Справа № 816/6535/13-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" липня 2014 р. м. Київ
К/800/21077/14

суддів Вищого адміністративного суду
України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Калашнікової О.В.; Стрелець Т.Г.,
секретар судового засідання - Наумець
О.В.;

за участю представників позивача -
Вертюха О.М., Дитюк І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Комунального підприємства
«Кременчуцьке тролейбусне управління»
до Державної фінансової інспекції в
Полтавській області про визнання
нечинними та скасування вимог, що
переглядається за касаційною скаргою
Державної фінансової інспекції в
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11 березня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року КП «Кременчуцьке
тролейбусне управління» (Підприємство)
звернулося до суду з позовом до
Державної фінансової інспекції в
Полтавській області (Інспекція) про
визнання нечинними та скасування
вимог.

Зазначали, що проведеною ревізією
встановлені порушення Підприємством
правил фінансової дисципліни, у зв'язку
з чим Інспекцією направлена вимога про
їх усунення.

Посилаючись на те, що Інспекція дійшла
помилкових висновків про наявність
порушень, просили визнати нечинними та
скасувати пункти 1 та 2 вимоги Інспекції
від 19 вересня 2013 року № 16-06-3-14/6549.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 24
грудня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11 березня
2014 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
пункт 2 вимоги Інспекції від 19
вересня 2013 року № 16-06-3-14/6549, а у
задоволенні решти вимог - відмовлено.

У касаційній скарзі Інспекція,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
просить оскаржувані рішення змінити,
ухваливши у справі нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі.

Заслухавши доповідача, представників
позивача, здійснивши перевірку
матеріалів справи та доводів
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що за результатами
проведеної у 2013 році ревізії
Інспекцією направлено Підприємству
вимогу від 19 вересня 2013 року № 16-06-3-14/6549
про усунення виявлених порушень
закону.

Пунктом 1 вимоги зобов'язано позивача
відобразити у бухгалтерському обліку
дебіторську заборгованість за ТОВ
«КрАЗ Лізинг» в розмірі 60 061,99
грн, та стягнути вказану суму з ТОВ
«КрАЗ Лізинг» (в разі необхідності - в
судовому порядку).

Пунктом 2 вимоги зобов'язано позивача
відшкодувати на користь Підприємства
збитки у розмірі 3 889,12 грн, які виникли
внаслідок відшкодування добових,
витрат на наймання житла та списання
пального на поїздки, які не передбачені
наказами про відрядження.

Задовольнивши позов частково, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що факт відрядження, про
відшкодування витрат на яке йдеться у
пункті 2 вимоги, підтверджується
належними доказами. Відмовивши у
задоволенні вимоги про скасування
пункту 1 вимоги, суди послались на те, що
факт наявності збитків, пов'язаний з
невиконанням ТОВ «КрАЗ Лізинг» своїх
зобов'язань, підтверджується
первинними документами, та, фактично, і
самим позивачем.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з
такими висновками судів не
погоджується.

Відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом касаційного перегляду у
справі є законність висновків судів
щодо задоволення вимоги позову про
скасування пункту 2 вимоги Інспекції.

З матеріалів справи вбачається, що
названим пунктом зобов'язано позивача
вчинити дії з відшкодування збитків,
завданих Підприємству.

Згідно з Положенням про Державну
фінансову інспекцію України,
затвердженого Указом Президента
України від 23 квітня 2011 № 499/2011
(Положення) Державна фінансова
інспекція України (Держфінінспекція
України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державного
фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно
до покладених на неї завдань вживає в
установленому порядку заходів до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства та притягнення
до відповідальність винних осіб, а
саме: вимагає від керівників та інших
підконтрольних установ усунення
виявлених порушень законодавства;
звертається до суду в інтересах
держави, якщо підконтрольною установою
не забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів
(підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення
Держфінінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку,
зокрема, пред'являти керівникам та
іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства; при виявленні збитків,
завданих державі чи об'єкту контролю,
визначати їх розмір згідно з методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України.

Також Положенням установлено, що у
разі, якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів
Держфінінспекція України має право
звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з
положеннями пункту 7 статті 10 Закону
України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні», згідно з якими державній
контрольно-ревізійній службі надано
право пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на корегування
роботи підконтрольної організації та
приведення її у відповідність із
вимогами законодавства і у цій частині
вона є обов'язковою до виконання. Що
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово стягнуті шляхом вимоги.
Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

На підставі наведеного колегія суддів
дійшла висновку про наявність у органу
державного фінансового контролю права
заявляти вимогу про усунення порушень,
виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути виявлені
в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

У справі, яка розглядається,
Інспекція пред'явила вимогу від 19
вересня 2013 року № 16-06-3-14/6549 про усунення
порушень, виявлених під час ревізії.

При цьому оскаржувана вимога
Інспекції вказує на виявлені збитки та
їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у
судовому порядку за позовом органу
державного фінансового контролю,
правильність їх обчислення перевіряє
суд, який розглядає цей позов, а не за
позовом підконтрольної установи про
скасування вимоги.

Тому суди дійшли помилкових висновків
про скасування пункту 2 оскаржуваної
вимоги.

Відповідно до статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Полтавській області
задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 24
грудня 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11 березня 2014 року в частині
задоволених вимог про визнання
протиправним та скасування пункту 2
вимоги Державної фінансової інспекції
в Полтавській області від 19 вересня 2013
року № 16-06-3-14/6549 - скасувати. Ухвалити в
цій частині вимог нове рішення про
відмову в їх задоволенні.

В решті - рішення судів залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді
М.І.Цуркан

О.В.Калашнікова

Т.Г.Стрелець