Справа № 826/5605/14
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5605/14
Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

29 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Грищенко
Т.М.,

суддів
Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 травня 2014 р. у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Міністерства закордонних
справ України про визнання
протиправними та скасування наказів
від 09.04.2014 р. №130 та від 22.04.2014 р. №145, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Міністерства закордонних справ
України, в якому просив: визнати
протиправним та скасувати наказ від
09.04.2014р. №130 «Про заходи зі скорочення
та реорганізації апарату Міністерства
закордонних справ України»; визнати
протиправним та скасувати наказ №145
від 22.04.2014р. «Про введення в дію
структури та штатного розпису апарату
Міністерства закордонних справ
України»; зобов'язати відповідача
утриматися від проведення скорочення
та реорганізації апарату МЗС України
до призначення Міністра закордонних
справ України та стягнути з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 100 000грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 травня 2014 року в задоволені позову
ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції з мотивів неповного
з'ясування обставин справи, що призвело
до неправильного вирішення справи, та
порушення судом норм матеріального
права та прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 з квітня 2010 року працює на
посаді директора договірно - правового
департаменту Міністерства закордонних
справ України.

9 квітня 2014 року відповідачем прийнято
наказ №130 «Про заходи зі скорочення та
реорганізації апарату Міністерства
закордонних справ України», яким
надано доручення комісії з проведення
скорочення та реорганізації апарату
підготувати проекти нових структур і
штатного розпису МЗС України.

22 квітня 2014 року прийнято наказ №145
«Про введення в дію структури та
штатного розпису апарату Міністерства
закордонних справ України», яким
введено в дію нову структуру апарату
МЗС України. Відповідно до даного
наказу Договірно - правовий
департамент МЗС України
реорганізовано у Договірно - правове
управління Міністерства закордонних
справ України.

Позивач не погоджуючись з такими діями
відповідача звернувся до суду з
вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, дійшов до висновку,
що приймаючи оскаржувані накази від
09.04.2014р. №130 «Про заходи зі скорочення
та реорганізації апарату Міністерства
закордонних справ України» та №145 від
22.04.2014р. «Про введення в дію структури
та штатного розпису апарату
Міністерства закордонних справ
України», Міністерство закордонних
справ України діяло на підставі, в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений Конституцією та законами
України

Перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та застосування ним
норм матеріального і процесуального
права, колегія Київського апеляційного
адміністративного суду зазначає
наступне.

Так, апелянт зокрема посилається на
положення Закону України «Про
тимчасове виконання обов'язків
посадових осіб, яких призначає на
посаду за згодою Верховної Ради
України Президент України або Верховна
Рада України за поданням Президента
України», оскільки в преамбулі та
частині першій статті 1 зазначеного
Закону визначено, а саме, що цей Закон
регулює порядок тимчасового (але не
більше одного місяця) виконання
обов'язків звільненої особи у разі
звільнення (відставки) особи, яку
призначає на посаду за згодою
Верховної Ради України Президент
України, або особи, яку призначає на
посаду Верховна Рада України за
поданням Президента України.

Разом з тим, відповідачем зазначалося,
що попереднього керівника МЗС України
ОСОБА_3 було призначено на посаду
Указом Президента України від 24 грудня
2012 року № 742 без погодження з Верховною
Радою України з урахуванням чинного на
дату призначення законодавства
(зокрема, пунктом 10 частини першої
статті 106 чинної на дату призначення
редакції Конституції України було
передбачено, що без погодження з
Верховною Радою України Президент
України призначає за поданням
Прем'єр-міністра України членів
Кабінету Міністрів України, керівників
інших ЦОВВ), Закон України «Про
тимчасове виконання обов'язків
посадових осіб, яких призначає на
посаду за згодою Верховної Ради
України Президент України або Верховна
Рада України за поданням Президента
України» регулює відносини, відмінні
від тих, які пов'язані з виконанням
обов'язків Міністра закордонних справ
України А.Б. Дещицею.

Тому, колегія суддів вважає, що, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що твердження
Позивача, що «законодавством
обмежується час виконання обов'язків
міністра одним місяцем», «інших
випадків виконання обов'язків міністра
законодавством України не
передбачено» з посиланням Позивача на
положення Закону України «Про
тимчасове виконання обов'язків
посадових осіб, яких призначає на
посаду за згодою Верховної Ради
України Президент України або Верховна
Рада України за поданням Президента
України» є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу, що обсяг
повноважень Міністра як керівника
Міністерства визначений статтею 8
Закону України «Про центральні органи
виконавчої влади». У відповідності до
статті 4 Закону України «Про Кабінет
Міністрів України» Міністр оборони
України і Міністр закордонних справ
України призначаються на посаду
Верховною Радою України за поданням
Президента України.

В пункті 12 частини першої статті 85
Конституції України визначено,
зокрема, що до повноважень Верховної
Ради України належать призначення за
поданням Президента України Міністра
закордонних справ України, звільнення
з посади.

Дійсно, постановою Верховної Ради
України від 27.02.2014 р. 803-VII Дещицю Андрія
Богдановича призначено виконуючим
обов'язки Міністра закордонних справ
України.

Але, законодавством України не
передбачено обмежень щодо повноважень
виконуючого обов'язки Міністра як
керівника Міністерства.

Таким чином, виконуючий обов'язки
Міністра закордонних справ України
здійснює повноваження Міністра
закордонних справ України і має усі
його права і обов'язки, встановлені,
зокрема, частиною другою статті 8 ЗУ
«Про центральні органи виконавчої
влади» та іншими актами законодавства,
в тому числі затверджувати структуру
Міністерства, що вірно було
встановлено судом першої інстанції.

Крім того, відповідно до частини
четвертої статті 11 ЗУ «Про центральні
органи виконавчої влади» вимоги до
формування структури апарату
Міністерства визначаються Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 05.04.2014 р. № 85 «Деякі питання
затвердження граничної чисельності
працівників апарату та територіальних
органів центральних органів
виконавчої влади, інших державних
органів» визначено граничну
чисельність працівників апарату МЗС
України, зокрема, скорочено загальну
кількість працівників з 667 до 600.

Таким чином, у зв'язку з прийняттям
Кабінетом Міністрів України
зазначеної постанови, Міністерством
закордонних справ України видано наказ
від 09.04.2014 р. № 130 «Про заходи зі
скорочення та реорганізації апарату
МЗС України». Тому, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції, що відповідачем в цій
частині ніяких порушень Закону не було.

Також, відповідно до пункту 8 частини
другої статті 8 ЗУ «Про центральні
органи виконавчої влади» міністр як
керівник міністерства затверджує
структуру апарату міністерства та його
територіальних органів.

Наказом МЗС України від 22.04.2014 р. № 145
було затверджено структуру апарату
Міністра закордонних справ України.

Відповідно до пункту 7 частини
четвертої статті 10 ЗУ «Про центральні
органи виконавчої влади» заступник
Міністра - керівник апарату, за
погодженням із центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної бюджетної
політики, затверджує штатний розпис та
кошторис Міністерства.

Штатний розпис МЗС України був
затверджений заступником Міністра -
керівником апарату 15.04.2014 р., погоджений
із Міністерством фінансів України
18.04.2014 р. та введений в дію 23.04.2014 р.
наказом МЗС України від 22.04.2014 р.№ 145.

Тому, колегія суддів не вбачає порушень
відповідачем порядку видання
оскаржуваного наказу від 22.04.2014 р. № 145.

Далі, наказом Міністерством юстиції
України від 12.04.2005 № 34/5 затверджено
Порядок подання нормативно-правових
актів на державну реєстрацію до
Міністерства юстиції України та
проведення їх державної реєстрації (у
редакції наказу Мін'юсту від 15.05.2013 №
883/5), зареєстрований в Мін'юсті 12.04.2005 за
№ 381/10661.

Пунктами 2-4 Положення встановлено
вичерпний перелік нормативно-правових
актів, що підлягають державній
реєстрації.

Так, в пункті 3 Положення, визначено,
зокрема, що на державну реєстрацію
подаються нормативно-правові акти, що
містять норми права, мають
неперсоніфікований характер і
розраховані на неодноразове
застосування.

Крім того, визначення поняття
«нормативно-правовий акт» надане в
абзаці п'ятому пункту 1.4 Порядку
подання нормативно-правових актів на
державну реєстрацію, а саме:
нормативно-правовий акт - офіційний
документ, прийнятий уповноваженим на
це суб'єктом нормотворення у
визначеній законом формі та порядку,
який встановлює норми права для
неозначеного кола осіб і розрахований
на неодноразове застосування.

Накази МЗС України від 09.04.2014 р. № 130 та
від 22.04.2014 р. № 145 не містять перелічених
ознак для віднесення цих наказів до
такої категорії документів, як
нормативно-правові акти, оскільки: - не
поширюються на неозначене/необмежене
коло осіб (а навпаки поширюються на
конкретне коло осіб - працівників,
призначених на штатні посади в апараті
МЗС України); - не містять норм права та
не розраховані на неодноразове
застосування; - не мають міжвідомчого
характеру (тобто не є обов'язковими для
інших міністерств, органів виконавчої
влади, а також органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ і
організацій, що не входять до сфери
управління органу, який видав
нормативно-правовий акт); - не зачіпають
соціально-економічні, політичні,
особисті та інші права, свободи й
законні інтереси громадян, проголошені
й гарантовані Конституцією та законами
України, Конвенцією про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
і протоколами до неї, міжнародними
договорами України, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та acquis communautaire, а також з
урахуванням практики Європейського
суду з прав людини, встановлюють новий
або змінюють, доповнюють чи скасовують
організаційно-правовий механізм їх
реалізації.

Пунктом 5 Положення передбачено, що на
державну реєстрацію не подаються акти
дія яких вичерпується одноразовим
застосуванням;
оперативно-розпорядчого характеру
(разові доручення); спрямовані на
організацію виконання рішень
вищестоящих органів.

Таким чином, на думку колегії суддів,
накази МЗС України від 09.04.2014 р. № 130, від
22.04.2014 р. № 145 належать до актів саме
такого типу, оскільки видавалися для
одноразового застосування,
поширювалися на конкретне коло осіб -
працівників, призначених на штатні
посади в апараті МЗС України; носили
оперативно-розпорядчий характер
(містили разові доручення); і були
спрямовані на організацію виконання
рішення - постанови Кабінету Міністрів
України від 05.04.2014 р. № 85.

Щодо твердження Позивача стосовно
порушень зі сторони МЗС України
міжнародних зобов'язань України,
колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 21 Європейської соціальної
хартії (переглянута) від 1996 року
(ратифікована Законом України № 137-У
від 14.09.2006 р., набрала чинності для
України 01.02.2007 р.) визначено, що з метою
забезпечення ефективного здійснення
права працівників отримувати
інформацію і консультації на
підприємстві Сторони зобов'язуються
вживати заходів або заохочувати
заходи, які надають можливість
працівникам або їхнім представникам
згідно з національним законодавством і
практикою:

a) отримувати регулярно або у належний
час і у зрозумілий спосіб інформацію
про економічний і фінансовий стан
підприємства, на якому вони працюють,
при тому розумінні, що деяку інформацію
може бути заборонено для розголошення
або віднесено до розряду
конфіденційної, якщо її оприлюднення
може завдати шкоди підприємству;

b) отримувати своєчасно консультації
щодо запропонованих рішень, які можуть
суттєво вплинути на інтереси
працівників, особливо щодо тих рішень,
які можуть серйозно впливати на
наявність робочих місць на
підприємстві.

Накази МЗС України від 09.04.2014 р. № 130 та
від 23.04.2014 р. № 145 були видані на
виконання Постанови Кабінету
Міністрів України від 05.04.2014 р. № 85.
Зазначена Постанова опублікована в
Урядовому кур'єрі від 09.04.2014 № 65, що дає
підстави стверджувати про відсутність
порушення права позивача на отримання
інформації.

Таким чином, Позивач мав можливість
отримати інформацію про граничну
чисельність апарату МЗС України та
скорочення граничної чисельності
апарату МЗС України ще до прийняття
Міністерством наказів, які він
оскаржує.

Разом з тим, 16.04.2014 р. в приміщенні МЗС
України були проведені загальні
профспілкові збори, інформація про які
була розміщена на першому поверсі МЗС
України, а також надіслана на
електронну пошту всіх структурних
підрозділів Міністерства. В ході
зазначених зборів відбулась зустріч
членів профспілки з керівництвом МЗС
України, у ході якої всі бажаючі мали
можливість отримати консультації
стосовно реорганізації Міністерства
від керівництва МЗС України. Позивач,
як перший заступник голови профспілки
МЗС України, був обізнаний із
проведенням вказаних зборів, однак,
участі у профспілкових зборах не
приймав.

Крім того, підтвердженням небажання
Позивача ознайомитися з пропозицією
керівництва МЗС України про
переведення його на посаду Посла з
особливих доручень є акт від 25.04.2014 р.
щодо відмови Позивача ознайомитися з
попередженням про скорочення його
посади та переведення на посаду Посла з
особливих доручень.

Стаття 29 Європейської соціальної
хартії, на яку посилається позивач,
закріплює право на інформацію та
консультації під час колективного
звільнення, у той час як наказ МЗС
України № 130 від 09.04.2014 р. стосується
скорочення та реорганізації апарату
МЗС України, а не колективного
звільнення.

Що стосується вимог апелянта про
відшкодування моральної шкоди, то
відповідно до загальних підстав
правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Крім особистих тверджень Позивача,
доказів того, що діями та бездіяльністю
Відповідача Позивачу була заподіяна
моральна шкода у справі нема. Відсутні
також докази причетності МЗС України
до настання негативних наслідків для
ОСОБА_2, таких, як порушення нормальних
життєвих зв'язків, порушення стосунків
з оточуючими людьми, приниження
ділової репутації, погіршення здоров'я,
тощо.

Таким чином, доводи, викладені
заявником в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Отже, судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому, у відповідності до ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 травня 2014 р. -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня її
складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.М.Грищенко

Судді
І.О.Лічевецький

В.Е.Мацедонська

Повний текст рішення виготовлено
04.08.2014р.

Головуючий суддя
Грищенко Т.М.

Судді:
Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.