. - до 20.01.2013 р., за 1
квартал 2013 р. - до 20.04.2013 р., за 2 квартал
2013 р. до 20.07.2013 р., за 3 квартал 2013 р. до
20.10.2013 р.

Відповідно до ч. 6 ст. 25 Закону №
2464-VI за рахунок сум, що надходять від
платника єдиного внеску або від
державної виконавчої служби,
погашаються суми недоїмки, штрафних
санкцій та пені у порядку календарної
черговості їх виникнення. У разі якщо
платник має несплачену суму недоїмки,
штрафів та пені, сплачені ним суми
єдиного внеску зараховуються в рахунок
сплати недоїмки, штрафів та пені у
порядку календарної черговості їх
виникнення.

Враховуючи встановлені обставини та
наведені положення чинного
законодавства, суд приходить до
висновку, що позивач повинен був
сплачувати єдиний внесок за 2011-2012 роки,
1, 2 квартали 2013 р. у розмірі не меншому
за розмір мінімального страхового
внеску, який він самостійно визначив і
відобразив у відповідних звітах про
суми нарахованого доходу
застрахованих осіб та суми
нарахованого єдиного внеску за 2011 та 2012
р., та визначив УПФУ в Збаразькому
районі у відповідному розрахунку за 1, 2
квартали 2013 р. та Збаразька ОДПІ за 3
квартал 2013 р. При цьому суд враховує, що
сплачені ОСОБА_1 суми єдиного внеску
правомірно зараховувались в погашення
недоїмки в порядку черговості її
виникнення. Відтак, при формуванні
вимог про сплату недоїмки Збаразькою
ОДПІ сума заборгованості визначалась з
урахуванням всіх перерахованих коштів
позивачем на сплату єдиного внеску.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону № 2464
платники єдиного внеску, зазначені у п.4
ч. І ст. 4 цього Закону, зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за календарний рік, до 10 лютого
наступного року, крім фізичних осіб -
підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, та членів сімей
таких осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, які сплачують єдиний
внесок, нарахований за календарний
квартал, до 20 числа місяця, що настає за
кварталом, за який сплачується єдиний
внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не
нарахована та/або не сплачена у строки,
встановлені Законом № 2464, є недоїмкою
та стягується з нарахуванням пені та
застосуванням штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464
орган доходів і зборів у порядку, за
формою та у строки, встановлені
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний
протягом десяти календарних днів з дня
надходження вимоги про сплату недоїмки
сплатити суми недоїмки та штрафів
разом з нарахованою пенею.

Згідно з пунктом 6.4 Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
наказом Міндоходів України від 09.09.2013 №
455, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 19.09.2013 за № 1622/24154 (далі -
Інструкція № 455) вимога про сплату
боргу формується на підставі даних з
карток особових рахунків платників.

Таким чином, на підставі даних картки
особового рахунку платника Збаразькою
ОДПІ ТУ Міндоходів у Тернопільській
області сформовано та виставлено
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від
26.02.2014 № Ф-162-17 на суму 9824,50 грн.

Вимога формується на підставі даних
особових рахунків платників на суму
боргу, що перевищує 10 грн.

Порядок стягнення заборгованості по
єдиному внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування з
платника визначено розділом VI
Інструкції про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
наказом Міністерства доходів і зборів
України від 09.09.2013 № 455, яким
передбачено, що органи доходів і зборів
надсилають платникам вимогу про сплату
недоїмки в таких випадках:

- якщо платник має на кінець
календарного місяця недоїмку зі сплати
єдиного внеску;

- якщо платник має на кінець
календарного місяця борги зі сплати
фінансових санкцій. У таких випадках
вимога надсилається платникам,
зазначених у підпунктах 3 та 4 пункту 2.1
р. ІІ цієї Інструкції, протягом
п'ятнадцяти робочих днів, наступних за
календарним місяцем, у якому виникла
або зросла недоїмка зі сплати єдиного
внеску (заборгованість зі сплати
фінансових санкцій).

Орган доходів і зборів веде реєстр
виданих вимог про сплату недоїмки за
формою згідно з додатком 6. При
формуванні вимоги їй присвоюється
порядковий номер, який складається з
трьох частин: 1 частина - літера "Ю"
(вимога до юридичної особи) або "Ф"
(вимога до фізичної особи), 2 частина -
порядковий номер, 3 частина - літера "У"
(узгоджена вимога). Узгодження вимоги
її з органом доходів і зборів
здійснюється, зокрема у разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки, шляхом
оскарження вимоги про сплату єдиного
внеску в адміністративному або
судовому порядку.

Враховуючи вищенаведений порядок
формування вимоги, встановлений
Інструкцією № 455, та співставляючи
зміст оспореної позивачем вимоги, суд
приходить до висновку, що вимога
Збаразької ОДПІ від 26.02.2014 р. № Ф-162.-17
відповідає по формі та змісту вимогам,
які передбачені вищезазначеною
Інструкцією та містить всі необхідні
відомості та реквізити, вказує на
порядок сплати боргу та оскарження
вимоги, та на правову підставу
формування вимоги - ст. 25 Закону України
№ 2464-VI (а. с. 10), тому суд не бере до
уваги обгрунтування позивача про те, що
з вимоги не вбачається періоду
виникнення недоїмки, відсутній її
розрахунок, не зазначено закону, який
передбачає нарахування такої суми
єдиного внеску, оскільки зазначення
таких відомостей Інструкцією № 455 не
передбачено.

Крім того, судом встановлено, що вимога
про сплату недоїмки від 26.02.2014 р. №
Ф- 162.-17 на суму 9824 грн. 50 коп. сформована
у зв'язку із збільшенням недоїмки зі
сплати єдиного внеску, попередня
вимога надсилалась підприємцю за № Ф
0036 від 02.08.2013 р. на суму 9051 грн. 82 коп.

Щодо позиції позивача про неправомірне
включення до вимоги про сплату
недоїмки від 26.02.2014 р. № Ф- 162.-17 частини
заборгованості, яка є неузгодженою та
оскаржуються у судовому порядку, то з
аналізу правових положень розділу VІ
Інструкції № 455, який передбачає
порядок стягнення заборгованості з
платників та наведений вище, суд
приходить до висновку, що незалежно від
того, чи проходить процедура
узгодження чи оскарження вимог про
сплату боргу, якщо вони не вважаються
відкликаними, то у випадку зростання
суми недоїмки, нові вимоги формуються
на всю суму боргу згідно з даними
особового рахунку платника. При цьому,
після проходження відповідної
процедури узгодження та оскарження до
органу державної виконавчої служби
подається вимога тільки на суму
зростання боргу, яка формується заново
як узгоджена лише на суму збільшеної
недоїмки.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що дії Збаразької ОДПІ відповідають
вимогам ст. 25 Закону № 2464-VI та
положенням Інструкції № 455,
оскаржувана вимога про сплату недоїмки
від 26.02.2014 р. № Ф- 162.-17 на суму 9824 грн. 50
коп. прийнята в порядку та у спосіб,
визначений чинним законодавством, у
межах наданих ним повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи,
фізична особа - підприємець ОСОБА_1
подав скаргу до ГУ Міндоходів у
Тернопільській області про оскарження
вимоги про сплату недоїмки.

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням,
прийнятим ГУ Міндоходів у
Тернопільській області та
Міністерства доходів і зборів України,
за результатами розгляду заяви
позивача про узгодження вимоги про
сплату боргу та заяви до вимоги про
сплату боргу, суд прийшов до таких
висновків.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1
на вимогу про сплату боргу від 26.02.2014 р.
№ Ф- 162.-17, платнику надіслано рішення
від 11.04.2014 р. № 4329/6/10/19-00-10-02-06/103 про те, що
вимога сформована відповідно до
чинного законодавства з відповідним
обгрунтуванням та зазначенням порядку
оскарження даного рішення до органів
Міністерства доходів і зборів України
чи до суду (а. с. 9-12). При цьому суд
враховує, що позивач не був позбавлений
та скористався правом подальшого
оскарження вимоги про сплату боргу до
органів Міністерства доходів і зборів
України вищого рівня, а саме -
Міністерства доходів і зборів України,
рішенням якого від 20.05.2014 р. №
3254/В/99-99-10-01-07-15 у задоволенні поданої
скарги йому відмовлено. Рішення
прийняті по суті скарг, з дотримання
порядку, в межах компетенції, у строк та
у спосіб, що передбаченні чинним
законодавством.

Відтак, суд не вбачає підстав для
скасування рішень ГУ Міндоходів у
Тернопільській області 11.04.2014 р. №
4329/6/10/19-00-10-02-06/103 та Міністерства
доходів і зборів України від 20.05.2014 р. №
3254/В/99-99-10-01-07-15 за результатами розгляду
заяв фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
від 28.08.2013 р. № 56/В-11.

Також, суд не приймає до уваги
посилання позивача на неоднозначне і
суперечливе (множинне) трактування
прав і обов»язків приватного
підприємця - платника податків та
зборів) та контролюючого органу, з
урахуванням положень Закону України «
Про систему оподаткування», з огляду на
те, що Закон України «Про систему
оподаткування» від 25.06. 1991 р. N 1251-XII,
втратив чинність з 1.01.2011 р. згідно з
Податковим кодексом України від 2.12. 2010
р. N 2755-VI. Крім того, суд звертає увагу на
те, що викладена позивачем мотивація
містить посилання на незаконність дій
щодо формування вимоги Пенсійним
фондом України, який не є стороною по
даній справі.

Суд також критично ставиться до
посилання позивача на зупинення дії
положень Закону України «Про
загальнообов»язкове державне пенсійне
страхування» від 9.07. 2003 р. N 1058-IV на
підставі ухвали Вищого
адміністративного суду України від
06.10.2010 р., оскільки з тексту відповідної
ухвали, що міститься у Єдиному
державному реєстрі судових рішень не
вбачається застосування судом таких
заходів. Інших доказів на вжиття судом
вищезазначених заходів позивачем не
надано, а судом, на виконання вимог ч. 3
ст. 71 КАС України - не здобуто.

Щодо вимог позивача про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 1,00 грн., суд
зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна
шкода полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Верховний суд України в своїй
постанові Пленуму від 31.03.1995 року № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Натомість, позивачем не обґрунтовано
визначений ним розмір моральної шкоди
в сумі 1 грн., а також не надано жодних
доказів в обґрунтування заявленої суми
відшкодування моральної шкоди, що,
також, обумовлює відмову у задоволенні
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди. Враховуючи вищенаведене, суд
прийшов до переконання, що відповідачі
при винесені оскаржуваної Вимоги про
сплату недоїмки та Рішень про
результати розгляду скарг позивача
діяли в межах наданих їм повноважень та
у спосіб, що передбачений чинним
законодавством, отже своїми законними
діями не могли спричинити позивачу
моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Зважаючи на вищевикладене, повно та
всебічно з"ясувавши та встановивши
фактичні обставини у даній справі,
перевіривши правомірність поведінки
відповідача - суб"єкта владних
повноважень, що закріплені у ч. 3 ст. 2
КАС України, суд приходить до висновку,
що відповідачами доведено
правомірність дій та оскаржуваних
рішень, а відтак, заявлені позивачем
вимоги до задоволення не підлягають.

Щодо вимоги позивача про звільнення
його від сплати судового збору на
підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «
Про судовий збір» 8.07.2011 р. N 3674-VI (далі -
Закон N 3674-VI) , як позивача за подання
позовної заяви про відшкодування
шкоди, заподіяної особі незаконним
рішенням, діями чи бездіяльністю
органу державної влади суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КАС України, суд,
враховуючи майновий стан сторони, може
своєю ухвалою зменшити розмір належних
до оплати судових витрат чи звільнити
від їх оплати повністю або частково, чи
відстрочити або розстрочити сплату
судових витрат на визначений строк.

Окрім того, аналогічне положення щодо
можливості суду своєю ухвалою зменшити
розмір судового збору або звільнити
сторону від його сплати з врахуванням
її майнового стану закріплене і в ч. 2
ст. 8 Закону 3674-VI.

Враховуючи те, що позивачем не надано
суду жодних належних та допустимих
доказів, на підтвердження його
майнового стану, які можуть слугувати
підставою для його звільнення від
сплати судового збору, суд не вбачає
підстав для звільнення позивача від
сплати судового збору.

Натомість п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону № N 3674-VI
передбачено, що судовий збір не
справляється за подання позовної заяви
про відшкодування шкоди, заподіяної
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їх посадовою або
службовою особою, а так само
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури або суду. Питання стосовно
незаконності згаданих рішень, дій чи
бездіяльності можуть вирішуватися
судом лише за результатами розгляду
справи, тому пов'язані з цим обставини
не підлягають з'ясуванню під час
прийняття судом позовної заяви.
Враховуючи те, що суд прийшов до
переконання, що відповідачі при
винесені оскаржуваної Вимоги про
сплату недоїмки та Рішень про
результати розгляду скарг позивача
діяли в межах наданих їм повноважень та
у спосіб, що передбачений чинним
законодавством, суд не знаходить
підстав для застосування у спірних
правовідносинах п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону N
3674-VI.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 КАС України
розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст. 4, ч. 3 ст. 6 Закону N 3674-VI,
судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі. За
подання позовної заяви, що має
одночасно майновий і немайновий
характер, судовий збір сплачується за
ставками, встановленими для позовних
заяв майнового та немайнового
характеру.

Відповідно до п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону N
3674-VI, ставка судового збору за подання
до адміністративного суду
адміністративного позову майнового
характеру становить 2 відсотки розміру
майнових вимог, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 4 розмірів мінімальних
заробітних плат, адміністративного
позову немайнового характеру - 0,06
розміру мінімальної заробітної плати.

Ст. 8 Закону України «Про державний
бюджет України на 2013 рік» встановлено,
що мінімальна заробітна плата з 01.12.2013
становить 1218,00 гривень, тобто станом на
01.01.2014 розмір мінімальної заробітної
плати - 1218,00 гривень.

Таким чином, з 01.01.2014 ставка судового
збору за подання до адміністративного
суду позовних заяв немайнового
характеру становить 73,08 гривні, за
подання позовних заяв майнового
характеру - 2% розміру позовних вимог,
але не менше 1827,00 гривень та не більше
4872,00 гривні.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Окремі рішення, дії або бездіяльність
прийняті (вчинені) суб'єктом владних
повноважень, можуть породжувати
підстави для змін майнового стану
фізичної чи юридичної особи.

Зокрема, реалізація таких рішень, дій
може призводити до зменшення або
збільшення майна особи.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просить визнати незаконними та
скасування вимогу про сплату недоїмки
№ Ф 162.-17 від 26.02.2014 р. на суму 9824 грн.50
коп. та рішення за результатами
розгляду скарг на вказану вимогу.
Тобто, позовні вимоги містять вимоги
майнового характеру на суму 9824 грн.50
коп.

Таким чином, ставка судового збору з
адміністративного позову фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 становить
1827,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, а саме,
встановлену судом відсутність підстав
для звільнення позивача від сплати
судового збору, а також відсутність
підстав для не справляння судового
збору у відповідності до п. п. 1 п. 3 ч. 2
ст. 4 Закону N 3674-VI, суд приходить до
висновку про необхідність стягнення із
позивача суми не сплаченого ним при
подачі позову судового збору у розмірі
1827,00 грн.

Керуючись ст. 2, 11, 86, 128, 160-163 КАС України,
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер
платника НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1 )
судовий збір за подання
адміністративного позову у сумі 1827,00
грн (одна тисяча вісімьсот двадцять сім
грн.).

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги на постанову суду
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя
Білоус І.О.

Судді
Баб'юк П.
М.

Осташ А. В.

копія вірна

Суддя
Білоус І.О.