Справа № 826/520/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 липня 2014 року 08:36
№ 826/520/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., при секретарі Новик В.М.,
розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м.
Києвіпровизнання протиправними та
скасування податкових
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулась фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі -
позивач або ФОП ОСОБА_1) з позовом до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві (надалі -
відповідач або ДПІ у Подільському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27.01.2014 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26.03.2014 року
зупинено провадження у справі до
набрання законної сили вироком
Комунарського районного суду міста
Запоріжжя у кримінальній справі №
812/6719/13 від 04.11.2013 року.
Згідно розпорядження від 22.05.2014 року
№136 щодо призначення повторного
автоматичного розподілу справ на
підставі «Положення про
автоматизовану систему документообігу
в адміністративних судах» справу №
826/520/14 передано на розгляд судді Скочок
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01.07.2014 року суддею
Скочок Т.О. прийнято справу №826/520/14 до
свого провадження та поновлено
провадження у даній справі у зв'язку
тим, що відпали обставини, які були
підставою для зупинення провадження в
даній справі, та призначено судовий
розгляд справи в судовому засіданні на
В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача зазначив,
що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення підлягають
скасуванню, оскільки ФОП ОСОБА_1 не
порушувала вимог п.138.2 ст.138, п.167.1 ст.167,
п.177.4 ст.177, п.198.6. ст.198 Податкового
кодексу України, що підтверджується
належним чином оформленими первинними
документами по взаємовідносинам з
контрагентом, які були надані
податковому органу та засвідчують
належне виконання позивачем вимог
податкового законодавства України в
частині підтвердження права на
податковий кредит та формування
валових витрат по взаємовідносинам з
У судове засідання 17.07.2014 року з'явився
представник позивача, який заявлені
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі та просив суд задовольнити їх з
підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача у судове
засідання 17.07.2014 року не з'явився, хоча
належним чином повідомлений про дату,
час та місце судового розгляду, що у
відповідності до положень ст.35 Кодексу
адміністративного судочинства України
підтверджується наявним у матеріалах
справи повідомленням про вручення
поштового відправлення. Про причини
неявки у судове засідання відповідач
суду не повідомляв, заяв та клопотань
про відкладення судового засідання або
про розгляд справи за його відсутності
При цьому, від представника
відповідача через канцелярію суду
надійшли письмові заперечення проти
позову, в яких зазначено про законність
та обґрунтованість прийнятих ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень з підстав
встановлення, під час перевірки
позивача, факту нереальності
проведення господарських операцій між
позивачем та контрагентом, що за
правилами діючого податкового
законодавства позбавляє платника
податків права на формування
податкового кредиту та валових витрат.
Суд у судовому засіданні 17.07.2014 року на
підставі ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, враховуючи неприбуття
належним чином повідомленого
відповідача та відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, ухвалив
про перехід до розгляду справи у
порядку письмового провадження.
Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представника позивача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ
у Подільському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві проведена планова виїзна
перевірка своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати
податків, зборів (обов'язкових
платежів) суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) за період з
01.10.2010 року по 31.12.2012 року.
За результатами перевірки позивача
відповідачем складено акт від 08.10.2013
року № 1512/26-56-17-01-04/НОМЕР_1, яким
зафіксовані виявлені під час перевірки
порушення позивачем норм податкового
законодавства України, а саме:
п.138.2 ст.138, п.167.1 ст.167, п.177.4 ст.177, ст.198
Податкового кодексу України, в
результат чого за 2001 рік встановлені
розбіжності у формуванні
оподатковуваного доходу на суму 358805,95
грн., внаслідок завищення валових
витрат на закупку тканини (атлас),
футболок поло з логотипом, послуги по
нанесенню логотипу та конструюванню
одягу та тканини у ПП ВКФ «СВ-ПЛЮС»,
господарська діяльність якого за
вищевказаний період визнана нікчемною,
що призвело до заниження чистого
оподатковуваного доходу на суму 358805,95
грн., внаслідок чого донараховано
податку на доходи фізичних осіб на суму
п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України,
в результаті чого позивачем
безпідставно завищено суму
податкового кредиту у зв'язку з
включенням до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
не підтверджених податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушеннями вимог статті 201 цього
Кодексу), донараховано податку на
Вищезазначені порушення обґрунтовані
з боку відповідача наступним.
В ході проведення перевірки позивача
відповідачем отримано від ДПІ у
Комунарському районі м. Запоріжжя ГУ
Міндоходів у Запорізькій області акт
від 03.09.2012 року № 836/2211/32192377 «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування (формування) та
сплати до бюджету податку на прибуток
та податку на додану вартість по
взаємовідносинам з підприємствами -
контрагентами у тому числі з ПП
01.01.2010 року по 01.03.2012 року», відповідно
до якого вказане підприємство не
знаходиться за адресою
місцезнаходження; відповіді на запит
щодо реєстрації транспортних засобів
за перевіряємий період, їх кількості та
марки автомобілів у ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС»
від УДАІ ГУ МВС України в Запорізькій
області не отримано; відповіді на запит
щодо наявності та вартості об'єктів
нерухомості у ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС» від
Запорізького міжміського бюро
технічної інвентаризації не отримано.
Перевіркою також було встановлено, що
відсутня будь-яка інформація про
наявні у ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС» складські
приміщення наявність автомобільного
чи іншого транспорту, а також
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства. Отже,
фінансово-господарська діяльність ПП
здійснюється поза межами правового
поля, що, у свою чергу, свідчить про не
набуття належним чином цивільної
право-дієздатності ПП ВК «СВ-ПЛЮС», код
взаємовідносини між ПП ВКФ «СВ-ПЛЮС»,
фіктивними правочинами, та такими, що
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювались цими
правочинами. Крім того, операції ПП ВКФ
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів, у
зв'язку з чим посадові особи ПП ВКФ
«СВ-ПЛЮС» не могли фактично
здійснювати господарські операції з
урахуванням часу, оперативності
проведення операцій, місцезнаходження
майна, віддаленості контрагентів один
від одного. Також, в ході проведення
перевірки не встановлено факту
передачі товарів (послуг) ПП ВКФ
«СВ-ПЛЮС» до підприємств-покупців та
від підприємств-постачальників, у
зв'язку з відсутністю (не наданням для
перевірки) актів приймання-передачі
товару, довіреностей, документів, що
засвідчують транспортуванню,
зберігання товарів, а також інших
первинних документів. Таким чином,
правочини між ПП ВКФ «СВ-ПЛЮС» та
покупцями здійснені без мети настання
реальних наслідків, а, отже, є
нікчемними, тобто такими, що не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їхньою недійсністю.
Крім того, згідно вироку Комунарського
районного суду міста Запоріжжя у
кримінальній справі № 812/6719/13 від 04.11.2013
року, який набрав законної сили, ПП «ВКФ
«СВ ПЛЮС» було задіяне у
конвертаційних схемах з ПП «Вєнсан»,
посадові особи якого визнані винними у
скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.27,
ч.2 ст.205 КК України (фіктивне
Надавши оцінку викладеному, відповідач
дійшов висновку про відсутність факту
реального здійснення господарських
операцій позивача з ПП ВКФ «СВ-ПЛЮС»,
отже, фінансово-господарська
діяльність позивача по
взаємовідносинах з ПП ВКФ «СВ-ПЛЮС»
здійснюється поза межами правового
поля, фінансово-господарські
взаємовідносини позивача з ПП ВКФ
«СВ-ПЛЮС» вчинено без наміру і
створення правових наслідків, які
обумовлювались правочинами. Наслідком
діяльності позивача з ПП ВКФ «СВ-ПЛЮС»
за перевіряємий період є, виключно, чи
переважно, формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту на
адресу контрагентів. Отже, складені по
таким взаємовідносинам первинні
документи, не можуть бути прийняті до
уваги як первинні документи, які
підтверджують правомірність
формування позивачем податкового
кредиту та валових витрат.
У зв'язку з виявленими порушеннями та
на підставі акта перевірки позивача
від 08.10.2013 року № 1512/26-56-17-01-04/НОМЕР_1
відповідачем прийняті оскаржувані
податкові повідомлення-рішення від
суму грошового зобов'язання з податку
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в сумі 2579,13 грн.;
суму грошового зобов'язання з податку
грн. і застосовані штрафні (фінансові)
повідомлення-рішення відповідача за
правилами ст.56 Податкового кодексу
України оскаржувались позивачем в
адміністративному порядку до
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, за результатом чого оскаржувані
рішення були залишені без змін, а
скарга позивача - без задоволення.

Відповідно до п.56.1. ст.56 Податкового
кодексу України, рішення, прийняті
контролюючим органом, можуть бути
оскаржені в адміністративному або
судовому порядку.

Вважаючи оскаржувані податкові
повідомлення-рішення відповідача від
21.10.2013 року №170109 та №170109
протиправними, а, відтак, такими, що
підлягають скасуванню, позивач
звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України (надалі -
Кодекс), який, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Згідно п.177.1., п.177.2. ст.177 Кодексу, доходи
фізичних осіб-підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в п.167.1 ст.167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця.

Відповідно до пп.14.1.27. п.14.1. ст.14 Кодексу,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно пп.139.1.9. п.139.1. ст.139 Кодексу, не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку та
нарахування податку.

Відповідно до пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Кодексу,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно пп. «а» п.198.1, п.198.2., абз.1 п.198.3.
ст.198 Кодексу, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, крім
іншого, придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового
кредит виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 Кодексу, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1. ст.201 Кодексу,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням
умови щодо реєстрації у порядку,
визначеному законодавством,
електронного підпису уповноваженої
платником особи та умови реєстрації
податкової накладної у Єдиному реєстрі
податкових накладних. У такому разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Приписами п.201.4 ст.201 Кодексу
передбачено, що податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Контролюючі органи
за даними реєстрів виданих та
отриманих податкових накладних,
наданих в електронному вигляді,
повідомляють платника податку про
наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу
(п. 201.6 ст. 201 Кодексу).

Податкова накладна складається на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс). У разі якщо
частка товарів/послуг, послуг не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, та
враховується при визначенні загальних
податкових зобов'язань (п. 201.7 ст. 201
Кодексу).

Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу (п. 201.8 ст. 201 Кодексу).

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

При цьому, форма та порядок заповнення
податкової накладної затверджуються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику (п.
201.2 ст. 201 Кодексу).

Так, наказом Міністерства фінансів
України від 01.11.2011 року № 1379 на
виконання положень ст.201 Кодексу
затверджено Порядок заповнення
податкової накладної, який набрав
чинності 16.12.2011 року та втратив
чинність 01.03.2014 року, тобто діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин (надалі - Порядок № 1379).

Відповідно до п.5 Порядку №1379, сплачена
(нарахована) сума податку на додану
вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (п.6.2 Порядку №1379).

Не дає права покупцю на віднесення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту, зокрема:
відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;
порушення порядку заповнення
податкової накладної; податкова
накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду (п.6.3 Порядку №1379).

Крім того, відповідно до ст.1 Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні»,
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст.9 зазначеного Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п.2.4, п.2.5 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто,
а підпис може бути скріплений печаткою.
Електронний підпис накладається
відповідно до законодавства про
електронні документи та електронний
документообіг.

З аналізу п.2.15 та п.2.16 вищевказаного
Положення вбачається, що забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Системний аналіз викладених
законодавчих норм свідчить про те, що
до складу валових витрат та
податкового кредиту не відносяться
витрати і суми сплаченого податку на
додану вартість у складі ціни з
придбані товари (роботи, послуги), які
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами (податковими
накладними), складеними у
відповідності до вимог чинного
законодавства, у тому числі, Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні».

Як вбачається з матеріалів справи, в
періоді, що перевірявся, позивач мав
договірні взаємовідносини з
контрагентом - ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС», - які
ґрунтувалися на наступних договорах:

договорі поставки текстильних виробів
від 29.03.2011 року, за умовами якого
Замовник (позивач) замовляє, а
Виконавець (ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС»)
зобов'язується поставити футболки поло
(надалі - Товар) в асортименті,
вказаному замовником у заявці (усно або
по факсу). Ціна та кількість товару
визначаються у рахунках-фактурах. В
межах виконання зобов'язань за
договором за дорученням Замовникам
Виконавцем можуть виконуватися роботи
(надаватися послуги) з конструювання
одягу, нанесення на футболки
додаткових логотипів або зображень,
виготовлення (друк) логотипу. Вартість
додаткових робіт (послуг) визначається
сторонами у рахунках-фактурах;

договорі поставки текстильних виробів
від 30.03.2011 року № 123, за умовами якого
Замовник (позивач) замовляє, а
Виконавець (ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС»)
зобов'язується поставити футболки поло
(надалі - Товар) в асортименті,
вказаному замовником у заявці (усно або
по факсу). Ціна та кількість товару
визначаються у рахунках-фактурах. В
межах виконання зобов'язань за
договором за дорученням Замовникам
Виконавцем можуть виконуватися роботи
(надаватися послуги) з конструювання
одягу, нанесення на футболки
додаткових логотипів або зображень,
виготовлення (друк) логотипу. Вартість
додаткових робіт (послуг) визначається
сторонами у рахунках-фактурах.

На підтвердження реальності
здійснення вказаних господарських
операцій, виконання умов зазначених
договорів поставки текстильних
виробів, включення витрат на оплату
товарів до складу валових витрат, а
також сплати податку на додану
вартість у складі ціни за придбані у
контрагента товари, позивачем надані
суду копії наступних первинних
документів:

рахунків-фактур від 29.03.2011 року №
СФ-0290381 на суму 281500,00 грн. (у т.ч. ПДВ -
46916,67 грн.), від 29.03.2011 року № СФ300381 на
суму 21428,40 грн. (у т.ч. ПДВ - 3571,40 грн.), від
28.02.2011 року № СФ-290381/1 на суму 77348,14 грн. (у
т.ч. ПДВ - 12891,36 грн.), від 30.04.2011 року №
СФ-300481 на суму 31200,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 5200,00
грн.), від 28.04.2011 року № СФ-280481 на суму
19090,56 грн. (у т.ч. ПДВ - 3181,76 грн.), від 27.04.2011
року № СФ-270581 суму 11139,12 грн. (у т.ч. ПДВ -
1856,52 грн.);

актів здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 30.03.2011 року № ОУ-0000001 на суму
21428,40 грн. (у т.ч. ПДВ - 3571,40 грн.), від 30.04.2011
року № ОУ-0000002 на суму з 31200.00 грн. (у т.ч.
ПДВ - 5200,00 грн.);

видаткових накладних від 30.03.2011 року №
РН-290381 на суму 281500,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 46916,67
грн.), від 28.04.2011 року № РН-1290381 на суму
77348,14 грн. (у т.ч. ПДВ - 12891,36 грн.), від
30.05.2011 року № РН-270581 на суму 11139,12 грн. (у
т.ч. ПДВ - 1856,52 грн.), від 29.04.2011 року №
РН-280481 на суму 19090,56 грн. (у т.ч. ПДВ - 3181,76
грн.);

податкових накладних від 30.03.2011 року №
71 на суму 281500,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 46916,67
грн.), від 30.03.2011 року № 72 на суму 21428,40
грн. (у т.ч. ПДВ - 3571,40 грн.), від 28.04.2011 року
№ 108 на суму 77348,14 грн. (у т.ч. ПДВ - 12891,36
грн.), від 29.04.2011 року № 120 на суму 19090,56
грн. (у т.ч. ПДВ - 3181,76 грн.), від 30.04.2011 року
№ 136 на суму 31200,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 5200,00
грн.).

Здійснення розрахунків позивача з
контрагентом підтверджується наявними
у матеріалах виписками з банку та
платіжними дорученнями.

Крім того, на підтвердження реальності
проведення зазначених господарських
операцій, позивачем надані суду докази
(первинні документи) подальшої
реалізації відповідних товарів іншим
суб'єктам господарювання.

В ході розгляду даної справи, судом
також встановлено, що на момент
укладання вищезазначених договорів та
здійснення господарських операцій,
позивач та його контрагент були
належним чином зареєстровані як
юридичні особи та платники ПДВ,
установчі документи позивача або його
контрагента не визнані в судовому
порядку недійсними та відсутні вироки
судів щодо можливих зловживань з боку
їх посадових осіб, у тому числі, й
укладання нікчемних правочинів чи
здійснення нереальних господарських
операцій.

Суд вважає за необхідне зауважити, що
вирок Комунарського районного суду
міста Запоріжжя у кримінальній справі
№ 812/6719/13 від 04.11.2013 року, який набрав
законної сили, встановлює вину у
скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.27,
ч.2 ст.205 КК України (фіктивне
підприємництво) посадовими особами ПП
«Вєнсан», а не ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС», отже,
не може свідчити про фіктивну
діяльність контрагента позивача - ПП
«ВКФ «СВ ПЛЮС».

При цьому, суд притримується позиції,
що у разі якщо на час здійснення
господарських операцій, за якими
податковий орган не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість та до складу валових
витрат відповідних витрат по
взаємовідносинам з постачальниками,
вони були включені до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платник
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність, ні за
несплату податків продавцем, ні за
можливу недостовірність відомостей
про них, наведених у зазначеному
реєстрі, за умови необізнаності щодо
неї.

Судом також враховуються положення
ст.18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців», якою закріплено, у
разі якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними; якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Як підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, на момент
здійснення спірних господарських
операцій контрагент позивача - ПП «ВКФ
«СВ ПЛЮС» - був зареєстрований як
юридична особа в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців. При цьому, доказів на
підтвердження того, що контрагент
позивача не мав
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по спірним
операціям, та доказів відсутності
фактичних дій, спрямованих на
виконання взятих на себе зобов'язань,
відповідачем до суду не подано.

В той же час, податковим органом не
заперечується, що позивачем як
платником податків, у податковому та
бухгалтерському обліку відображені
операції по взаємовідносинам з ПП «ВКФ
«СВ ПЛЮС» на підставі первинних
документів, перелік яких наведено вище.

Крім того, під час огляду та
дослідження первинних документів,
поданих позивачем на підтвердження
його взаємовідносин з контрагентом -
«ВКФ «СВ ПЛЮС» - судом не встановлено їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства, отже, такі первинні
документи можна вважати належними
доказами реальності здійснених
господарських операцій позивача із
зазначеним контрагентом.

Суд вважає необґрунтованими доводи
відповідача, сформовані на підставі
акта перевірки контрагента, оскільки
інформація, викладена в ньому, фактично
переписана відповідачем в акт
перевірки позивача без належного
дослідження та надання оцінки
первинним документам, складеним по
взаємовідносинам позивача з
контрагентом, як того вимагають норми
діючого податкового законодавства
України.

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до ст. 228
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність вини та
мети, включених до складу
правопорушення, підлягають
обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Крім того, при кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України має
враховуватися вина, яка виражається у
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. При цьому, доказом вказаного
вище може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі.
Однак, доказів існування такого, що
набрав законної сили вирок суду по
кримінальній справі щодо посадових
осіб позивача та/або його контрагента,
податковим органом надано не було.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

Також, суд зазначає, що з 01.01.2011 року
набрала чинності ч. 3 ст. 228 ЦК України,
відповідно до якої доводи податкового
органу про недійсність правочину, що
суперечить інтересам держави, повинні
бути доведені рішенням суду, яке
набрало законної сили.

В свою чергу, відповідачем не надано до
суду доказів щодо недійсності
правочинів, укладених між позивачем та
його контрагентом - ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС», -
а, відтак, враховуючи обставини даної
справи, суд дійшов висновку, що
відсутні підставі стверджувати про
неспричинення реального настання
правових наслідків за господарськими
операціями між позивачем та ПП «ВКФ «СВ
ПЛЮС» на підставі їхньої нікчемності.

Враховуючи викладені законодавчі
норми та обставини справи, суд дійшов
висновку, що взаємовідносини позивача
з ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС» підтверджені
виданими контрагентом відповідними,
належним чином оформленими первинними
документами. Також, зазначені
господарські операції належним чином
відображено у бухгалтерському та
податковому обліку позивача, що цілком
підтверджує реальність здійснення
господарських операцій між позивачем
та ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС».

З огляду на викладене вище, операції
позивача з ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС», що стали
об'єктом перевірки з боку
контролюючого органу, здійснені в
межах його господарської діяльності, є
реальними, відповідають дійсному
економічному змісту та
підтверджуються необхідними
первинними документами, що є
свідченням добросовісності позивача
при здійсненні вказаних операцій.
Позивачем вчинено дії та досягнуто
конкретних результатів, які визначають
саме поняття господарської операції -
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
ресурсів.

Таким чином, суд вважає, що позивачем
виконані передбачені законодавством
вимоги для підтвердження права на
формування валових витрат та
податкового кредиту по
взаємовідносинам з ПП «ВКФ «СВ ПЛЮС».

Відповідно до ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При цьому, податковий орган не подав
жодних доказів на підтвердження того,
що позивач діяв без належної обачності
й обережності і йому мало бути відомо
про порушення, які допускає його
контрагент, а також не зазначено інших
обставин, які могли б свідчити про
недобросовісність позивача. Також, не
надано жодних доказів, які б свідчили
про наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди - як-то безтоварний
характер здійснених операцій, а тому
позивачем були виконані передбачені
законодавством вимоги для
підтвердження права на формування
валових витрат та податкового кредиту
по взаємовідносинам з ПП «ВКФ «СВ
ПЛЮС».

Враховуючи, що судом встановлено
правомірність формування витрат по
взаємовідносинам з контрагентом,
збільшення відповідачем суми чистого
оподатковуваного доходу на відповідну
суму витрат є протиправним.

Крім вищенаведеного, суд звертає увагу
на правову позицію Вищого
адміністративного суду України,
викладену в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10 щодо принципу
персональної податкової
відповідальності в спорах про податок
на додану вартість та принципу
добросовісності платника податків,
якими визначено, що якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавленню платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява №6689/03), які відповідно до ч.1 ст.17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на податковий кредит
за відсутності доказів того, що його
було залучено до протиправної
діяльності, пов'язаної з незаконним
отриманням податкового кредиту, при
цьому платник ПДВ не повинен нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

З урахуванням того, що по справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, суд дійшов
висновку про протиправність
донарахування позивачу грошових
зобов'язань з податку на додану
вартість та податку на доходи фізичних
осіб і застосування до нього штрафних
(фінансових) санкцій оскаржуваними
податковими повідомленнями-рішеннями
від 21.10.2013 року №170109 та №170109.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, не доведено
правомірності прийнятих ним
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень від 21.10.2013 року
№170109 та №170109 з урахуванням
вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, за правилами,
встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази,
враховуючи пояснення представника
позивача, суд дійшов висновку, що
заявлені позовні вимоги є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 21.10.2013 року
№170109 та №170109.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок