Справа № 872/14286/13
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2014 рокусправа № 804/5322/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко
С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Стройіндустрія" до
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання дій
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року позивач звернувся до
адміністративного суду з позовом до
Криворізької ПМДПІ, в якому, з
урахуванням усної заяви від 16.05.2013 про
уточнення позовних вимог, просив:
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 25.01.2013, яким ТОВ
"Стройіндустрія" збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість у сумі 63405,67 грн., у
т.ч. штрафні санкції у розмірі
12681 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на
підставі акта перевірки відповідачем
було винесене податкове
повідомлення-рішення № від
25.01.2013. Позивач вважає висновки
податкового органу в акті перевірки
протиправними та безпідставними,
такими, що зроблені з порушенням норм
законодавства. Крім того, господарські
правовідносини підприємства з ТОВ
"Стал-Інвест-Груп" та ТОВ "Компанія
"Компанія "Терра Агро" підтверджені
відповідними первинними документами,
що свідчить про наявність
господарської мети та направлення на
реальне настання правових наслідків.
За таких обставин позивач вважає, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є протиправним та
підлягає скасуванню.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
16 травня 2013 року
адміністративний позов задоволено
повністю.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Криворізької ПМДПІ № від 25.01.2013,
яким ТОВ "Стройідустрія" збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість у сумі 63405,67 грн., у т.ч.
штрафні санкції у розмірі 12681 грн.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем доведено
наявність реальних правових наслідків
та господарської мети по правочинам
укладеним з ТОВ
"Стал-Інвест-Груп" та з ТОВ "Компанія
"Терра Агро", та як наслідок доведено
фактичне здійснення господарських
операцій по цим правочинам, а тому
висновки податкового органу, які
викладені в акті перевірки є
необґрунтованими та безпідставними.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим рішенням, у поданій
апеляційній

скарзі відповідач, вказує на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 та
ст. 41 КАС України не
перешкоджає розгляду справи без
фіксування судового засідання
технічними засобами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останньої, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
податковим органом, на підставі
п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.1 п. 78.1
ст. 78, ст. 79 ПК України проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ "Стройіндустрія" з питань
достовірності формування податкових
зобов'язань і податкового кредиту з ПДВ
по фінансово-господарським
взаємовідносинам з ТОВ
"Стал-Інвест-Груп" за період
січень-травень 2012 року та з ТОВ
"Компанія "Компанія "Терра Агро" за
червень 2012 року, за результатами якої
складено акт № 4/222/31223865 від 04.01.2013.

Як зазначено у висновках акту
перевірки № 4/222/31223865 від 04.01.2013, -
"перевіркою встановлено порушення ТОВ
"Стройіндустрія" ст. 22, п. 185.1 ст. 185, п. 186.1
ст. 186, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п.
198.4 ст. 198 ПК України, в результаті чого
завищено суму податкового кредиту за
червень 2012 року на суму ПДВ 24568 грн., за
січень 2012 року на суму ПДВ 7600 грн., за
лютий 2012 року на суму ПДВ 4480 грн., за
березень 2012 року на суму ПДВ 2160 грн., за
квітень 2012 року на суму ПДВ 8000 грн.,за
травень 2012 року на суму 3916,67 грн. та
занижено податок на додану вартість за
цей період на 50724,67 грн."

Позивачем були подані заперечення на
акт перевірки, за результатами
розгляду яких вищенаведені висновки
були залишені без змін.

На підставі акту перевірки № 4/222/31223865
від 04.01.2013 відповідачем було винесено
податкове повідомлення-рішення №
від 25.01.2013, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість у сумі 63405,67 грн., у т.ч.
штрафні санкції у розмірі 12681 грн.

Колегія суддів вважає таке податкове
повідомлення-рішення відповідача
необґрунтованим та протиправним з
огляду на ступне.

Як вбачається з матеріалів справи
податковий кредит у сумі 50724,67 грн. в
тому числі за червень 2012 року на суму
ПДВ 24568 грн., за січень 2012 року на суму
ПДВ 7600 грн., за лютий 2012 року на
суму ПДВ 4480 грн., за березень 2012 року на
суму ПДВ 2160 грн., за квітень 2012 року на
суму ПДВ 8000 грн.,за травень 2012 року на
суму 3916,67 грн., був сформований на
підставі правочинів, укладених ТОВ
"Стройіндустрія" з ТОВ
"Стал-Інвест-Груп" та з ТОВ "Компанія
"Терра Агро".

Також встановлено, що 01.12.2011 між ТОВ
"Стройіндустрія" (покупець) та
ТОВ "Компанія "Компанія "Терра Агро"
(продавець) було укладено договір № 52
купівлі продажу бистротвердіючої
суміші.

Відповідно до умов договору № 52 та
додаткової угоди № 1 від 01.12.2011,
поставка продукції здійснювалась на
умовах EXW - склад продавця.

На виконання цього договору ТОВ
"Компанія "Компанія "Терра Агро" у
червні 2012 року було поставлено 26200 кг.
бистротвердіючої суміші на загальну
суму 99408 грн., у т.ч. ПДВ 16568 грн.

01 грудня 2012 року між ТОВ
"Стройіндустрія" (покупець) та ПП
"Рунацентр" (продавець) було укладено
договір № 53 купівлі-продажу сировини
для виробництва сумішей. Відповідно до
даного договору, умова транспортування
- самовивіз. У зв'язку з чим ТОВ
"Стройіндустрія" було залучено
перевізника ТОВ "Стал-Інвест-Груп", який
здійснював транспортування товару
згідно угоди № 48 від 01.11.2011.

На виконання вищенаведеної угоди, ТОВ
"Стал-Інвест-Груп" були надані послуги з
транспортування продукції за період з
січня 2012 року по травень 2012 року на
загальну суму 156940 грн., у т.ч. ПДВ 25396,67
грн.

Як вбачається з акту перевірки №
4/222/31223865 від 04.01.2013, завищення позивачем
податкового кредиту за період
січень-червень 2012 року у сумі 50724,67 грн.
обґрунтована тим, що операції з
придбання товару та послуг по
вищенаведеним правочинам, заключні без
мети настання правових наслідків та
суперечать моральним засадам
суспільства, тобто зазначені операції
відповідно до ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1, 5 ст. 203,
ст.ст. 203, 228, 207, 662, 655, 656 ЦК України в силу
ст. 216 ЦК України, не створюють
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з їх недійсністю, є
нікчемними, направленими на отримання
податкової вигоди третіх осіб.

Також вбачається, що підставою для
таких висновків податкового органу,
був акт ДПІ у Бубушкінському районі м.
Дніпропетровська ДО ДПС про проведення
перевірки ТОВ "Компанія "Терра
Агро" щодо підтвердження здійснення
господарських відносин з
контрагентами, відповідно до якого у
ТОВ "Компанія "Терра Агро" відсутні
трудові ресурси, виробниче обладнання,
транспортні засоби, тобто відсутні
необхідні умови для здійснення
господарської діяльності, тобто
правочини укладені підприємством не
направлені на реальне настання
правових наслідків та є нікчемними.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком з огляду на наступне.

Так, статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Якщо фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.
Господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни у структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства, тобто,
господарська операція повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

У відповідності до п. 2 ст. 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п. 1.2 п. 1, п.п. 2.1
п. 2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88 і зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Пунктом 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88, який
наведено вище, встановлено, що первинні
документи ( на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

На підтвердження правомірності
задекларованих показників податкової
звітності, реальності настання
правових наслідків та наявності
господарської мети по правочинам
укладених з ТОВ "Стал-Інвест-Груп" та з
ТОВ "Компанія "Терра Агро", позивачем,
під час розгляду справи судом першої
інстанції було надано копії наступних
первинних та інших документів:
договорів купівлі-продажу та надання
послуг; податкових та видаткових
накладних; актів виконаних робіт;
товарно-транспортних накладних;
платіжних доручень про оплату товару
та послуг; рахунків; сертифікатів;
журналу реєстрації довіреностей.

Зі змісту досліджених вище документів,
зокрема первинних, вбачається, що вони
містять усі обов'язкові реквізити,
підписи посадових осіб та печатки
підприємств.

Отже, саме досліджені вище первинні
бухгалтерські документи свідчать про
реальність здійснення господарських
операцій позивачем згідно до укладених
правочинів.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що господарська мета ТОВ
"Стройіндустрія" при укладанні
правочинів з ТОВ "Стал-Інвест-Груп" та з
ТОВ "Компанія "Терра Агро" підтверджена
наступним.

Згідно зі статуту ТОВ "Стройіндустрія",
основними видами діяльності
підприємства є "Виробництво сухих
будівельних сумішей" та "Оптова
торгівля будівельними матеріалами".

Відповідно до договорів оренди ВМХ №
047150 від 10.06.2010 укладеного з ОСОБА_2, № 2742
від 14.06.2011, укладеного з ПАТ "Арселор
Металл Кривий Ріг", № 51 від 01.02.2010,
укладеного з ТОВ "Промислова група
"Кривбасіндустрія", ТОВ
"Стройіндустрія" для здійснення
фінансово-господарської діяльності
орендувало складські та промислові
приміщення за адресами: по АДРЕСА_1,
площею 540 кв.м.; по вул. Орджонікідзе, 1, м.
Кривий Ріг, площею 565 кв. м.; по вул.
Вантажна, 6, м. Кривий Ріг, площею 4694,65
грн.

Згідно форми 1-ДФ чисельність працюючих
на підприємстві позивача складає
74 чоловіка.

Зазначене свідчить про наявність у
позивача виробничих потужностей та
необхідних умов для здійснення
господарської діяльності.

До того ж, придбана позивачем у ТОВ
"Компанія "Терра Агро" бистротвердіюча
суміш була реалізована ТОВ "Промислова
компанія "Кривбасіндустрія" за ціною
вищою ціни придбання, що свідчить про
наявність господарської мети та
отримання доходу ТОВ
"Стройіндустрія".

За таких підстав, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
позивачем доведено наявність реальних
правових наслідків та господарської
мети по правочинам укладеним з ТОВ
"Стал-Інвест-Груп" та з ТОВ "Компанія
"Терра Агро", та як наслідок доведено
фактичне здійснення господарських
операцій по цим правочинам, а тому
висновки податкового органу, які
викладені в акті перевірки є
необґрунтованими та безпідставними.

Також, колегія суддів вважає, що при
розгляді даної справи господарська
мета повинна бути встановлена відносно
самого позивача, тобто його
добросовісне виконання умов договорів
з його контрагентами, оскільки
Європейський Суд з прав людини у своєму
рішення від 22.01.2009р. ("Булвес "АД проти
Болгарії") зазначив, що платник податку
не повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз. На думку
Європейського Суду такі вимоги стали
надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.
Право на податковий кредит є
"власністю"у розумінні статті 1
Протоколу № 1, яке повинно розглядатися
як таке, що виникло у момент повного
виконання нею своїх зобов'язань щодо
податкової звітності з ПДВ. Визнання
права на нарахування податкового
кредиту було поставлено в залежність
від виконання обов'язків
постачальником, в той час коли це не
залежало від волі одержувача поставки -
застосування відповідних положень
Закону "Про ПДВ" стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також обов'язку зі
сплати ПДВ (п. 43, п. 69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі "Інтерсплав проти України").

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки, не ґрунтуються на вимогах
закону, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Висновок суду стосовно нікчемності
правочину має бути викладений у
мотивувальній частині судового
рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені
ст. 228 ЦК України, є:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виявляється в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Отже, договори купівлі-продажу,
перевезення не віднесені до переліку
тих правочинів, які посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, тобто такі, що
порушують публічний порядок.

Акт перевірки податкового органу не
тільки не містить посилань на вину саме
позивача, яка виявилась в намірі
позивача порушити публічний порядок, а
й не доводить умислу позивача на
порушення публічного порядку, не
містить посилання і на те, в чому таке
порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктивності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції, що відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочини
ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у
акті перевірки про нікчемність
правочинів, не міг керуватися лише
припущеннями щодо нікчемності
(фіктивності) укладених договорів, його
позиція про те, що ці правочини
очевидно суперечать інтересам держави,
не підкріплені належними доказами, а
саме: рішеннями суду про визнання їх
такими або вироком суду про визнання
вини позивача. Відповідного вироку
відносно посадових осіб контрагентів
позивача надано не було.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлені цим правочином, про що
йдеться в акті, визначається законом як
фіктивний (ст. 234 ЦК України). Фіктивні
правочини не віднесено законом до
нікчемних, їх недійсність визнається
тільки судом.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Повноваження податкового органу
передбачені ст. 20 Податкового кодексу
України, з аналізу приписів якої
вбачається, що відповідачу не надано
право під час проведення перевірки
встановлювати нікчемність правочинів,
укладених суб'єктами господарювання
при перевірці їх господарської
діяльності.

Отже, податковою інспекцією, в акті
перевірки необгрунтовано зроблено
висновок про те, що укладені правочини
між позивачем та ТОВ "Стал-Інвест-Груп"
і ТОВ "Компанія "Терра Агро" мають
ознаки нікчемності.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий адміністративний
Суд України у своїй постанові №
К/9991/50772/12 від 14.11.2012.

Відповідно до ст. 69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких підстав, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
податковим органом не доведено
правомірності прийняття податкового
повідомлення-рішення №
від 25.01.2013, а тому позовні вимоги
ТОВ "Стройіндустрія" задоволено
правомірно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції і не дають
підстав для висновку про помилкове
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, яке призвело б до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
залишення оскаржуваного рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької
південної міжрайонної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
16 травня 2013 року у справі
за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Стройіндустрія" до
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання дій
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай