Справа № 2а-91/10
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/68667/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М., Кобилянського М.Г., -

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд справи
за позовом ОСОБА_4 до Головного
управління соціального захисту
населення Київської міської державної
адміністрації, Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат, Головного
управління Пенсійного фонду України в
місті Києві про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 23 березня 2010 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від 26 липня 2011 року, -

встановив:

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з позовом, у якому просив: визнати
неправомірними дії Головного
управління соціального захисту
населення Київської міської державної
адміністрації і Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат по відмові у виплаті
92 процентів відповідних сум грошового
забезпечення за вислугу 34 років згідно
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (із
змінами та доповненнями, далі - Закон №
2262-XII), про проведення перерахунку та
виплаті недоплаченої частини пенсії у
розмірі 92 процентів сум грошового
забезпечення за період з 9 квітня 1992
року по дійсний час; зобов'язати
Головне управління соціального
захисту населення Київської міської
державної адміністрації провести
перерахунок пенсії, виходячи з 92
процентів сум грошового забезпечення
за період з 9 квітня 1992 року по
теперішній час (з урахуванням
інфляції); зобов'язати Київський
міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат
виплатити перераховану суму пенсії,
виходячи з 92 процентів сум грошового
забезпечення за період з 9 квітня 1992
року по теперішній час (з урахуванням
інфляції); зобов'язати Головне
управління соціального захисту
населення Київської міської державної
адміністрації нарахувати, а Київський
міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат
виплатити пенсію в розмірі 92 процентів
сум грошового забезпечення і в
подальшому, довічно (з урахуванням
інфляції); зобов'язати Головне
управління соціального захисту
населення Київської міської державної
адміністрації провести перерахунок
недоплачених сум і Київський міський
центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат їх виплатити за
період з 9 квітня 1992 року по теперішній
час у розмірі 92 процентів сум грошового
забезпечення, в зв'язку з порушенням
строків їх виплати з урахуванням
компенсації (з урахуванням інфляції),
за систематичну недоплату процентної
надбавки грошового вмісту, принесений
йому моральний та матеріальний збиток
і накласти штраф на кожного з
відповідачів на його користь у розмірі
100 неоподатковуваних податком
мінімумів доходів громадян.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим,
що він є військовим пенсіонером, і його
вислуга років на військовій службі
складає 34 роки. Отримує пенсію у
Головному управлінні Пенсійного фонду
України в місті Києві згідно Закону №
2262-XII. У період з 9 квітня 1992 року по 11
жовтня 1996 року йому виплачувалася
пенсія в розмірі 75 процентів
відповідних сум грошового
забезпечення, в період з 12 жовтня 1996
року по 31 грудня 2002 року - 85 процентів
відповідних сум грошового
забезпечення, а з 1 січня 2003 року по
нинішній час - 90 процентів відповідних
сум грошового забезпечення. Однак
відповідно до статті 13 Закону № 2262-XII
пенсія йому повинна виплачуватись в
розмірі 92 процентів відповідних сум
грошового забезпечення.

15 січня 2010 року ухвалою суду залучено в
якості співвідповідача по даній справі
- Головне управління Пенсійного фонду
України в місті Києві.

Постановою Деснянського районного
суду міста Києва від 23 березня 2010 року,
залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 26
липня 2011 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернувся
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Деснянського районного суду міста
Києва від 23 березня 2010 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 26
липня 2011 року і прийняти нове рішення
про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 є військовим
пенсіонером, перебуває на обліку в
Головному управлінні Пенсійного фонду
України в місті Києві та отримує пенсію
згідно Закону № 2262-XII.

За розрахунком за вислугу років
основний розмір пенсії позивача
становить 90 процентів грошового
забезпечення (вислуга років 34).

Головним управлінням Пенсійного фонду
України в місті Києві 29 жовтня 2009 року
ОСОБА_4 було відмовлено в перерахунку
пенсії, оскільки максимальний розмір
пенсії, обчислений відповідно до
статті 13 Закону № 2262-XII, не повинен
перевищувати 90 процентів відповідних
сум грошового забезпечення.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з
рішенням якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що оскільки позивач
звернувся в суд з цим позовом 1
листопада 2009 року, то ним пропущено
встановлений частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України річний строк для звернення до
адміністративного суду щодо частини
позовних вимог, а Головне управління
Пенсійного фонду України в місті Києві
наполягало на застосуванні наслідків
пропущення позивачем строку звернення
до суду, і підстави для його поновлення
відсутні. Враховуючи положення, які
встановлені частиною 2 статті 13 Закону
№ 2262-XII, щодо обмеження максимального
розміру пенсії, Головне управління
Пенсійного фонду України в місті Києві
правомірно нараховувало ОСОБА_4 пенсію
за розрахунком за вислугу років у
розмірі 90 процентів грошового
забезпечення.

Так, у статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено строки звернення до
адміністративного суду.

За приписами частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення до
суду із вказаним позовом та розгляду
справи в суді першої інстанції) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення до
суду із вказаним позовом та розгляду
справи в суді першої інстанції)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Головне управління Пенсійного фонду
України в місті Києві заперечуючи
проти адміністративного позову
наполягало на застосуванні наслідків
пропущення позивачем встановленого
строку звернення до адміністративного
суду.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 не надав
до суду першої інстанції жодних
доказів, які б свідчили про поважність
причин пропущення ним строку звернення
до адміністративного суду, а Головне
управління Пенсійного фонду України в
місті Києві наполягало на застосуванні
приписів статей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, то колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновком суду першої
інстанції про застосування при
вирішенні даного спору наслідків
пропущення позивачем встановленого
річного строку звернення до
адміністративного суду.

Відповідно до пункту «а» частини 1
статті 13 Закону № 2262-XII особам
офіцерського складу, прапорщикам і
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом, які
мають вислугу 20 років і більше (пункт
«а» статті 12) пенсії за вислугу років
призначаються в таких розмірах: за
вислугу 20 років - 50 процентів, а
звільненим у відставку за віком або за
станом здоров'я - 55 процентів
відповідних сум грошового
забезпечення (стаття 43); за кожний рік
вислуги понад 20 років - 3 проценти
відповідних сум грошового
забезпечення.

Згідно частини 2 статті 13 Закону № 2262-XII
(у редакції, яка діяла з 29 квітня 2006
року) максимальний розмір пенсії,
обчислений відповідно до цієї статті,
не повинен перевищувати 90 процентів
відповідних сум грошового
забезпечення (стаття 43), а особам, які
під час проходження служби брали
участь у ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС і віднесені в
установленому законом порядку до
категорії 1, - 100 процентів, до категорії
2, - 95 процентів.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, і це відповідає матеріалам
справи, позивачеві пенсія
виплачувалася в розмірі 90 процентів
грошового забезпечення, тобто
відповідно до вказаної норми, якою
передбачено максимальний розмір
пенсії, і така норма неконституційною
не визнавалась, а тому колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком судів про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо
перерахунку його пенсії за вислугу
років у розмірі 92 процентів грошового
забезпечення, як і про відсутність
підстав для задоволення іншої частини
його позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що касаційну скаргу
позивача слід залишити без
задоволення, оскільки оскаржувані
постанова Деснянського районного суду
міста Києва від 23 березня 2010 року та
ухвала Апеляційного суду міста Києва
від 26 липня 2011 року прийняті з
додержанням норм права, а доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, підстави для призначення
справи до розгляду в судовому
засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 -
залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 23 березня 2010 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від 26 липня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління
соціального захисту населення
Київської міської державної
адміністрації, Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат, Головного
управління Пенсійного фонду України в
місті Києві про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Кобилянський М.Г.