Справа № 820/7219/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 р.Справа № 820/7219/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. ,
Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
24.06.2014р. по справі № 820/7219/14

за позовом Товариства з
додатковою відповідальністю
"ЖИТЛОБУД-2"

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з додатковою
відповідальністю "Житлобуд-2",
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, в якому просив визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 14.04.2014 року:

- № про збільшення ТДВ "Житлобуд-2"
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 783424,50 грн., в
тому числі 522283,00 грн. за основним
платежем та 261141,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами);

- № про застосування до ТДВ
"Житлобуд-2" за порушення норм з
регулювання обігу готівки штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) в сумі
516031,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірні податкові
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, слугували висновки
податкового органу про те, що
взаємовідносини позивача із
контрагентами - ТОВ "Дес-Груп" та ДП
"Комфорт-плюс" не спрямовані на реальне
настання правових наслідків. Разом з
тим, оскільки у позивача наявні всі
первині документи які підтверджують
факт взаємовідносин із вищезазначеним
контрагентом, то він мав встановлене
законом право на їх віднесення до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість. Також, встановлені
за наслідками перевірки висновки про
перевищення позивачем ліміту каси є
необґрунтованими та не
підтверджуються жодними доказами.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014 року
адміністративний позов було
задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення від 14.04.2014 року №
про збільшення ТДВ "Житлобуд-2"
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 783424,50 грн., в
тому числі 522283,00 грн. за основним
платежем та 261141,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

Скасовано податкове
повідомлення-рішення від 14.04.2014 року №
про застосування до ТДВ
"Житлобуд-2" за порушення норм з
регулювання обігу готівки штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) в сумі
516031,00 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
зокрема на порушення п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6
ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового
кодексу України (далі - ПК України) та п.
2.8 Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, затвердженого Постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 р. № 637, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.01.2005
року №40/10320 (далі - Положення №637), що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що за наслідками проведеної
перевірки контрагентів позивача - ТОВ
"Дес-Груп" та ДП "Комфорт-плюс" була
встановлена неможливість реального
здійснення даними підприємствами
фінансово-господарських операцій із
іншими суб'єктами господарювання. В
зв'язку з чим, податковий орган дійшов
висновку про неможливість реального
здійснення фінансово-господарських
операцій ТОВ "Дес-Груп" та ДП
"Комфорт-плюс" із контрагентами, у т.ч.
ТДВ "Житлобуд-2", та як наслідок,
безпідставного віднесення позивачем
до складу податкового кредиту сум ПДВ
по даним взаємовідносинам. Також у ході
проведення перевірки встановлено, що
на 28.12.2012 року залишок готівки в касі
підприємства на кінець дня становить
258032, 50 грн. при встановленому розмірі у
17 грн. Таким чином перевищення склало
258015,50 грн., станом на 29.12.2012 р. - залишок в
касі підприємства на кінець дня склав
0,00 грн. Таким чином, позивач порушив п.
2.8 Положення № 637. Враховуючи наведене,
відповідач вказує, що встановлені за
наслідками перевірки порушення
позивачем вимог діючого законодавства
є обґрунтованими, та як наслідок,
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є законними та
обґрунтованими.

Позивач правом надання письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
скористався.

Представники сторін про дату, час та
місце розгляду справи були повідомлені
у встановленому законом порядку, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи повідомленнями про вручення
рекомендованого поштового
відправлення.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ТДВ "Житлобуд-2" пройшло
передбачену законом процедуру
державної реєстрації та перебуває на
обліку як платник податків та зборів в
СДПІ з обслуговування ВП у м. Харкові.

Відповідно до довідки АА № 520117 з ЄДРПОУ
від 05.03.2012 р. видами діяльності за КВЕД,
які має право здійснювати позивач, є:
будівництво житлових і нежитлових
будівель (41.20), виробництво бетонних
розчинів, готових для використання
(23.63), інші спеціалізовані будівельні
роботи, н.в.і.у. (43.99), вантажний
автомобільний транспорт (49.41),
діяльність сфері архітектури (71.11),
діяльність у сфері інжинірингу,
геології та геодезії, надання послуг
технічного консультування в цих сферах
(71.12).

Для можливості здійснення власної
господарської діяльності позивачем
також отримано ліцензію серії АГ № 573785
з господарської діяльності, пов'язаної
із створенням об'єктів інфраструктури
зі строком дії з 25.03.2011 року по 25.03.2016
року.

Співробітниками СДПІ з обслуговування
ВП у м. Харкові у період з 18.03.2014 року по
31.03.2014 року проведено документальну
позапланову перевірку ТДВ "Житлобуд-2" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 01.07.2012 р. по 31.12.2013 р., валютного
та іншого законодавства за період з
01.07.2012 р. по 31.12.2013 р., за результатами
якої складено акт від 07.04.2014 р.
№100/28-09-48-01-03/01270351.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, а саме:

- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст.
200 ПК України, що призвело до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 522283, 00 грн., в т.ч. за серпень 2012 р. на
суму 141503,00 грн., за вересень 2012 р. на 85633,00
грн., за жовтень 2012 р. на 128476,00 грн., за
грудень 2012 р. на 95712,00 грн., за лютий 2013 р.
на 46540,00 грн., за квітень 2013 р. на 24410,00
грн.;

- п. 2.8 Положення № 637, в результаті чого
перевищено встановлений ліміт залишку
готівки в касі на загальну суму 258015,50
грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, 14.04.2014 року СДПІ з
обслуговування ВП у м. Харкові прийнято
податкові повідомлення-рішення:

-№ про збільшення ТДВ "Житлобуд-2"
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 783424,50 грн., в
тому числі 522283,00 грн. за основним
платежем та 261141,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами);

-№ про застосування до ТДВ
"Житлобуд-2" за порушення норм з
регулювання обігу готівки штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) в сумі
516031,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду
справи, фактично підставою для
визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, слугувала інформація
встановлена при перевірці
контрагентів позивача - ТОВ "Дес-Груп"
та ДП "Комфорт-плюс", за наслідками якої
була встановлена неможливість
реального здійснення даними
підприємствами
фінансово-господарських операцій із
контрагентами, у т.ч. позивачем. Крім
того, за наслідком проведеної
перевірки податковий орган дійшов
висновку про перевищення позивачем
ліміту каси.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що встановлені за наслідком
проведеної перевірки висновки
податкового органу про порушення
позивачем вимог діючого законодавства
не знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду, в зв'язку з чим,
спірні податкові повідомлення-рішення
є незаконними та підлягають
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Перевіряючи правомірність нарахування
позивачу суми грошового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі
783424,50 грн. за податковим
повідомленням-рішенням від 14.04.2014р. №
колегія суддів дійшла висновку
про наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК
України, господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом
оподаткування можуть бути майно,
товари, дохід (прибуток) або його
частина, обороти з реалізації товарів
(робіт, послуг), операції з постачання
товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти,
визначені податковим законодавством, з
наявністю яких податкове
законодавство пов'язує виникнення у
платника податкового обов'язку.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Пунктом 200.1 ст. 200 вказаного Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. При цьому,
відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТДВ
"Житлобуд-2" у перевіряємий період мало
господарські відносини із ТОВ
"Дес-Груп" та ДП "Комфорт-плюс".

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
вищезазначених господарських
операціях, колегія суддів дійшла
висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV
(далі - Закон України №996-XIV),
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV,
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону, первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону
України №996-XIV, то дана обставина є
належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення, господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Як вбачається з матеріалів справи, у
липні 2012 року позивач придбав у ТОВ
"Дес-Груп" пилу промислову 510/2,230В
загальною вартістю 38500, 00 грн.

Факт придбання товару підтверджується
копіями: рахунку-фактури № СФ-ДС-2113 від
27.07.2012 р. на суму 38500,00 грн., видаткової
накладної від 30.07.2012 р. № РН-0000103.

Оплата за отриманий товар проведена в
безготівковій формі, про що свідчить
надана копія банківської виписки про
сплату 27.07.2012 р. грошових коштів.

На виконання договірних відносин ТОВ
"Дес-Груп" було виписано на адресу
позивача податкові накладні.

Зауважень щодо правильності
оформлення та форми податкових
накладених у податкового органу не
виникло. На час виконання умов
договорів та видачі податкових
накладних підприємства були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку про те, що вони не мають
дефектів форми, змісту або походження,
котрі в силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.44 Податкового
кодексу України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, а відтак сприймаються
судом як належні та допустимі докази.

Судом першої інстанції було
встановлено та підтверджено під час
апеляційного перегляду, що позивачем
під час перевірки було надано
податковому органу виключно всі
первинні документи, які є в наявності
на підприємстві і ведення яких є
обов'язковим у відповідності до
законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про належне
документальне підтвердження позивачем
понесених витрат по взаємовідносинами
із ТОВ "Дес-Груп".

Доказів того, що зазначений у первинних
документах товар не було отримано ТДВ
"Житлобуд-2" та в послідуючому
використано у своїй господарській
діяльності, ані акт перевірки, ані
матеріали даної адміністративної
справи не містять.

Статтею 639 ЦК України визначено, що
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

При цьому, обов'язковість форми
правочину визначено статтею 657 ЦК
України, де зазначено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Таким чином, взаємовідносини між
сторонами відбувались на підставі
усного договору, при наявності всієї
необхідної, належним чином складеної
первинної документації, при здійсненні
оплати товару на підставі
рахунків-фактур покупцем, тобто ТДВ
"Житлобуд-2" та при здійсненні поставки
товару контрагентами.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання
податкового органу, як на відсутність
факту реальності господарських
операцій, на відсутність
товарно-транспортних накладних,
оскільки сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що надані позивачем
документи підтверджують реальність
господарських операцій у спірних
правовідносинах, а понесення ТДВ
"Житлобуд-2" витрат у спірних
правовідносинах шляхом вибуття
безготівкових коштів з власності
даного суб'єкта господарювання (в
оплату вартості придбаного товару)
свідчить про відсутність наміру
безпідставно отримати податкову
вигоду.

З приводу висновків податкового органу
щодо безпідставного відображення
позивачем у складі податкового кредиту
сум ПДВ сплачених у вартості послуг
отриманих від ДП "Комфорт-плюс" в
розмірі 514583,00 грн., колегія суддів
зазначає наступне.

Як було встановлено судом першої
інстанції та знайшло своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду, що згідно рішень Харківської
міської ради: від 22.02.2005 року № 21/05, від
03.10.2007 р. №187/07, від 27.10.2010 р. № 299/10, від
25.04.2012 р. № 694/12, від 03.10. 2007 р. № 187/07, від
06.04.2004р. № 147/04, від 28.04.2004 р. № 66/04, від
27.04.2005 року № 78/05, від 22.12.2010 р. № 30/10
надано ТДВ "Житлобуд-2" в оренду
земельні ділянки та продовжувалися
строки будівництва житлових будинків
по вул. Клинська, по пр. 50-років ВЛКСМ, по
вул. Гв. Широнинців, по вул.
Сухомсько-Лопанській, по пр.Гагаріна,
37Б, по пр. Тракторобудівників у м.
Харкові та укладалися відповідні
договори оренди землі від 30.09.2005 року №
75230/05, від 07.06.2005 року № 6986/05, від 05.04.2007 р.
№ 58, від 07.09.2005 р. № 75210/05, від 13.12.2005
р. №75304/05.

Також, відповідно до копій свідоцтв про
право власності на нерухоме майно від
16.01.2011 р. та від 19.09.2011 року № 31342445, ТДВ
"Житлобуд-2" є власником нежитлових
будівель у буд. №343-А по вул.Клочківська
у м. Харкові.

21.02.2012 року між ДП "Комфорт-плюс"
(Субпідрядник) та ТДВ "Житлобуд-2"
(Генпідрядник) було укладено договір №
12-1, згідно умов якого Субпідрядник
зобов'язався виконати роботи по
улаштуванню внутрішніх сантехсистем
на об'єктах Генпідрядника, що будуються
у м. Харкові у відповідності до
затвердженої проектно-кошторисної
документації. В договорі сторони
визначили, що здавання-прийняття
виконаних робіт здійснюється
Сторонами щомісячно шляхом підписання
акту здачі-приймання виконаних робіт
по формі КБ-2в і довідки виконаних робіт
по формі КБ-3 (п. 5.1.).

У період з червня по грудень 2012 року та
у січні 2013 року ДП "Комфорт-плюс" були
виконані для позивача сантехнічні
роботи на наступних об'єктах ТДВ
"Житлобуд-2": у житловому будинку по
вул.Клинська, по пр. 50-років ВЛКСМ, по
вул. Гв. Широнинців, по вул.
Сухомсько-Лопанській, по пр.Гагаріна,
37Б, по пр. Тракторобудівників, на базі
ПКЦ ТДВ "Житлобуд-2".

На підтвердження факту виконання ДП
"Комфорт-плюс" сантехнічних робіт між
позивачем та ДП "Комфорт-плюс" були
підписані довідки про вартість
виконаних підрядних робіт форми КБ-3 за
перевіряємий період, акти виконаних
робіт: від 29.06.2012р. (6 актів), від 30.07.2012р.
(10 актів), від 30.08.2012р. (11 актів), від
27.09.2012р. (9 актів), від 30.10.2012 р. (8 актів),
від 30.11.2012р. (8 актів), від 28.12.2012р. (10
актів), від 30.01.2013 р. (9 актів).

Загальна вартість виконаних ДП
"Комфорт-плюс" робіт за період
червень-грудень 2012 р., січень 2013 р.
становить 3512624,40 грн., в т.ч. ПДВ 585437,40
грн.

ДП "Комфорт-плюс" були виписані та
надані позивачу зведені податкові
накладні від 30.06.2012 р. № 1, від 31.07.2012 р.
№7, від 31.08.2012 р. № 8, від 28.09.2012 р. № 1, від
31.10.2012 р. №1, від 30.11.2012 р. №1, від 31.12.2012 р.
№1, від 31.01.2013 р. №1.

Оплата виконаних робіт
підтверджується копіями банківських
виписок, а суми податкового кредиту за
податковими накладними, включеними до
реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних відповідних
звітних періодів, включені до
податкових декларацій звітних
податкових періодів, що
підтверджується копіями додатків 5 до
них.

Пунктом 201.1 ст. 201 ПК України визначено,
що платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України
податкова накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця.

Пунктом 201.7 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
складається на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Право на складання зведеної податкової
накладної передбачено п. 15 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 01.11.2011р. № 1379, який
був чинний на час виписки спірних
податкових накладних.

Так п. 15 зазначеного Порядку визначено,
що у разі здійснення постачання
товарів/послуг, постачання яких має
безперервний характер або ритмічний
характер при постійних зв'язках із
покупцем, покупцю може бути виписана
зведена податкова накладна, виходячи
із визначеної у договорі періодичності
оплати поставлених товарів/послуг
(один раз на п'ять днів; один раз на
десять днів), але не рідше одного разу
на місяць і не пізніше останнього дня
місяця.

У зв'язку з тим, що ДП "Комфорт-плюс"
надавалися позивачу послуги
(виконувалися роботи) безперервно, ДП
"Комфорт-плюс" мало постійний зв'язок з
ТДВ "Житлобуд-2", то ДП "Комфорт-плюс" у
передбаченому порядку були виписані
зведені податкові накладні.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України, бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що наявність
податкових накладних, платіжних
доручень щодо сплати податку на додану
вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентами мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень) порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року (надалі
також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.2
ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність" може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД
проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого
висновку: "...Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Таким чином, висновки податкового
органу про можливі порушення
податкового законодавства зі сторони
контрагентів позивача, не є підставою
для висновку про порушення саме
позивачем вимог податкового
законодавства та про відсутність у
покупця права на формування
податкового кредиту з ПДВ з фактом
оплати. Відповідачем не надано доказів
та не наведено жодних обставин, які б
свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про непов'язаність операцій з
господарською діяльністю позивача, про
не вчинення операцій, про відсутність
факту поставки продукції.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та його
контрагентами, та як наслідок,
правомірність формуванню податкового
кредиту з податку на додану вартість,
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що встановлені
податковим органом за наслідком
проведеної перевірки порушення
позивачем вимог п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1,
п. 200.2 ПК України є необґрунтованими, та
як наслідок, нарахування суми
грошового зобов'язання на їх підставі
незаконним. Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо протиправності
спірного податкового
повідомлення-рішення від 14.04.2014р. №
.

Перевіряючи правомірність визначення
позивачу суми штрафних (фінансових)
санкцій (штрафу) у розмірі 516031,00 грн. за
податковим повідомленням-рішенням від
14.04.2014 р. №, колегія суддів дійшла
висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для нарахування позивачу
суми штрафних (фінансових) санкцій на
підставі вказаного податкового
повідомлення-рішення, слугували
висновки податкового органу про
перевищення позивачем 28 грудня 2012 року
ліміту каси на кінець дня на суму 258015,50
грн., що призвело до порушення вимог п.
2.8 Положення № 637.

Внаслідок вчинення зазначеного
порушення на підставі абз. 2 ст. 1 Указу
Президента України "Про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки від 12.06.1995р.
№ 436/95 позивачу було визначено штраф у
розмірі 513031,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з
вказаними висновками податкового
органу, виходячи з наступного.

Відповідно до глави 1 Положення № 637,
касова операція - це операції
підприємств (підприємців) між собою та
з фізичними особами, що пов'язані з
прийманням і видачею готівки під час
проведення розрахунків через касу з
відображенням цих операцій у
відповідних книгах обліку.

Згідно п. 2. Положення, підприємства
(підприємці) здійснюють розрахунки
готівкою між собою і з фізичними
особами (громадянами України,
іноземцями, особами без громадянства,
які не здійснюють підприємницької
діяльності) через касу як за рахунок
готівкової виручки, так і за рахунок
коштів, одержаних із банків. Зазначені
розрахунки проводяться також шляхом
переказу готівки для сплати
відповідних платежів.

Підприємства (підприємці) здійснюють
облік операцій з готівкою у
відповідних книгах обліку.

В п. 2.8 Положення № 637 передбачено, що
підприємства можуть тримати в
позаробочий час у своїх касах
готівкову виручку (готівку) у межах, що
не перевищують установлений ліміт
каси. Готівкова виручка (готівка), що
перевищує встановлений ліміт каси,
обов'язково здається до банків для її
зарахування на банківські рахунки.
Відокремлені підрозділи підприємств -
юридичних осіб можуть здавати
готівкову виручку (готівку)
безпосередньо до кас таких юридичних
осіб або до будь-якого банку для її
переказу і зарахування на банківські
рахунки зазначених юридичних осіб.

За відсутності банків готівкова
виручка (готівка) для переказу на
банківські рахунки підприємства
(підприємця) може здаватися до
операторів поштового зв'язку та
небанківських фінансових установ, які
в установленому законодавством
порядку отримали ліцензію на переказ
коштів без відкриття рахунку. Здавання
готівкової виручки (готівки)
здійснюється самостійно (у тому числі
із застосуванням платіжних пристроїв
та через пункти приймання готівки) або
через відповідні служби, яким згідно із
законодавством надано право на
перевезення валютних цінностей та
інкасацію коштів. Здавання готівкової
виручки (готівки) може здійснюватися
для зарахування на будь-який
банківський рахунок підприємства
(підприємця) на його вибір.

Відповідно до п. 2.9 Положення № 637,
готівкова виручка (готівка)
підприємств (підприємців), у тому числі
готівка, одержана з банку,
використовуються ними для
забезпечення потреб, що виникають у
процесі їх функціонування, а також для
проведення розрахунків з бюджетами та
державними цільовими фондами за
податками і зборами (обов'язковими
платежами).

Підприємства не повинні накопичувати
готівкову виручку (готівку) у своїх
касах понад установлений ліміт каси
для здійснення потрібних витрат до
настання строків цих виплат.

Відповідно до п. 3.1 глави 3 Положення №
637, про ведення касових операцій в
національній валюті в Україні касові
операції оформляються касовими
ордерами, видатковими відомостями,
розрахунковими документами,
документами за операціями із
застосуванням спеціальних платіжних
засобів, іншими касовими документами,
які згідно із законодавством України
підтверджували б факт продажу
(повернення) товарів, надання послуг,
отримання (повернення) готівкових
коштів.

Згідно п. 3.3 та п. 3.4 глави 3 зазначеного
Положення приймання готівки в каси
проводиться за прибутковими касовими
ордерами (додаток 2), підписаними
головним бухгалтером або особою,
уповноваженою керівником
підприємства.

Видача готівки з кас проводиться за
видатковими касовими ордерами (додаток
3) або видатковими відомостями.
Документи на видачу готівки мають
підписувати керівник і головний
бухгалтер або працівник підприємства,
який на це уповноважений керівником. До
видаткових ордерів можуть додаватися
заява на видачу готівки, розрахунки
тощо.

Відповідно до п.п. 4-6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010 р. № 984, акт документальної
перевірки повинен містити
систематизований виклад виявлених під
час перевірки фактів порушень норм
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. За результатами
документальної перевірки в акті
викладаються всі суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
платника податків, які мають
відношення до фактів виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби. Факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Як вбачається з акту перевірки,
податковим органом не було вказано
жодних первинних або інших документів,
які зафіксовані в бухгалтерському та
податковому обліку позивача, що
підтверджують наявність фактів
порушень ним вимог п. 2.8 Положення № 637,
не зазначають на підставі яких саме
документів ними було встановлено
перевищення позивачем ліміту каси
станом на кінець дня 28.12.2012 р. на
загальну суму 258015,00 грн.

Натомість, зазначений висновок
відповідача спростовується наданими
позивачем копіями касової книги,
прибуткових касових ордерів та
видаткових касових ордерів позивача, з
яких вбачається, що станом на 28.12.2012
року залишок готівки в касі становить
0,00 грн.

Щодо твердження відповідача про те, що
строк перевищення складає - один день,
то відповідно до п.2.10 Положення № 637,
підприємства мають право зберігати у
своїй касі готівку, одержану в банку
для виплат, що належать до фонду оплати
праці, а також пенсій, стипендій,
дивідендів (доходу), понад установлений
ліміт каси протягом трьох робочих днів,
уключаючи день одержання готівки в
банку. Для проведення цих виплат
працівникам віддалених відокремлених
підрозділів підприємств залізничного
транспорту та морських портів готівка
може зберігатися в їх касах понад
установлений ліміт каси протягом п'яти
робочих днів, уключаючи день одержання
готівки в банку. Готівка, що одержана в
банку на інші виплати, має видаватися
підприємством своїм працівникам у той
самий день. Суми готівки, що одержані в
банку і не використані за призначенням
протягом установлених вище строків,
повертаються підприємством до банку не
пізніше наступного робочого дня банку
або можуть залишатися в його касі (у
межах установленого ліміту).

Підприємство має право зберігати в
касі готівку для виплат, які належать
до фонду оплати праці та здійснюються
за рахунок виручки, понад установлений
йому ліміт каси протягом трьох робочих
днів з дня настання строків цих виплат
у сумі, що зазначена в переданих до каси
відомостях на виплату грошей (абз. 2 п.
2.10 Положення № 637).

Відповідачем при здійснені перевірки
не встановлювалось походження та
призначення готівкових коштів в касі,
та яким чином розраховано день
перевищення ліміту каси.

Відповідно до ч.ч. 4,6 ст. 71 КАС України
встановлено, що суб'єкт владних
повноважень повинен подати суду всі
наявні у нього документи та матеріали,
які можуть бути використані як докази у
справі. У разі невиконання цього
обов'язку суд витребовує названі
документи та матеріали.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Дослідивши наявні у справі докази в їх
сукупності за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів відмічає, що
суб'єкт владних повноважень у спірних
правовідносинах не забезпечив
належної реалізації владної
управлінської функції.

З огляду на вищезазначене, оцінивши
наявні в матеріалах справи докази в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку, що встановлені за наслідком
перевірки порушення позивачем вимог п.
2.8 Положення № 637 не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду, та як наслідок, нарахування
суми грошового зобов'язання на
підставі спірного податкового
повідомлення-рішення є незаконним.

Оцінюючи дії відповідача на
відповідність критеріям зазначеним в
ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів
дійшла висновку, що оспорюванні
податкові повідомлення-рішення були
прийняті не на підставі законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач,
надавши письмові докази, що були
предметом дослідження при проведенні
перевірки та при розгляді справи судом
першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст.
71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи
проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71
КАС України, не надав жодних належних і
допустимих доказів на підтвердження
законності та обґрунтованості
прийнятого податкового
повідомлення-рішення, що є предметом
оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014 року
по справі №820/7219/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014р. по
справі №820/7219/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя
(підпис)Бенедик А.П.Судді
(підпис) (підпис)
Водолажська Н.С. Калиновський В.А.