Справа № 806/3128/14
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2014 р.
Житомир справа №
806/3128/14

категорія 12.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Токаревої М.С. ,

суддів: Лавренчук О.В., Семенюка М.М.

за участі секретаря Смолінської І.П.

за участі представників позивача,
відповідачів та третьої особи

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Житомирі
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті та
Управління Укртрансінспекції у
Житомирській області, третя особа:
ОСОБА_2

про визнання протиправним та
скасування наказу, поновлення на
посаді,

встановив:

Позивач звернувся до суду із
вказаним позовом та просить визнати
протиправним і скасувати наказ голови
Державної інспекції України з безпеки
на наземному транспорті №348-УП/п/6 від 18
червня 2014 року про його звільнення з
посади начальника Управління
Укртрансінспекції у Житомирській
області з 20 червня 2014 року, стягнути
заробітну плату за час вимушеного
прогулу по день ухвалення судом
рішення про поновлення на роботі. В
обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що він наказом
№348-УП/п/6 20 червня 2014 року був
звільнений з посади начальника
Управління Укртрансінспекції у
Житомирській області за угодою сторін
згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Однак даний
наказ вважає протиправним з тих
підстав, що дата звільнення з
роботодавцем не узгоджувалась, під час
звільнення він перебував на лікуванні,
та наміру звільнятись взагалі не мав.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, зазначених у позові, просив
його задовольнити.

Представники відповідачів та третьої
особи позов не визнали та просили
відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення представників
сторін, свідка, дослідивши письмові
матеріали справи, суд приходить до
висновку про задоволення позову з
наступних підстав.

Судом встановлено, що з 10 серпня 2012
року, згідно наказу № 262-УП/6, ОСОБА_1
працював на посаді начальника
Управління Укртрансінспекції у
Житомирській області.

Наказом від 18 червня 2014 року №348-УП/п/6
його було звільнено з вказаної посади
за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП
України з 20 червня 2014 року. Підставою
для винесення даного наказу стала
заява ОСОБА_1

Досліджуючи законність винесеного
оспорюваного наказу, суд робить
наступні висновки.

Так, згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП),
однією з підстав припинення трудового
договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 6 листопада
1992 р. № 9 (далі - постанова Пленуму
Верховного Суду) роз'яснено, що в разі
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП
(угода сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
відбутися лише тоді, коли власник або
уповноважений ним орган і працівник
дійшли взаємної згоди.

З огляду на вказане, така підстава як
«угода сторін» розуміє під собою саме
угоду, тобто взаємне погоджене вільне
волевиявлення як роботодавця так і
працівника, спрямоване на закінчення
трудових правовідносин та таке
волевиявлення має бути реальним, яке
проявляється у вчиненні відповідних
дій на досягнення кінцевого результату
- припинення трудових відносин.

Основними ж умовами угоди про
припинення трудового договору за
пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо
яких сторони трудового договору
повинні дійти згоди, є підстава
припинення угоди сторін та строк, з
якого договір припиняється.

Отже, працівник не може бути звільнений
за пунктом 1 статті 36 КЗпП за угодою
сторін, якщо у однієї із сторін
відсутня воля (спрямованість дій) і
бажання припиняти трудові
правовідносини, вона не дає згоди на
припинення трудового договору за цим
пунктом та не було досягнуто
домовленості про дату звільнення.

Як видно із матеріалів справи, заява
позивача, яка стала підставою для його
звільнення, не містить будь-якої
узгодженої дати такого звільнення, а
саме: дата в тексті заяви і дата
підписання заяви відсутня.

Як пояснив представник позивача,
ОСОБА_1 дійсно написав дану заяву ще за
декілька місяців до дати звільнення
лише на прохання керівництва Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті в зв"язку із
напруженою ситуацією в країні, однак,
оскільки мети звільнятися у нього не
було, тому ніяких дій, які б свідчили
про досягнення такої угоди, як-то:
узгодження дати звільнення,
ознайомлення з наказом про звільнення,
він не вчиняв, ніяких інших усних
домовленостей з керівництвом щодо
звільнення з посади він також не
досягав.

Посилання представника відповідача на
те, що на заяві позивача є резолюція
голови Укртрансінспекції «звільнити з
20 червня 2014 року» і це є свідченням
досягнення взаємної згоди сторін щодо
дати звільнення, є безпідставним,
оскільки в самій заяві, як вже було
зазначено, дата відсутня, та резолюція
свідчить лише про особисте
волевиявлення відповідача звільнити
ОСОБА_1 саме з цієї дати, що може бути
підставою для звільнення позивача за
власне ініціативою роботодавця, однак
ні в якому разі не на підставі п.1 ч.1 ст.36
КЗпП.

Свідок ОСОБА_3, суду пояснив, що він в
березні 2014 року займав посаду
начальника Управління
Укртрансінспекції у Тернопільській
області та на прохання керівництва
Державної інспекції України також
писав заяву про звільнення за згодою
стрін, хоча наміру звільнятися у нього
на той час не було.

Судом також досліджено акт від 18 червня
2014 року про фактичну відмову ОСОБА_1 в
ознайомленні і отриманні наказу
Укртрансінспекції № 348УП/п/6 від 18.06.2014
та листа Укртрансінспекції № 1775/04/16-14
від 18.06.2014. На думку суду зазначений
наказ свідчить про відсутність наміру
позивача звільнятися за угодою сторін.

Також матеріали справи містять акт (
а.с.24 ) датований також 18 червня 2014 року,
з якого слідує, що 18 лютого 2014 року
представники відповідача прибули за
місцем проживання ОСОБА_1 для
ознайомлення останнього з наказом про
звільнення та отримання ним трудової
книжки та повернення службового
посвідчення. Оскільки позивач був
відсутній за адресою проживання, йому
було зателефоновано та повідомлено про
необхідність проведення
вищезазначених дій, на що у відповідь
позивач пояснив, що перебуває на
лікуванні та в нього немає можливості
отримати вказані документи.

Таким чином позивач не вживав жодних
дій, які б свідчили про його
волевиявлення та згоду щодо звільнення
із займаної посади: з наказом не
ознайомлювався, трудову книжку не
отримував, службове посвідчення не
здавав.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що сторонами спору не було
досягнуто згоди щодо припинення
трудового договору та не узгоджено
дату звільнення. Відсутність
узгодження дати звільнення позбавляло
права відповідача на звільнення
позивача ОСОБА_1 в порядку п. 1 ч.1 ст. 36
КЗпП України.

Фактично ж, враховуючи досліджені
матеріали справи та пояснення сторін,
свідка, ОСОБА_1 було звільнено з
власної ініціативи Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті, тобто з
ініціативи роботодавця. Однак в такому
випадку розірвання трудового договору
мало б відбутись на підставі статтей 40
чи 41 КЗпП України у відповідних
випадках, передбачених Законом, чого
відповідачем дотримано не було.

Крім того, згідно ч.4 ст. 40 КЗпП та п.17
постанови Пленуму Верховного Суду
недопустимим є звільнення працівника в
період тимчасової непрацездатності,
коли розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу.
Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обгрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках)
про його тимчасову
непрацездатність.

Згідно довідки № 59 від 24 червня 2014 року,
ОСОБА_1 станом на дату винесення
спірного наказу перебував на
стаціонарному лікуванні в Обласному
медичному центрі вертебрології і
реабілітації.

З огляду на вказане, відповідач не мав
права та законодавчих підстав
звільняти позивача за власною
ініціативою, оскільки останній
перебував у стані тимчасової
непрацездатності.

Відповідно до вимог частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади, місцевого
самоврядування, їхні посадові та
службові особи повинні діяти в порядку
та у спосіб, передбачений Конституцією
та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що
держава гарантує працездатним
громадянам, які постійно проживають на
території України, правовий захист від
незаконного звільнення.

Враховуючи те, що відповідачем не
надано доказів того, що звільнення з
посади відбулось дійсно відповідно до
узгодженої волі сторін та в строк,
погоджений сторонами, суд вважає наказ
відповідача про звільнення з посади
протиправним та поновлює позивача на
посаді з дня звільнення.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті №
348-УП/п/6 від 18 червня 2014 року про
звільнення ОСОБА_1 з посади начальника
Управління Укртрансінспекції у
Житомирській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
Управління Укртрансінспекції у
Житомирській області з 20 червня 2014
року.

Постанову суду в частині поновлення на
посаді допустити до негайного
виконання.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
М.С. Токарева

судді
О.В. Лавренчук

М.М. Семенюк

Повний текст постанови виготовлено: 30
липня 2014 р.