Справа № 2а-166/11
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" липня 2014 р. м. Київ
К/800/20964/13

К/800/24383/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційні скарги
Львівської міської ради та ОСОБА_4 на
постанову Шевченківського районного
суду м. Львова від 13.10.2011р. та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 13.03.2013р. у
справі

за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6

до відповідача Львівської міської ради

з участю третіх осіб без самостійних
вимог на предмет спору : ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_4, -

про визнання протиправним рішення, -

В С Т А Н О В И В :

27.12.2010р. до суду з позовом про
визнання протиправним рішення
Львівської міської ради звернулись
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Свої вимоги позивачі
мотивували тим, що вони є
співвласниками житлового будинку
АДРЕСА_1 та є користувачами земельної
ділянки, яка закріплена за будинком.
Рішенням відповідача від 24.06.2010р.
ОСОБА_4 передано земельну ділянку у
АДРЕСА_1 у користування. Вважаючи, що
рішення міськради порушує законні
права та інтереси мешканців будинку,
просили задовольнити адміністративний
позов.

Постановою Шевченківського
районного суду м. Львова від 13.10.2011р. в
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 13.03.2013р.
судове рішення місцевого суду
скасовано, позов задоволено.

Не погодившись з постановою
апеляційного суду, Львівська міська
рада звернулась з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просила її
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції. При цьому
скаржник зазначив, що суд дійшов
помилкового висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

ОСОБА_4 в своїй касаційній скарзі
просить скасувати постанови судів
першої та апеляційної інстанцій та
закрити провадження у справі. В
обґрунтування своєї скарги ОСОБА_4
послався на те, що спір не підлягає
розгляду в адміністративному суді.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а
скарга міської ради - частковому
задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є
співвласниками будинку АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету
Львіської міськради від 14.08.1959р. за
будинком АДРЕСА_1 закріплено земельну
ділянку площею 1782м2.

ОСОБА_4 є співвласником будинку
АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею
0,1га, на якій розташовано будинок.

На протязі тривалого часу між
власниками вказаних будинків існує
спір щодо порядку використання
земельної ділянки, яка знаходиться
поряд з їх будинками.

Розглянувши відповідне звернення
співвласників будинку АДРЕСА_1,
Львівська міська рада ухвалою №2365 від
16.02.2009р. передала у приватну власність
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
земельну ділянку площею 1000м2. Цим же
рішенням міськради вказаним особам
було передано в оренду земельну
ділянку площею 782м2 для обслуговування
дому.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 2.03.2010р. у справі
№2-357/2010, залишеним без змін ухвалами
апеляційного суду Львівської області
від 25.05.2010р. та Верховного Суду України
від 20.12.2010р., ухвалу Львівської
міськради №2365 в частині передання в
оренду ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
земельної ділянки скасовано. При цьому
суди виходили з того, що єдиний проїзд
до будинку АДРЕСА_2 можливо влаштувати
лише через земельну ділянку площею 782м2,
яку протиправно передано в оренду
співвласникам будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи зміст судового рішення у
справі №2-357/2010, Львівська міська рада
ухвалою №3662 від 24.06.2010р. внесла
відповідні зміни до ухвали міськради
від 16.09.2009р. щодо можливості надання
земельної ділянки площею 782м2 в оренду.

Крім того, відповідачем прийнято
рішення про передачу ОСОБА_4 земельної
ділянки площею 0,0762га по АДРЕСА_1 у
сервітутне користування для
забезпечення проїзду та запропоновано
укласти з міськрадою договір про
земельний сервітут.

Не оскаржуючи дії відповідача щодо
передання у приватну власність ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 земельної
ділянки площею 1000м2 та фактичну відмову
у переданні в оренду земельної ділянки
площею 782м2, позивачі звернулись з
адміністративним позовом про
оскарження дій міської ради в частині,
що стосується встановлення земельного
сервітуту.

Питання встановлення земельного
сервітуту внормовано положеннями
Земельного кодексу України та
Цивільного кодексу України.

Статтею 98 ЗК України обумовлено, що
право земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до статті 100 ЗК сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).
Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічні положення щодо
земельного сервітуту містить стаття 402
ЦК України.

З огляду на зміст поняття земельного
сервітуту, правовідносини, що
регулюють питання користування чужим
майном, відносяться не до
публічно-правових відносин, а до
приватноправових, в яких орган
місцевого самоврядування є
рівноправним суб'єктом земельних
відносин, дії якого спрямовані на
реалізацію права розпоряджатися своєю
власністю.

Отже, на розгляд суду передано спір, в
якому позивачі, вважаючи себе
власниками спірної земельної ділянки,
оспорюють законність дій міської ради,
яка, також вважаючи себе власником
земельної ділянки, виявила згоду
укласти цивільно-правову угоду про
встановлення земельного сервітуту. При
цьому, у спірних правовідносинах
відсутня підпорядкованість як
позивачів, так і ОСОБА_4 Львівській
міській раді.

Суди попередніх інстанцій не
звернули уваги на те, що
правовідносини, які склалися між
сторонами, стосуються оспорювання дій
міської ради щодо можливості
встановлення земельного сервітуту
шляхом укладення відповідного
договору, та на те, що відповідач
владних управлінських функцій щодо
позивачів та ОСОБА_4 не здійснював і не
діяв при цьому у якості суб'єкта
владних повноважень.

Враховуючи наведене, суди дійшли
помилкового висновку про те, що позов,
предметом якого є перевірка
правильності формування волі однієї із
сторін правочину стосовно можливості
укладення договору земельного
сервітуту, може бути розглянутий за
правилами, встановленими КАС України.

Відповідно до частини першої статті
228 суд касаційної інстанції скасовує
судові рішення в касаційному порядку і
закриває провадження у справі з
підстав, встановлених статтями 155 і 157
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 157 КАС суд закриває провадження
у справі, якщо її не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, постанови
Шевченківського районного суду м.
Львова та Львівського апеляційного
адміністративного суду підлягають
скасуванню внаслідок неправильного
застосування норм процесуального
закону, а провадження у справі повинно
бути закрито, оскільки з огляду на
характер правовідносин та їх
суб'єктний склад, спір повинен
розглядатися за правилами цивільного
судочинства.

Керуючись статтями 222, 223, 228, 230, 231, 254
КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Касаційну скаргу Львівської міської
ради задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного
суду м. Львова від 13.10.2011р. та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 13.03.2013р.
скасувати.

Провадження у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 закрити.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України в
порядку, передбаченому ст. 235-244 КАС
України.

Судді
А.О.
Логвиненко

О.Є.
Донець

В.Ф. Мороз