Справа № 816/2151/14
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 р.Справа № 816/2151/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавської області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014р.
по справі № 816/2151/14

за позовом Приватного підприємства
"Желдорсервіс"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавської області

про визнання неправомірним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

03.06.2014 року позивач, Приватне
підприємство "Желдорсервіс", звернувся
до суду з позовом до Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавської області, в
якому просив визнати неправомірним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення № 00014 року.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.06.14 року
по справі № 816/2151/14 зазначений позов
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області № /804 від 29 квітня 2014 року.

Відповідач, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що постанову винесено
з порушенням норм процесуального та
матеріального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України дана
справа розглядається в порядку
письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
протягом періоду з 31.03.2014 року по 04.04.2014
року у ПП "ЖелДорСервіс" старшим
державним податковим
ревізором-інспектором відділу
перевірок з окремих питань управління
податкового аудиту Кременчуцької ОДПІ
ГУ Міндоходів у Полтавській області
Таранковим Денисом Юрійовичем була
проведена позапланова виїзна
перевірка ПП "Желдорсервіс" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ "ТП "Комплект" за період лютий 2013
року.

За результатами перевірки складено акт
№ 1014/16-03-22-02-12/30613858 від 11.04.2014 року, в
якому податковий орган зазначив, що ПП
"Желдорсервіс" здійснив видимість
купівлі ТМЦ, які начебто поставляв ТОВ
"Комплект", що в дійсності ним не
поставлялись, а лише полягали в
документальному оформленні первинних
документів з метою ухилення від сплати
податків.

На підставі акту перевірки
Кременчуцькою ОДПІ прийнято податкове
повідомлення-рішення № /804 від
29.04.2014 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість із вироблених в
Україні товарів в розмірі 23653,50 грн., в
тому числі - 15769,00 грн. - за основним
платежем, 7884,50 грн. - за штрафними
санкціями.

Не погодившись із вищезазначеним
рішенням відповідача, позивач для
захисту своїх прав звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що наведені відомості в акті
перевірки №2007/227/38528152 від 11.06.2013 року
"Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ "Комплект" з
контрагентами, з якими платником
задекларовані взаємовідносини за
період з 01.02.2013 року по 28.02.2013 року" не є
достатніми та допустимими доказами
нездійснення спірних операцій та
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов висновку про необхідність
захисту прав позивача, визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області № /804 від 29 квітня 2014 року.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
Приватне підприємство "Желдорсервіс" є
юридичною особою, зареєстроване
виконавчим комітетом Кременчуцької
міської ради 20.10.1999 року та взято на
податковий облік в Кременчуцькій ОДПІ.

Позивач є платником податку на додану
вартість згідно свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість №100347366 серія НБ № 207113.

Згідно довідки АБ №399902 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України (ЄДРПОУ), виданої
Головним управлінням статистики у
Полтавській області, позивач здійснює
наступні види діяльності за КВЕД-2010: 42.12
- будівництво залізниць і
метрополітену; 46.90 - неспеціалізована
оптова торгівля; 47.19 - інші види
роздрібної торгівлі в
неспеціалізованих магазинах; 49.20 -
вантажний залізничний транспорт; 52.21 -
допоміжне обслуговування наземного
транспорту; 52.29 - інша допоміжна
діяльність у сфері транспорту.

На підставі направлення від 28.03.2014 року
№ 918/16-03-22-02, виданого Кременчуцькою
ОДПІ Таракановим Денисом Юрійовичем
старшим державним
ревізором-інспектором відділу
перевірок з окремих питань управління
податкового аудиту, Кременчуцької
ОДПІ, відповідно пп. 78.1.1, п. 78.1 ст.78
Податкового кодексу України, згідно
наказу Кременчуцької ОДПІ від 28.03.2014
року за № 1066 призначено проведення
позапланової виїзної документальної
перевірки ПП "Желдорсервіс" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ "Комплект" за період лютий 2013 року.

За результатами перевірки податковим
органом 11.04.2012 року складено акт №
1014/16-03-22-02-12/30613858, в якому зафіксовано
порушення позивачем п.201.1, п.201.6 статті
201, п.198.1, п.198.3, п.198.6 статті 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на суму 15769,00 грн.

Не погодившись з висновками акту
перевірки від 11.04.2014 року №
1014/16-03-22-02-12/3061385, фактами та даними
викладеними в акті перевірки, позивач
направив на адресу Кременчуцької ОДПІ
заперечення на акт перевірки
позапланової виїзної перевірки.

За результатами розгляду заперечення
ПП "Желдорсервіс" та на підставі
висновку акту позапланової виїзної
перевірки від 11.04.2014 року №
1014/16-03-22-02-12/3061385 прийнято податкове
повідомлення - рішення №/804 від
29.04.2014 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість із вироблених в
Україні товарів в розмірі 23653,50 грн., в
тому числі - 15769,00 грн. за основним
платежем, 7884,50 грн - за штрафними
санкціями.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та службові особи зобов'язані діяти
лише на підставі у межах повноважень та
у спосіб, що передбачений Конституцією
та Законами України.

Завданням адміністративного
судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є захист прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно -
правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб, інших
суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Колегія суддів відхиляє доводи,
викладені в апеляційній скарзі, з
огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України,
податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 статті 14 Податкового
кодексу України податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Частиною 2 ст.3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996
визначено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Статтею 6 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
порядок ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в банках встановлюється
Національним банком України
відповідно до цього Закону та
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку. Порядок
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності про
виконання бюджетів та
госпрозрахункових операцій бюджетних
установ установлюється Державним
казначейством України відповідно до
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку за погодженням
з Міністерством фінансів України.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88 зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.1995
року № 168/704 первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлені
вимоги до первинних документів,
відповідно до яких підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарських операцій,
а якщо це не можливо - безпосередньо
після її закінчення. Такі первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Із системного аналізу вказаних вище
норм, можливо дійти до висновку, що для
отримання права на податковий кредит
із сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаного товару
(робіт, послуг), платник ПДВ повинен
мати податкові накладні, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначений для використання
в господарській діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ПП "Желдорсервіс" (покупець) та ТОВ
"Комплект" (постачальник) був укладений
договір купівлі - продажу № 21-01/13 від
21.01.2013 року, на підставі якого
Постачальник зобов'язується передати у
власність Покупця, а Покупець
зобов'язується прийняти та сплатити, у
відповідності до умов цього Договору,
продукцію виробничо-технічного
призначення (надалі іменується - Товар)
в кількості та по цінам, вказаним у
Специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього Договору.

На підтвердження реальності виконання
умов договору купівлі - продажу № 21-01/13
від 21.01.2013 року позивачем надано до суду
специфікацію №1 від 22 січня 2013 року до
договору купівлі - продажу № 21-01/13 від
21.01.2013 року на загальну суму 181140,74 грн.,
специфікацію № 2 від 23 січня 2013 року до
договору купівлі - продажу № 21-01/13 від
21.01.2013 року на загальну суму 89796,00 грн.,
специфікацію № 3 від 24 січня 2013 року до
договору купівлі - продажу № 21-01/13 року
від 21.01.2013 року на загальну суму 144888,80
грн., специфікацію № 5 від 22 січня 2013
року до договору купівлі - продажу №
21-01/13 від 21.01.2013 року на загальну суму
57335,04 грн., специфікацію № 5 від 08 лютого
2013 року до договору купівлі - продажу №
21-01/13 від 21.01.2013 року на загальну суму
37276,80 грн., накладні № 13 від 22 січня 2013
року на загальну суму 181140,74 грн., № 15 від
05 лютого 2013 року на загальну суму 57335,04
грн., № 16 від 23 січня 2013 року на загальну
суму 89796,00 грн., № 28 від 08 лютого 2013 року
на загальну суму 37276,80 грн., рахунок -
фактура № 16 від 23 січня 2013 року на
загальну суму 89796,00 грн., № 45 від 05
лютого 2013 року на загальну суму 57335,04
грн., № 61 від 08 лютого 2013 року на
загальну суму 37276,80 грн., податкова
накладна № 13 від 22.01.2013 року на
загальну суму 181140,74 грн., № 16 від 23.01.2013
року на загальну суму 89796,00 грн., № 20 від
24 січня 2013 року на загальну суму 144888,80
грн., № 15 від 05.02.2013 року на загальну
суму 57335,04 грн., № 28 від 08.02.2013 року на
загальну суму 37276,80 грн.

Здійснення оплати по договору купівлі -
продажу № 21-01/13 від 21.01.2013 року за
придбаний товар здійснювалась у
безготівковій формі на що надано до
суду копії банківських виписок від
27.03.2013 року.

Отже на підставі рахунків-фактур ТОВ
"Комплект" № 45 від 05.02.2013 року та № 61 від
08.02.2013 року та доданий специфікацій на
загальну суму 94611,84 грн., які були
сплачені ПП "Желдорсервіс" в повному
обсязі на рахунок ТОВ "Комплект", що
підтверджується банківською випискою
від 27.03.2013 року був поставлений товар, а
саме: рейки Р65, підкладки Д65 б/в,
накладки 2Р65, шпали дер тип 2А та дріт на
підставі видаткових накладних № 15 від
05.02.2013 року та № 28 від 08.02.2013 року.

Податковий кредит ПП "Желдорсерівс" в
лютому 2013 року по взаємовідносинам з
ТОВ "Комплект" був сформований на
підставі виписаних податкових
накладних № 15 від 05.02.2013 року та № 28 від
08.02.2013 року.

На підтвердження факту
транспортування придбаного товару
позивачем надано копії ТТН від 05.02.2013
року на транспортування: рейки Р65 та
підкладки Д65б/в, ТТН від 08.02.2013 року на
транспортування: накладка 2Р65, шпала
дер. Тип 2А, дріт 6,5 мм.

Придбаний товар у подальшому
використаний позивачем під час
виконання договору підряду №717/50170 від
21.12.2012 року. Згідно договору підряду ПП
"Желдорсерівс" (підрядник) у межах
договірної ціни виконує власними
силами й засобами роботи з демонтажу та
монтажу залізничних колій до
майданчика ТОВ "Єристівський ГЗК"
(замовник).

На підтвердження виконання умов
договору підряду №717/50170 від 21.12.2012 року
позивачем надано копії банківських
виписок, податкові накладні № 7 від
28.02.2013 року, № 6 від 30.01.2013 року, № 7 від
31.01.2013 року, акт приймання виконаних
будівельних робіт за січень 2013 року №
2/01, № 3/01, № 4/01, за лютий 2013 року № 4/02.

Колегія суддів зазначає, що таким чином
реальність господарської операції між
позивачем та ТОВ "Комплект"
підтверджується первинними
документами бухгалтерського обліку та
податкової звітності, угода виконана
в повному обсязі, сторони претензій та
зауважень один до одного не мають.

Стосовно твердженнями відповідача,
викладеними в акті перевірки, що
укладена між ПП "Желдорсерівс" та ТОВ
"Комплект" угода з метою штучного
формування податкового кредиту та
віднесена законом до нікчемної
(фіктивної), колегія суддів зазначає
наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено перелік вимог, дотримання
яких є необхідним для дійсності
правочину. а саме, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини другої статті 207
Цивільного кодексу України правочин.
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є не додержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
тинами першою-третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Із набуттям чинності з 01.01.2011 року змін
до Цивільного кодексу України, зокрема,
було викладено частину першу статті 203
у новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьої, податкові органи не
можуть посилатися на нікчемність
правочинів та господарських
зобов'язань платників податків
відповідно до частин першої та другої
статті 228 Цивільного України, як на
правову підставу для донарахування
податкових зобов'язань. Виключення з
цього правила може становити лише
ситуація із безпідставним
відшкодуванням на додану вартість із
державного бюджету, що може бути
кваліфіковано як незаконне
заволодіння майном держави. В інших же
випадках дії платників податків, що
мали намір ухилитися від оподаткування
укладаючи правочини та використовуючи
господарські операції як інструмент
коригування показників своєї
господарської діяльності для цілей
отримання так званої податкової вигоди
без наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття "незаконне заволодіння
майном держави", що міститься у
диспозиції частини першої статті 228
Цивільного кодексу України, й відсутні
правові підстави для застосування
частин першої та другої статті 228
Цивільного кодексу України.

Податкові органи, на підставі частини
третьої статті 228 Цивільного кодексу
України чи статті 207 Господарського
кодексу України, можуть у судовому
порядку доводити недійсність
правочинів, що на їх думку, укладені
платниками податку з метою, яка
завідомо суперечна інтересам держави
та суспільства і полягає в ухиленні
від оподаткування.

Аналізуючи норми Податкового кодексу
України, суд зазначає, що органи
державної податкової служби, виходячи
зі своїх завдань та функцій, у
відносинах з платниками податків
покликані перевіряти своєчасність,
достовірність, повноту нарахування та
сплати податків та зборів,
правильність ведення податкового
обліку. Жодна норма податкового
законодавства, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин, не
наділяла податкові органи правом
давати правову оцінку договорам, які
укладалися між платниками податків та
їх контрагентами, а саме: аналізувати
зміст правочинів, дотримання форми та
порядку їх укладення, строків
виконання, тощо.

Тобто податковий орган не
уповноважений досліджувати суть
договорів та здійснювати контроль за
їх відповідністю нормам чинного
законодавства України.

Крім того за вимогами цивільного
законодавства існує презумпція
правомірності правочину Цивільного
кодексу України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Таким чином навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Відповідачем не надано доказів
звернення до суду з позовами про
визнання правочинів укладених між ПП
"Желдорсерівс" та ТОВ "Комплект"
недійсними.

Посилання відповідача на те, що
стосовно контрагента позивача
складений акт "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Комплект" з контрагентами, з якими
платником задекларовані
взаємовідносини за період з 01.02.2013 року
по 28.02.2013 року" від 11.06.2013 року
№2007/227/38528152, колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки чинним
законодавством не передбачено, що
відсутність контрагента за юридичною
(фактичною) адресою є безумовним
доказом відсутності реального
здійснення господарської діяльності
останнім, та те, що акт про неможливість
проведення зустрічної звірки
підприємства-контрагента є достатнім
доказом порушення платником, що
перевіряється, вимог податкового
законодавства. В силу статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" факти
здійснення господарських операцій
фіксуються первинними документами, які
є підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій, адже
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування.

На момент укладення правочинну, його
виконання контрагент був правоздатним
і зареєстрований в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, мав діюче свідоцтво
платника податку на додану вартість і
включений до Реєстру платників даного
податку.

Акт перевірки не містить посилання на
докази, якими б були спростовані
правоздатність, реєстрація в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, статус
платника податку на додану вартість,
перебування в Реєстрі платників даного
податку контрагента на момент
укладення правочинну та його
виконання.

У акті перевірки відсутні посилання на
рішення судів, які б набрали законної
сили та прийняті в порядку ст. 551 ГК
України і якими б встановлювалась
реєстрація та діяльність контрагента
без відома засновника, реєстрація на
підроблені, втрачені документи або
реєстрація на осіб, які не мали наміру
здійснювати фінансово-господарську
діяльність або реалізовувати
повноваження,
реєстрація/перереєстрація
підприємства на підставних осіб.

Отже наведені відомості в акті
перевірки №2007/227/38528152 від 11.06.2013 року
"Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ "Комплект" з
контрагентами, з якими платником
задекларовані взаємовідносини за
період з 01.02.2013 року по 28.02.2013 року" не є
достатніми та допустимими доказами
нездійснення спірних операцій та
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на
приписи ч. 2 статті кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до якої суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до вимог ст. 1 Закону
України "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від
17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 року №
3477-IV Україна повністю визнає на своїй
території дію статті 46 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року щодо визнання
обов'язковою і без укладення
спеціальної угоди юрисдикцію
Європейського суду з прав людини в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення і
застосування Конвенції; суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Так, Європейський Суд з прав людини у
своєму рішенні у справі "Булвес" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03) від 22.01.2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Таким чином добросовісний
платник податків, який в силу
покладеного на нього законами
обов'язку щодо сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) вступає у
зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків,
якщо інше прямо не встановлено законом.
У разі якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи, адже загальним принципом
юридичної відповідальності є вина
особи в порушенні законодавчо
встановленого імперативного правила
поведінки. Закон не передбачає
відповідальності за винні дії іншої
особи.

Перевіривши матеріали справи,
оцінивши надані докази, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що позовні вимоги щодо
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення №
/804 від 29.04.2014 року обґрунтовані,
підтверджені матеріалами справи та
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.06.14 року
по справі № 816/2151/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавської області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014р.
по справі № 816/2151/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Зеленський В.В.Судді
П’янова Я.В. Чалий І.С.