Справа № 2а-14810/10/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/20047/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження

касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.12.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.03.2011

у справі № 2а-14810/10/2670

за позовом ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в
Оболонському районі міста Києва,

третя особа: Головне управління
Державного казначейства України в
місті Києві

про визнання відмови здійснювати
бюджетне відшкодування недійсною та
стягнення коштів, -
ВСТАНОВИВ:

Подано позов про визнання
неправомірною відмову відповідача
здійснити бюджетне відшкодування суми
надміру сплаченого податку в повному
обсязі та стягнення на користь
позивачки надмірно сплачений податок
внаслідок застосування права на
податковий кредит в сумі 8853,70 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.12.2010, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.03.2011, в
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове судове
рішення про задоволення позову
повністю. Посилається на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального права: п. 1.15, п. 1.16 ст. 1,
п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5, ст. 10, п. 20.4 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV, ст. 2
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV,
п.п. 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000 № 2181-ІІІ.

Державна податкова інспекція в
Оболонському районі м.Києва у
письмових запереченнях на касаційну
скаргу просить відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі та залишити в
силі постанову суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачка 07.03.2007 уклала
з АКБСР «Укрсоцбанк» договір кредиту №
499/77628, за яким банк надав позивачці
кредит в сумі 113000,00 доларів США зі
сплатою 11,75 % річних для придбання
трикімнатної квартири, загальною
площею 67,8 кв.м., розташованої за
адресою: АДРЕСА_1. З метою забезпечення
виконання зобов'язань укладено
іпотечний договір, предметом якого є
зазначена квартира.

Протягом 2008 року позивачка погашала
кредит та відповідні відсотки.
Відсотки погашені в сумі 64949,75 грн., що
підтверджується копіями заяв на
переказ готівки.

З метою отримання податкового кредиту
позивачка 28.04.2009 подала до ДПІ у
Оболонському районі м.Києва декларацію
про доходи, одержані з 01.01.2008 по 31.12.2008,
та розрахунок податку з доходів
фізичних осіб, що підлягає поверненню
платнику податку або сплаті до бюджету,
в т.ч. у зв'язку з нарахуванням
податкового кредиту в сумі 9129,00 грн., а
також ксерокопіє документів, які
підтверджують право на податковий
кредит.

ДПІ у Оболонському районі м.Києва
відмовила позивачці з підстав
ненадання документів щодо
підтвердження реєстрації позивача за
адресою місцезнаходження квартири, що
була предметом іпотечного
кредитування, і вказала на право
позивачки отримати податковий кредит
лише за грудень 2008 року, пов'язавши таке
право з реєстрацією позивачки у
зазначеній квартирі 02.12.2008.

Відмовляючи в задоволення позову, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що позивачка не має права на податковий
кредит за період до грудня 2008 року,
оскільки придбана квартира, що була
предметом іпотечного кредитування, не
була основним місцем її проживання до
вказаного періоду. Підтвердженням
визначення платником податку
придбаного житла основним місцем
проживання є відмітка в паспорті про
реєстрацію за місцезнаходженням житла.

Суд касаційної інстанції не може
погодитися з такими висновками судів
попередніх інстанцій, оскільки вони
зроблені в результаті неправильного
застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 1.16. Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» від
22.05.2003 № 889-IV (далі Закон № 889-IV )
податковий кредит - сума (вартість)
витрат, понесених платником податку -
резидентом у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) у резидентів -
фізичних або юридичних осіб протягом
звітного року (крім витрат на сплату
податку на додану вартість та
акцизного збору), на суму яких
дозволяється зменшення суми його
загального річного оподатковуваного
доходу, одержаного за наслідками
такого звітного року, у випадках,
визначених цим Законом.

Відповідно 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону № 889-IV
платник податку має право включити до
складу податкового кредиту звітного
року витрати, фактично понесені ним
протягом такого звітного року, зокрема
частину суми процентів за іпотечним
кредитом, сплачених платником податку,
яка розраховується за правилами,
визначеними згідно із статтею 10 цього
Закону.

Наведене норма кореспондує положенню
п. 10.1. ст. 10 Закону № 889-IV, згідно із якими
платник податку - резидент має право
включити до складу податкового кредиту
частину суми процентів за іпотечним
житловим кредитом, фактично сплачених
протягом звітного податкового року.

При цьому в абз. 2 п. 10.1 ст. 10 Закону
передбачено, що таке право виникає у
разі, якщо за рахунок такого іпотечного
житлового кредиту будується чи
придбається житловий будинок
(квартира, кімната), визначений
(визначена) таким платником податку як
основне місце його проживання.

Таким чином, Закон № 889-IV пов'язує право
на податковий кредит з частини
фактично сплачених протягом звітного
податкового року сум процентів за
іпотечним житловим кредитом з такою
умовою як визначення платником податку
житлового будинку (квартири, кімнати),
що будується чи придбавається, як
основне місце його проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
№ 1382-IV громадянам України, а також
іноземцям та особам без громадянства,
які на законних підставах перебувають
в Україні, гарантуються свобода
пересування та вільний вибір місця
проживання на її території, за винятком
обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Отже, вільний вибір місця проживання
громадян України на території України
не пов'язаний з обов'язковою умовою
реєстрації в цьому місці проживання,
тому реєстрація місця проживання чи
місця перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією та законами України.

Тому, відсутність реєстрації місця
проживання за адресою, за якою
знаходиться квартира, що була
предметом іпотечного кредитування,
станом на звітний податковий період, за
який подана декларація із
задекларованим податковим кредитом, не
може бути підставою для позбавлення
платника податку права на податковий
кредит.

Тільки у разі, якщо податковий орган,
який заперечує проти
адміністративного позову та на якого ч.
2 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладає обов'язок
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності, доведе,
що квартира, яка була предметом
іпотечного кредитування, придбавалася
фізичною особою не як основне місце
проживання, про що може свідчити
подальше використання квартири з іншою
метою, ніж фактичне проживання в ній,
відмова у повернення податкового
кредиту може бути визнана правомірною.

Однак, зі встановлених судами
попередніх інстанцій обставин не
вбачається, що відповідач заперечував
придбання позивачкою квартири з метою
основного в ній проживання, тому
відмова у поверненні кредиту є
протиправною, а відмова суду в
задоволенні позову - є незаконною.

Враховуючи наведене, суд касаційної
інстанцій дійшов висновку про
необхідність скасування оскаржуваних
судових рішень. При цьому вважає за
правильне направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
оскільки виходячи з положень ч. 1 ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, а для правильного
вирішення справи слід дослідити
дотримання вимог ст. 5 Закону № 889-IV,
Інструкції про порядок нарахування
платником податку податкового кредиту
щодо податку з доходів фізичних осіб,
затвердженої наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.09.2003 № 442, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 01.10. 2003 за
№ 879/8200 (чинної на час виникнення
спірних відносин), якими визначено
порядок нарахування податкового
кредиту, та перевірити розрахунок
задекларованого податкового кредиту.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 02.12.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.03.2011
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до Окружного
адміністративного суду м.Києва.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун