Справа № 2-а/1970/2103/11
Суддя: Осташ А. В.
Дата ухвалення: 2011-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а/1970/2103/11

"12" серпня 2011 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі
головуючого судді Осташа А.В. при
секретарі Твердохліб Н.В.

за участю:

представника позивача - Гринчака М.О. ;

представника відповідача - Рацина Р.Р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні залі суду місті Тернополі
адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Теркурій 2»

до Тернопільської об'єднаної
державної податкової інспекції

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 19 січня 2011 року
№ /0 та № /0, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Теркурій 2»(далі по
тексту -ТОВ «Теркурій 2»або позивач)
звернулося до суду з позовом до
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції (далі по тексту
-ТОДПІ або відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 19
січня 2011 року № /0 та № /0.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що всупереч підпункту 1.20.8
пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
згідно якого обов'язок доведення того,
що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни у випадках, визначених
цим Законом, покладається саме на
податковий орган. Тернопільська ОДПІ в
акті перевірки № 13375/23-05/30345236 від
29.12.2010р. не зазначила, якою методикою
користувалася при визначені звичайної
ціни до орендних відносин, в яких
перебувало ТОВ «Теркурій-2"; не вказано,
з якими контрагентами ТОВ "Теркурій-2"
визначило орендної плати нижче рівня
звичайних цін на дані послуги, а також
який звичайних цін склався на ринку
орендних послуг в м. Тернополі в
аналогічних торгових центрах на дату
проведення документальної перевірки.

З врахуванням викладеного, позивач
вважає, що висновок Тернопільської
ОДПІ про порушення ТОВ "Теркурій-2" п. 4.1.
ст. 4 Закону про ПДВ ґрунтується на
припущеннях.

Позивач також вказав, що ототожнення
ревізорами Тернопільської ОДПІ
орендних послуг, які надавалися
підприємством різним господарюючим
суб'єктам не ґрунтується на нормах
чинного законодавства, оскільки кожна
послуга за своїми ознаками є
індивідуальною та не є співставною на
певній території ринку ідентичних
(однорідних) товарів. На думку позивача,
дану індивідуальність визначали
наступні фактори, які і впливали на
вартість оренди приміщень в
торгово-розважальному центрі
«Подоляни», що належить позивачу, а
саме: площа об'єкта оренди, його
місцезнаходження (в тому числі на ціну
оренди впливала поверховість (об'єкта
оренди, відстань його до якірного
орендаря, наближення до певної вхідної
групи тощо), стан
(наявність/відсутність світильників,
підлоги (керамічної плитки) тощо),
технічне оснащення, наявність
додаткового обладнання (в тому числі
можливість користування інтернетом,
вантажними ліфтами, ескалаторами,
інженерні комунікації в об'єкті
оренди), наявність окремих входів,
термін оренди, об'єм інвестицій
орендаря для відкриття торгової точки
в об'єкті оренди, індивідуальні ознаки
орендаря (мережевий чи люкальний,
використовує одну торгову площу чи
декілька, наявність чи відсутність в
орендаря ексклюзивного права на
торгівлю в об'єкті оренди певною ірупою
товарів), а також ознаки унікальності
та індивідуальності самого
торгово-розважального комплексу
"Подоляни", які формували попит та
пропозицію на орендні послуги у ньому
(відкриття напередодні світової
економічної кризи, низька наповненість
орендарями, віддаленість від центру
міста, знаходження у спальному районі
міста тощо) та інші характеристики.

Крім того, позивач зазначив, що
податковим органом при розгляді скарги
на податкові повідомлення-рішення від
19 січня 2011 року встановлено, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення вважаються
відкликаними та не підлягають розгляду
в межах процедури адміністративного
оскарження. Такі дії податкового
органу, на думку позивача, суперечать
вимогам ст. 60 Податкового кодексу
України, яка визначає порядок
відкликання податкового
повідомлення-рішення і податкової
вимоги, містить вичерпний перелік
підстав, коли податкове
повідомлення-рішення або податкова
вимога вважаються відкликаними.
Позивач зокрема зазначив, що серед
даного переліку, який не підлягає
розширеному тлумаченню, відсутня така
підстава для відкликання податкового
повідомлення-рішення як розпочата
платником податків процедура
оскарження податкового
повідомлення-рішення про здійснення
розрахунку (перерахунку) збільшення
(зменшення) грошового зобов'язання,
зменшення (збільшення) суми бюджетного
відшкодування, зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість із застосуванням звичайних
цін, яка передбачена п. 2.3. Порядку
направлення органами державної
податкової служби податкових
повідомлень-рішень платникам податків,
затвердженого Наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010р № 985.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю з мотивів викладених в позові.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, мотиви виклав в
поданому суду письмовому запереченні.

Заперечення відповідача
обґрунтовуються двома позиціями.
По-перше Тернопільська ОДПІ вважає, в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити оскільки відсутній предмет
спору. Така позиція податкового органу
обґрунтовується тим, що відповідно до
абзацу 3 п. 2.3 Порядку направлення
органами державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженим
наказом Державної податкової
адміністрації України від 22.12.2010р. №985
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України від 30 грудня 2010 р. за N 1440/18735) у
разі здійснення розрахунку
(перерахунку) збільшення (зменшення)
грошового зобов'язання, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування, зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість із застосуванням звичайних
цін за результатами перевірки
приймаються окремі податкові
повідомлення-рішення на ці суми за
формами, передбаченими пунктом 2.2 цього
розділу. У разі коли платник податків
розпочинає процедуру оскарження цього
податкового повідомлення-рішення або
не сплачує відповідної суми,
визначеної в такому податковому
повідомленні-рішенні, протягом
строків, встановлених Кодексом,
податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаним. Керівник
органу державної податкової служби
зобов'язаний звернутися до суду з
позовом про нарахування та сплату
податкових зобов'язань, коригування
від'ємного значення об'єкта
оподаткування або інших показників
податкової звітності. З врахуванням
вищенаведених вимог Тернопільська
ОДПІ звернулась з адміністративним
позовом до Тернопільського окружного
адміністративного суду з позовом до
ТОВ "Теркурій-2" про стягнення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 2 859 778,75 грн.

Інша позиція податкового органу,
викладена в письмових запереченнях,
зводиться до правильності визначення
рівня звичайних цін та обґрунтованості
висновків акту перевірки з приводу
порушення ТОВ «Теркурій 2»п. 4.1. ст. 4
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Дану позицію відповідач обґрунтовує
тим, що п.1.20.5-1 Закону України від
22.05.1997р. №283/97-ВР „Про оподаткування
прибутку підприємств" встановлено якщо
звичайна ціна не може бути визначена з
використанням норм попередніх
підпунктів цього пункту, то для доказів
обґрунтування її рівня застосовуються
правила, визначені національними
положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку, а також
національними стандартами з питань
оцінки майна та майнових прав. З метою
оподаткування терміни "справедлива
вартість", "ринкова вартість" та "чиста
вартість реалізації", які
використовуються в національних
положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну "звичайна
ціна", визначеного цим Законом.

Представник відповідача зазначив, що
ТОВ „Теркурій-2" в бухгалтерському
обліку собівартість наданих послуг
відображає бухгалтерськими
проводками: Дт92.1 Кт68.5, 13; Дт 95 Кт 31, 685;
Дт.92 Кт65; Дт 92 Кт 66; Дт 92 Кт 64, з яких
вбачається, що надання товариством
послуг із здачі в оренду нерухомого
майна для суб»єктів підприємницької
діяльності по цінах нижчих
собівартості. У разі якщо звичайна
ціна на товари (послуги) перевищує
договірну ціну на такі товари (послуги)
більше ніж на 20 відсотків, база
оподаткування операції з поставки
таких товарів (послуг) визначається за
звичайними цінами.

Таким чином, відповідач вважає, що
ТОВ»Теркурій-2»занизило суму
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість на загальну суму 1 559 103
грн., в тому числі за травень 2009 року на
суму 50564 грн., за червень 2009 року на суму
67743 грн., за липень 2009 року на суму 176371
грн., за серпень 2009 року на суму 121609 грн.,
за вересень 2009 року на суму 88145 грн., за
жовтень 2009 року на суму 72633 грн., за
листопад 2009 року на суму 99 192 грн., за
грудень 2009 року на суму 90080 грн., за
січень 2010 року на суму 102544 грн., за лютий
2010 року на суму 181108 грн., за березень 2010
року на суму 129809 грн., за квітень 2010 року
на суму 144619 грн., за травень 2010 року на
суму 94267 грн., за червень 2010 року на суму
140419 грн.

Враховуючи вищенаведене, представник
Тернопільської ОДПІ вважає, що
податкові повідомлення-рішення від 19
січня 2011 року, якими ТОВ «Теркурій
2»збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість, прийняті у
відповідності до вимог чинного
податкового законодавства, а тому
просить відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Крім пояснень представників сторін,
судом досліджені письмові докази,
наявні у матеріалах справи, які подані
позивачем та відповідачем, а також
допитано свідків.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
позивача та відповідача, показання
свідків, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов слід
задовольнити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 17 вересня 2010
року по 25 листопада 2010 року
Тернопільською об'єднаною державною
податковою інспекцією було проведено
планову виїзну перевірку товариства з
обмеженою відповідальністю "Теркурій-2"
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2009р. по 30.06.2010р.

За результатами проведеної перевірки
було складено акт № 13375/23-05/30345236 від
29.12.2010 р.(далі по тексту -акт перевірки).

Не погоджуючись із висновками
контролюючого органу, викладеними в
акті перевірки, ТОВ "Теркурій-2" подало
до Тернопільської ОДПІ письмові
заперечення.

Тернопільською ОДПІ 14 січня 2011 року
заперечення були розглянуті та
позивачу було надано письмову
відповідь, яка надійшла на адресу
останнього 17 січня 2011 року.

19 січня 2011 р. Тернопільською ОДПІ було
прийнято податкові
повідомлення-рішення № /0, згідно
якого збільшено суму грошового
зобов'язання ТОВ "Теркурій-2" з податку
на додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) на
загальну суму 1 709 273,75 грн., в тому числі
сума податкового зобов'язання за
основним платежем становить 1 367 419,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 341 854,75 грн. та № /0,
згідно якого позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 520 404,00 грн. та
донараховано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 230 101 грн.

ТОВ "Теркурій-2" не погодилося з
вказаними податковими повідомленнями-
рішеннями Тернопільської ОДПІ та
оскаржило їх в адміністративному
порядку до Державної податкової
адміністрації в Тернопільській
області.

Рішенням Державної податкової
адміністрації в Тернопільській
області за №5100/10/25-007/134 від 31.03.2011р. за
результатами розгляду скарги ТОВ
«Теркурій-2»було встановлено, що
податкові повідомлення-рішення
Тернопільської ОДПІ від 19 січня 2011 року
№ /0 та № /0 вважаються
відкликаними та не підлягають розгляду
з межах процедури адміністративного
оскарження, а Тернопільській ОДПІ було
рекомендовано звернутися до суду із
позовом про нарахування та сплату
податкових зобов'язань та від'ємного
значення з податку на додану вартість
із застосуванням звичайних цін.

Тернопільська ОДПІ в червні 2011 року
звернулася до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до ТОВ "Теркурій-2" про
стягнення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі 2
859 778,75 грн., в тому числі 2 287 823 грн. -
основний платіж та 571 955,75 грн. - штрафні
санкції.

ТОВ «Теркурій 2»в свою чергу подав
позов про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень Тернопільської
ОДПІ від 19 січня 2011 року № /0 та №
/0.

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість стало встановлення
перевіркою порушення ТОВ «Теркурій 2»п.
4.1. ст. 4 Закону України «Про податок на
додану вартість», в частині визначення
бази оподаткування. Податковий орган
зокрема вважає, що позивач не врахував
обмеження щодо рівня звичайної ціни на
послуги, оскільки послуги із здачі в
оренду нерухомого майна для суб'єктів
підприємницької діяльності
здійснювались товариством по цінах
нижчих собівартості наданих послуг.

Суд не погоджується з такими
висновками Тернопільської ОДПІ
виходячи з наступного:

Питання застосування звичайних цін
та непрямого методу визначення
податкового зобов'язання платника
податків врегульовано нормами Законів
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», «Про податок на додану
вартість», Про порядок погашення
зобов'язань платників податку перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», які діяли на момент
виникнення спірних правовідносин) .

Відповідно до вимог п.п.4.3.5 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», діючого на момент виникнення
спірних правовідносин, визначено, що
рішення про застосування непрямих
методів приймається податковим
органом за місцезнаходженням платника
податків за наявності підстав,
визначених у підпункті 4.3.1 цього
пункту. Нарахування податкових
зобов'язань з використанням непрямого
методу здійснюється виключно
податковими органами. Рішення про
сплату податкових зобов'язань
приймається у судовому порядку за
поданням керівника (його заступника)
відповідного податкового органу.

Підпунктом 4.2.2 п.4.2 ст. 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами»діючого на момент виникнення
спірних правовідносин, передбачено, що
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму податкового
зобов'язання платника податків у разі
якщо:

а) платник податків не подає у
встановлені строки податкову
декларацію;

б) дані документальних перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, заявлених у податкових
деклараціях;

в) контролюючий орган внаслідок
проведення камеральної перевірки
виявляє арифметичні або методологічні
помилки у поданій податковій
декларації, які призвели до заниження
або завищення суми податкового
повідомлення;

Відповідно до п.п. 4.3.1 п.4.3. ст. 4
вищевказаного Закону, якщо
контролюючий орган не може самостійно
визначити суму податкового
зобов'язання платника податків згідно
з пунктом «а»підпункту 4.2.2 статті 4
цього Закону у зв'язку з
невстановленням фактичного
місцезнаходження підприємства чи його
відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або
ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей,
передбачених законодавством, а також
якщо не можливо визначити суму
податкових зобов'язань у зв'язку з
неведенням платником податків
податкового обліку або відсутністю
визначених законодавством первинних
документів, сума податкових
зобов'язань платника податків може
бути визначена за непрямим методом. Цей
метод може застосовуватися також у
випадках, коли декларацію було подано,
але під час документальної перевірки,
що проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку, у порядку,
передбаченому законодавством.

За непрямим методом податкове
зобов'язання визначається за оцінкою
витрат платника податків, приросту
його активів, кількості осіб, які
перебувають з ним у відносинах найму, а
також оцінкою інших елементів
податкових баз, які приймаються для
розрахунку податкового зобов'язання
щодо конкретного податку, збору
(обов'язкового платежу) відповідно до
закону , вищевказане визначено
підпунктом 4.3.2 п.4.3 ст. 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами». Окрім
того, вказано, що в разі, якщо підставою
застосування непрямих методів є
відсутність окремих документів обліку,
такий метод може застосовуватися
виключно для визначення об'єкту
оподаткування або його елементів,
пов'язаних з такими документами. Якщо
платник податків подає інші документи
обліку або інші підтвердження,
достатні для визначення показників
відсутніх документів обліку, непрямі
методи не застосовуються.

Відповідно до п. 6.1 ст. 6 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», діючого на момент виникнення
спірних правовідносин, у разі коли сума
податкового зобов'язання
розраховується контролюючим органом
відповідно до статті 4 цього Закону,
такий контролюючий орган надсилає
платнику податків податкове
повідомлення, в якому зазначається
підстава для такого нарахування,
посилання на норму податкового закону,
відповідно до якої був зроблений
розрахунок або перерахунок податкових
зобов'язань, сума податку чи збору
(обов'язкового платежу), належного до
сплати, та штрафних санкцій за їх
наявності, граничні строки їх
погашення, а також попередження про
наслідки їх несплати в установлений
строк та граничні строки, передбачені
законом для оскарження нарахованого
податкового зобов'язання ( штрафних
санкцій за їх наявності).

Пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про
податок на додану вартість»визначено,
що база оподаткування операції з
поставки товарів (послуг) визначається
виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, визначеної за вільними
цінами, але не нижче за звичайні ціни, з
урахуванням акцизного збору, ввізного
мита, інших загальнодержавних податків
та зборів (обов'язкових платежів),
згідно із законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів послуг). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо по або
через будь-яку третю особу в зв'язку з
компенсацією вартості товарів (послуг).

При визначенні звичайної ціни на
товари (роботи, послуги) необхідно
враховувати, що відповідно до п.п. 1.20.1
п.1.20 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
якщо цим пунктом не встановлено інше,
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна,
за якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги) а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними, юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) -сфера
обігу товарів (робіт, послуг), яка
визначається виходячи з можливості
покупця (продавця) реально і без
значних додаткових витрат придбати (
продати) товар ( роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін території.

Ідентичні товари (роботи, послуги)
-товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація ринку,
країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватись,
однорідні товари ( роботи, послуги)
-товари (роботи, послуги) які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються із схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

Відповідно до п. п. 1.20.2 п.1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»для визначення
звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуг) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну, При цьому
умови договорів на ринку ідентичних ( у
разі відсутності -однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низько ліквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.
Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні
(за їх відсутності -однорідні) товарам
(роботам, послугам). Стосовно яких
визначається звичайна ціна, прилюдно
пропонуються до продажу, або мають
ціни, встановлені на організованому
ринку цінних паперів, або мають біржову
ціну ( біржове котирування), визначення
звичайної ціни у встановленому в
абзаці першому цього підпункту порядку
здійснюється із врахуванням таких
факторів.

Для товарів ( робіт, послуг), які
продаються шляхом прилюдного
оголошення умов їх продажу, звичайною
визнається ціна, що міститься у такому
прилюдному оголошенні, що визначено у
п.п.1.20.3 п.1.20 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Підпунктом 1.20.5. п.1.20 ст. 1
вищевказаного закону визначено, що у
разі коли ціни на товари (роботи,
послуги) підлягають державному
регулюванню згідно із законодавством,
звичайною вважається ціна, встановлена
за принципами такого регулювання. Це
правило не поширюється на встановлення
мінімальної продажної ціни -у цьому
випадку звичайною є справедлива
ринкова ціна.

Якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням норм
попередніх підпунктів вищевказаного
пункту, підпунктом 1.20.5 -1. п.1.20 ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»визначено, що для
доказів обґрунтування її рівня
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав. З
метою оподаткування терміни
«справедлива вартість», «ринкова
вартість», та «чиста вартість
реалізації», які використовуються в
національних положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну «звичайна
ціна», визначеного цим Законом.

Підпунктом 1.20.8 п.1.20 вищевказаного
Закону передбачено, що обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, вставленому законом.

Як вбачається з акту перевірки №
13375/23-05/30345236 від 99.12.2010р. податковим
органам не зазначено, якою методикою
він користувався при визначені
звичайної ціни до орендних відносин, в
яких перебувало ТОВ «Теркурій-2"; не
вказано, з якими контрагентами ТОВ
"Теркурій-2" визначило розмір орендної
плати нижче рівня звичайних цін на дані
послуги, а також який рівень звичайних
цін склався на ринку орендних послуг в
м. Тернополі в ідентичних торгових
центрах на дату проведення
документальної перевірки.

З пояснень допитаного в судовому
засіданні свідка ОСОБА_3 (головного
державного податкового ревізора
інспектора Тернопільської ОДПІ), яка
брала участь у проведенні планової
перевірки ТОВ «Теркурій 2», стало
відомо, що в ході проведення перевірки
для визначення рівня звичайних цін нею
до уваги бралася різниця між
собівартістю наданих позивачем
орендних послуг та фактичною
реалізацією орендних послуг. Свідок
пояснила, що такий механізм нею
застосовувався на підставі п.1.20.5-1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», яким
встановлено, що якщо звичайна ціна не
може бути визначена з використанням
норм попередніх підпунктів цього
пункту, то для доказів обгрунтування її
рівня застосовуються правила,
визначені національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав.

З такою позицією податкового органу
викладеною в акті перевірки та
відповідними поясненнями свідка
ОСОБА_3 суд погодитись не може оскільки,
податковим органом ні в акті перевірки
ні в запереченнях на позов не вказано,
чому звичайна ціна не може бути
визначена з використанням вимог п.п.1.20.2
п.1.20 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що у жодному з підпунктів п.
1.20 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку
підприємств»немає жодної згадки про
те, що звичайна ціна має дорівнювати
(або бути вище) собівартості послуги. Не
містить таких обмежень і Положення
(стандарт) бухгалтерського обліку 14
"Оренда", який затверджений наказом
Міністерства фінансів України № 303 від
18.0б.2001р., на який посилається
Тернопільська ОДПІ.

Суд також вважає безпідставним
посилання Тернопільської ОДПІ на п.п.
1.20.5-1 п.1.20. ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
оскільки згідно даної норми закону,
якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням норм
попередніх підпунктів цього пункту, то
для доказів обґрунтування її рівня
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав. З
метою оподаткування терміни
"справедлива вартість", "ринкова
вартість" та "чиста вартість
реалізації", які використовуються в
національних положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну "звичайна
ціна", визначеного цим Законом.

З наведеного випливає, що Законом про
прибуток чітко визначено випадки, коли
для обґрунтування звичайності цін
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
жоден із зазначених термінів не
стосується поняття «собівартості
орендної послуги», а тому суд вважає, що
ревізори Тернопільської ОДПІ не мали
права керуватися для цілей
оподаткування таким поняттям, як
собівартість послуги, оскільки для
цього немає законних підстав.

Аналогічну позицію неодноразово
висловлював Вищий адміністративний
суд України в ухвалі від 15 грудня 2010р. у
справі № К-32595/09 та в ухвалі від 8 лютого
2007 р. у справі № К-8071/06.

Підсумовуючи викладене, суд прийшов до
висновку, що відповідачем, в порушення
вимог підпунктів 1.20.2, 1.20.8 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
не проведено детального та
обгрунтованого аналізу цін, які
існували на ринку орендних послуг в м.
Тернополі, не здійснено аналізу
договорів з ідентичними (однорідними)
товарами (послугами) у спів ставних
економічних умовах, не проаналізовано
та не дана оцінка наявності або
відсутності будь-яких інших
об'єктивних умов, що існували на ринку
(однорідних) товарів (послуг) та могли
вплинути на ціну оренди в ТРЦ
"Подоляни". Зокрема, податковим органом
не враховано, що в умовах світової
економічної кризи різко скоротився
попит на орендні послуги в
торгово-розважальних закладах, що в
кінцевому результаті і визначало
вартість таких послуг.

Суд також не погоджується з позицією
Тернопільської ОДПІ, з приводу того що
в даному випадку відсутній предмет
спору так як відповідно до абзацу 3 п. 2.3
Порядку направлення органами
державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженим
наказом Державної податкової
адміністрації України від 22.12.2010р. №985
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України від 30 грудня 2010 р. за N 1440/18735)
(далі по тексту -Порядок №985) у разі
здійснення розрахунку (перерахунку)
збільшення (зменшення) грошового
зобов'язання, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування,
зменшення від'ємного значення суми
податку на додану вартість із
застосуванням звичайних цін за
результатами перевірки приймаються
окремі податкові повідомлення-рішення
на ці суми за формами, передбаченими
пунктом 2.2 цього розділу. У разі коли
платник податків розпочинає процедуру
оскарження цього податкового
повідомлення-рішення або не сплачує
відповідної суми, визначеної в такому
податковому повідомленні-рішенні,
протягом строків, встановлених
Кодексом, податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним.

В обґрунтування вищенаведеного, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне:

- як вбачається з п.1.1 Порядку № 985, його
розроблено відповідно до Податкового
кодексу України;

- статтею 60 Податкового кодексу України
та розділом 5 Порядку 985 визначено
порядок відкликання податкового
повідомлення-рішення. Дані норми
містять вичерпний перелік підстав,
коли податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаними. Серед даного
переліку, який не підлягає розширеному
тлумаченню, відсутня така підстава для
відкликання податкового
повідомлення-рішення як розпочата
платником податків процедура
оскарження податкового
повідомлення-рішення про здійснення
розрахунку (перерахунку) збільшення
(зменшення) грошового зобов'язання,
зменшення (збільшення) суми бюджетного
відшкодування, зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість із застосуванням звичайних
цін;

- питання порядку прийняття
податкового повідомлення-рішення при
застосуванні звичайної ціни
регламентовано п.39.15 ст.39 ПК України.
Так, відповідно до абзацу 3
вищезгаданої норми ПК України, у разі
коли платник податків розпочинає
процедуру оскарження цього
податкового повідомлення-рішення або
не сплачує відповідної суми,
визначеної в такому податковому
повідомленні-рішенні, протягом
строків, встановлених Кодексом,
податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаним. Керівник
органу державної податкової служби
зобов'язаний звернутися до суду з
позовом про нарахування та сплату
податкових зобов'язань, коригування
від'ємного значення об'єкта
оподаткування або інших показників
податкової звітності, а аналогічне
положення закріплено в абзаці 3 п.2.3
Порядку №985.

Проте, податковий орган застосовуючи
вищенаведені норми не врахував, що
відповідно до п.1 Розділу ХІХ
«Прикінцеві положення»ПК України,
стаття 39 Кодексу набирає чинності з 1
січня 2013 року. З врахуванням цього, суд
вважає, що не підлягає до застосування
також і положення абзацу 3 п.2.3 Порядку
№ 985, який як зазначалось раніше,
прийнятий на виконання Податкового
кодексу України та не може йому
суперечити.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Незважаючи на те, що
представник відповідача заперечував
проти позову, проте ним, як зазначалось
раніше, належними доказами не доведено
правомірність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Аналізуючи оспорювані податкові
повідомлення-рішення Тернопільської
ОДПІ суд вважає, що вони прийняті в
порушення вимог Закону України «Про
податок на додану вартість», Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»(які
діяли на момент виникнення спірних
правовідносин), Податкового Кодексу
України та не обґрунтовано, тобто без
урахування всіх обставин справи,
порушують права позивача, а тому суд
приходить до переконання про захист
прав, шляхом визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень Тернопільської
ОДПІ від 19 січня 2011 року № /0 та №
/0.

Згідно з ч.1 ст.94 КАС України судові
витрати понесені позивачем підлягають
відшкодуванню з Державного бюджету
України.

Керуючись ст.ст. 2, 69, 70, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції від 19 січня 2011
року № /0 та № /0.

Повернути з державного бюджету на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Теркурій 2»3 гривні 40
копійок понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції, який ухвалив
постанову. Апеляційна скарга на
постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу (оголошення вступної та
резолютивної частини постанови), а
також прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 17 серпня 2011 року.

Головуючий суддя
Осташ А. В.

копія вірна

Суддя
Осташ А. В.