Справа № 2а-154/12
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" липня 2014 р. м. Київ
К/800/15020/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

головуючого: Мороз Л.Л.,

суддів: Донець О.Є.

Мороз В.Ф.

розглянула в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Франківського районного
суду міста Львова від 01.10.2012 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.02.2013 року
у справі за позовом Прокурора
Франківського району м. Львова в
інтересах ОСОБА_2 до Львівської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання
частково нечинною ухвали Львівської
міської ради та скасування Державного
акта про право власності на земельну
ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Франківського району м.
Львова в інтересах ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Львівської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
частково нечинною ухвали Львівської
міської ради «Про затвердження
громадянам технічних документацій із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельні
ділянки і передачу громадянам у
власність, спільну сумісну власність
та оренду земельних ділянок» від 09.09.2010
року № 3922 та скасування державного
акта на право власності на земельну
ділянку від 31.12.2010 року.

Постановою Франківського районного
суду м. Львова від 01.10.2012 року, залишеною
без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 27.02.2013 року, у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції у
справі, ОСОБА_2 подав до Вищого
адміністративного суду України
касаційну скаргу у якій, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
та матеріального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанції та прийняти нове
рішення про задоволення позову.

Розгляд касаційної скарги здійснено у
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами
відповідно до пункту 2 частини 1 статті
222 Кодексу адміністративного
судочинства України у зв'язку з
неприбуттям сторін у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням від 13.01.1970 року
№ 17 виконавчого комітету Ленінської
районної ради м. Львова ОСОБА_5
дозволено як інваліду війни тимчасово
встановити гараж в подвір'ї будинку
АДРЕСА_1

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, не
оформивши права власності на спірний
гараж. Після його смерті спадщину
прийняла ОСОБА_8

25.06.2010 року та 29.06.2010 року відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок укладення
нотаріально посвідчених договорів
купівлі-продажу гаражу який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 між
ними та ОСОБА_8 по 1/2 його частині набули
право власності на спірний гараж.

Ухвалою Львівської міської ради «Про
затвердження громадянам технічних
документацій із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки і передачу
громадянам у власність, спільну
сумісну власність та оренду земельних
ділянок» від 09.09.2010 року № 3922 передано у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0100 га для обслуговування
гаражу на АДРЕСА_2.

На підставі зазначеної ухвали 31.12.2010
року ОСОБА_3 видано Державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0100 га з цільовим призначенням -
для обслуговуванням гаражу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, оскаржувана ухвала
Львівської міської ради прийнята в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками судів, оскільки вони
є необґрунтованими та зробленими без
повного з'ясування усіх обставин
справи.

Статтею 120 Земельного кодексу України
передбачено, що до особи яка придбала
житловий будинок, будівлю чи споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення. Якщо
будинок, споруда чи будівля розміщені
на земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

На підставі висновку експертизи № 4967
від 20.01.2012 року, як зазначив суд
апеляційної інстанції, встановлено ту
обставину, що гараж, який знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2, не суперечить п. 6.3
ДБН В.2.3-15-2007 «Споруди транспорту.
Автостоянки і гаражі для легкових
автомобілів», п.3.24 та 3.25 ДБН 360-92
«Містобудування. Планування й забудова
міських і сільських поселень» та є
об'єктом нерухомості.

Проте, вказаний висновок експертизи у
матеріалах справи відсутній.

Натомість у матеріалах справи наявний
інший висновок експертизи - від 18.04.2011
року № 08/04-11, якому судами не було
надано оцінки.

Між тим, із зазначеного висновку
вбачається, що металевий гараж к під
літ. Б-1 площею 18,0 кв.м, який
розташований на земельній ділянці
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_2, не є капітальною спорудою
(нерухомим майном) і не відповідає
будівельно-технічним і протипожежним
нормам щодо розташування по відношенню
до житлового будинку, а саме п.7.49 ДБН
360-92** «Планування і забудова міських
поселень».

Крім того, судами не було перевірено
доводів позивача стосовно того, що
спірна земельна ділянка з гаражем
знаходиться на прибудинковій
території багатоквартирного будинку
за адресою: АДРЕСА_2,.

З матеріалів справи вбачається, проте
цього не було встановлено судами
попередніх інстанцій, що позивач є
мешканцем зазначеного
багатоквартирного будинку. У зв'язку з
цим необґрунтованим є посилання судів
на те, що позивач не довів та не
підтвердив жодними належними та
допустимими доказами, які його права,
свободи або інтереси були порушені в
даному спорі.

Також, суди попередніх інстанцій
помилково розглянули справу при участі
у якості відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
яким позовні вимоги не були адресовані.

Частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
на суд покладається обов'язок вживати
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі.

Проте, судами попередніх інстанцій в
порушення вказаних норм
процесуального права не було враховано
всіх обставин справи, що мають значення
для правильного вирішення спору.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до частини
2 статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Франківського районного
суду міста Львова від 01.10.2012 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.02.2013 року
у цій справі скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Львівської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання частково нечинною ухвали
Львівської міської ради та скасування
Державного акта про право власності на
земельну ділянку направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Судді: