Справа № 826/7018/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 липня 2014 року № 826/7018/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовом Приватного підприємства
"Аконіт-ДС" до Київської
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів і зборів України про визнання
протиправним та скасування рішення про
коригування митної вартості товару та
картки відмови в прийнятті митної
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство «Аконіт-ДС»
(далі - позивач) звернулось до суду з
позовом до Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів (далі-відповідач)
про визнання протиправним та
скасування рішення про коригування
митної вартості товарів від 25.11.2013 №
100260000/2013/200718/2; визнання протиправною та
скасування картки відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформленні,
випуску чи пропуску товарів,
транспортних засобів комерційного
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що ним було подано всі
передбачені Митним кодексом України
документи, які підтверджують
правомірність формування позивачем
митної вартості за основним методом -
за ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, проте
відповідачем безпідставно застосовано
шостий (резервний) метод ціни
Відповідач - Київська міжрегіональна
митниця Міндоходів - заперечував проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях,
які долучено до матеріалів справи та
зазначив, що в наданих позивачем до
митного оформлення документах
містяться розбіжності, а відтак
позивач не мав підстав для
підтвердження митної вартості за ціною
договору (контракту) щодо товарів, які
імпортуються, тому оскаржуваним
рішенням відкориговано митну вартість
товару за резервним методом відповідно
до ст. 64 Митного кодексу України.

В судовому засіданні за згодою сторін
відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
ухвалено про вирішення справи в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним підприємством
«Аконіт-ДС» та Відкритим акціонерним
товариством «Северсталь-Метиз» (Росія)
укладено контракт від 25.02.2009 №190429 (далі
- Контракт).

З метою митного оформлення товару, що
надійшов відповідно до вказаного вище
договору позивачем подано митну
декларацію від 14.11.2013 №100260000/2013/115434.

Митна вартість була визначена
позивачем за основним методом - за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються.

Суд також встановив, що позивач на
підтвердження митної вартості товару
додав до митної декларації: картку
обліку особи, яка здійснює операції з
товарами, міжнародну автомобільну
накладну (СМR), документ, що підтверджує
вартість перевезення товару,
рахунок-фактуру (інвойс) № 11//0122/К
від 11.11.2013, доповнення до
зовнішньоекономічного договору
(контракту) б/н від 14.04.2011, 19.10.2011, 21.02.2012,
25.04.2012, 26.04.2012, 25.03.2013, доповнення до
зовнішньоекономічного договору
(контракту) - специфікація № від
08.11.2013, зовнішньоекономічний договір
(контракт) купівлі-продажу, стороною
якого є виробник товарів № 190429 від
25.02.2009, договір (контракт) про
перевезення, інформацію про позитивні
результати здійснення радіологічного
контролю товару (для товарів і
транспортних засобів, що не підлягають
екологічному контролю) № 2730 від 11.11.2013,
резервна позиція № 915 від 26.07.2001,
сертифікат про походження товару форми
СТ-1 № RUUA 3026578 від 11.11.2013, довідку по
страхуванню № 131113/1 від 13.11.2013, платіжне
доручення № 112 від 08.11.2013, копія митної
декларації країни відправлення №
10210220/111113/0012622 від 11.11.2013, митну
декларацію від 14.11.2013 №100260000/2013/115434.

Митний орган зазначив, що при
здійсненні аналізу наданих до митного
оформлення позивачем документів,
виявлено, що вони містять розбіжності,
а також надані документи містять не усі
відомості відповідно до обраного
декларантом методу визначення митної
вартості.

Позивачу було запропоновано надати
додаткові документи, проте позивачем
додаткові документи подано не в
повному обсязі.

За результатами розгляду поданих до
митного оформлення документів, митним
органом, прийнято картку відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні, випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення від 25.11.2013 №
100260000/2013/00671 та рішення про коригування
митної вартості товарів від 25.11.2013 №
100260000/2013/200718/2.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відносини з приводу митного контролю
та митного оформлення товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення, що переміщуються через
митний кордон України, справлянням
митних платежів регулюються
положеннями Митного кодексу України, а
також положеннями Податкового кодексу
України та інших законів України з
питань оподаткування.

Статтею 49 Митного кодексу України
встановлено, що митною вартістю
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, є вартість
товарів, що використовується для
митних цілей, яка базується на ціні, що
фактично сплачена або підлягає сплаті
за ці товари.

Відповідно до статті 51 Митного кодексу
України митна вартість товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до норм цього Кодексу
(частина 1); митна вартість товарів, що
ввозяться на митну територію України
відповідно до митного режиму імпорту,
визначається відповідно до глави 9
цього Кодексу (частина 2).

Статтею 57 глави 9 Митного кодексу
України встановлено, що визначення
митної вартості товарів, які ввозяться
в Україну відповідно до митного режиму
імпорту, здійснюється за такими
методами:

1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; б) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; в) на основі віднімання
вартості; г) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); ґ)
резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції)
(частина 2). Кожний наступний метод
застосовується лише у разі, якщо митна
вартість товарів не може бути
визначена шляхом застосування
попереднього методу відповідно до норм
цього Кодексу (частина 3).

Метод визначення митної вартості за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції), закріплено в статті 58
Митного кодексу України.

Частиною 4 статті 58 Митного кодексу
України визначено, що митною вартістю
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за товари, якщо вони продаються на
експорт в Україну, скоригована в разі
потреби з урахуванням положень частини
десятої цієї статті.

Як визначено в частині 5 статті 58
Митного кодексу України, ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті,
- це загальна сума всіх платежів, які
були здійснені або повинні бути
здійснені покупцем оцінюваних товарів
продавцю або на користь продавця через
третіх осіб та/або на пов'язаних із
продавцем осіб для виконання
зобов'язань продавця.

Згідно з частиною 1 статті 53 Митного
кодексу України у випадках,
передбачених цим Кодексом, одночасно з
митною декларацією декларант подає
митному органу документи, що
підтверджують заявлену митну вартість
товарів і обраний метод її визначення.

Частиною 2 вказаної статті передбачено,
що документами, які підтверджують
митну вартість товарів, є декларація
митної вартості, що подається у
випадках, визначених у частинах 5 і 6
статті 52 цього Кодексу, та документи, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості, на підставі
яких проводився розрахунок митної
вартості; зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок
сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

Частиною 3 статті 53 Митного кодексу
України передбачено, що у разі якщо
документи, зазначені у частині 2 цієї
статті, містять розбіжності, наявні
ознаки підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, декларант або
уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) такі додаткові документи:
договір (угоду, контракт) із третіми
особами, пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); рахунки
про сплату комісійних, посередницьких
послуг, пов'язаних із виконанням умов
договору (угоди, контракту); виписку з
бухгалтерської документації;
ліцензійний чи авторський договір
покупця, що стосується оцінюваних
товарів та є умовою продажу оцінюваних
товарів; каталоги, специфікації,
прейскуранти (прайс-листи) виробника
товару; копію митної декларації країни
відправлення; висновки про якісні та
вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, та/або
інформація біржових організацій про
вартість товару або сировини.

Статтею 54 Митного кодексу України
встановлено, що контроль правильності
визначення митної вартості товарів
здійснюється митним органом під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості
(частина 1). Контроль правильності
визначення митної вартості товарів за
основним методом - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які ввозяться
на митну територію України відповідно
до митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється органом
доходів і зборів шляхом перевірки
розрахунку, здійсненого декларантом,
за відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині 1 статті 58 цього Кодексу
(частина 2).

За змістом частини 6 статті 54 Митного
кодексу України передбачено, що орган
доходів і зборів може відмовити у
митному оформленні товарів за
заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі:

1) невірно проведеного декларантом або
уповноваженою ним особою розрахунку
митної вартості;

2) неподання декларантом або
уповноваженою ним особою документів
згідно з переліком та відповідно до
умов, зазначених у частинах 2-4 статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари;

3) невідповідності обраного
декларантом або уповноваженою ним
особою методу визначення митної
вартості товару умовам, наведеним у
главі 9 цього Кодексу;

4) надходження до митного органу
документально підтвердженої офіційної
інформації митних органів інших країн
щодо недостовірності заявленої митної
вартості.

Відповідач, приймаючи рішення про
коригування митної вартості виходив з
того, що подані документи містять
розбіжності.

Статтею 57 Митного кодексу України
передбачені такі методи визначення
митної вартості товарів: 1) основний - за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції); 2) другорядні: а) за ціною
договору щодо ідентичних товарів; б) за
ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів; в) на основі
віднімання вартості; г) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); ґ) резервний.

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 58
Митного кодексу України метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

В графі 33 "Обставини прийняття рішення
та джерела, що використовувались
митним органом для коригування митної
вартості" оскаржуваного рішення
зазначено, що митна вартість
імпортованих товарів не може бути
визначена за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються, оскільки
надані декларантом для підтвердження
заявленої митної вартості містять
розбіжності та не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товару.

Як зазначає в своїх запереченнях
відповідач в поданому позивачем
інвойсі від 11.11.2013 № 11//0122/К не
зазначено умови оплати товару, тоді як
в специфікації від 08.11.2013 № до
Контракту вказується, що за товар
здійснюється 100% передплата.

Позивач не заперечував вказану
обставину та вказав, що зазначення
строку оплати в інвойсі - це право
сторін, а не обов'язок.

Відповідно до Листа Міністерства
фінансів України 09.07.2007 № 31-34000-20/23-4579/4800
"Щодо документального оформлення
операцій з виконання робіт та/або
надання послуг" рахунок
(рахунок-фактура) за своїм призначенням
не відповідає ознакам первинного
документа, оскільки ним не фіксується
будь-яка господарська операція,
розпорядження або дозвіл на проведення
господарської операції, а носить лише
інформаційний характер. Форма рахунку
(рахунку-фактури) не відносяться до
типових форм, які затверджуються
Державним комітетом статистики
України, застосування її
нормативно-правовими актами не
передбачено.

У зв'язку з наведеним вище суд
погоджується з твердженням позивача
щодо необов'язковості зазначення в
рахунку-фактурі (invoice) умови оплати
товару.

Як вбачається з матеріалів справи
та підтверджується довідкою
перевізника ПП «МКС-Логістік» про
транспортні витрати ним не було
затрачено коштів на завантаження
товару, а саме вказано, що затрати на
завантаження становлять 0,00 грн.

Відповідач трактує вказану обставину
як розбіжність в документах, оскільки
відповідно до умов поставки FCA в ціну
поставки зі складу продавця
включаються витрати на навантаження,
які в свою чергу мають включатись як
складова митної вартості.

Суд звертає увагу, що поставка товару
здійснювалась відповідно до правил FCA
передбачених Багатосторонньою угодою
(не СНД), Країни - учасниці, від 01.01.2000, №
560 "ІНКОТЕРМС. Офіційні правила
тлумачення торговельних термінів
Міжнародної торгової палати (редакція
2000 року) (україномовний варіант)" (далі -
ІНКОТЕРМС).

Поставка вважається здійсненою: а) якщо
названим місцем поставки є площі
продавця: коли товар завантажений на
транспортний засіб, наданий
перевізником, що призначений покупцем,
чи іншою особою, що діє від імені
останнього; б) якщо назване місце
перебуває за межами площ продавця: коли
товар наданий у розпорядження
перевізника чи іншої особи,
призначеної покупцем або обраної
продавцем відповідно до статті А.3 "а",
нерозвантаженим з транспортного
засобу продавця. (стаття А.4. ІНКОТЕРМС)

Продавець зобов'язаний, з урахуванням
положень статті Б.6 нести всі витрати,
пов'язані з товаром, до моменту
здійснення його поставки у
відповідності з статтею А.4(стаття А.6.
ІНКОТЕРМС)

Покупець зобов'язаний сплатити всі
витрати, пов'язані з товаром, з моменту
здійснення його поставки у
відповідності з статтею А.4 (стаття Б.6.
ІНКОТЕРМС)

Як вказує позивач завантаження товару
відбувалося безпосередньо на складі
продавця, отже відповідно до
ІНКОТЕРМС обов'язок завантаження
товару покладено на продавця. У зв'язку
з цим перевізник не несе ніяких затрат
на завантаження, тому і в довідці про
транспортні витрати від 12.11.2013 вказав
нульові затрати на завантаження
товару.

Враховуючи викладене суд погоджується
із доводами позивача у вказані частині
і вважає необґрунтованим твердження
відповідача щодо необгрунтованості
затрат на перевезення товару.

До митного органу разом з декларацією
позивачем подано платіжне доручення
від 08.11.2013 № 112, в якому зазначається
сума платежу 656000 російський рублів та
призначення платежу - передплата за
метал та посилання на контракт № 190429
від 25.02.2009. Інші відомості в графі
«призначення платежу» відсутні.

Відповідно до п. 6.3. Контракту в
підтвердження здійснення платежу
покупець (позивач) зобов'язаний негайно
пред'явити продавцю (Відкрите
акціонерне товариство
«Северсталь-Метиз» (Росія)
факсимільним зв'язком копію платіжного
доручення з штампом банка та з
відміткою дати валютування, номером
контракта, специфікації, в плату якого
виконаний платіж.

В платіжному дорученні, поданому
позивачем, в супереч контракту
відсутні відомості щодо специфікації,
по якій здійснювався платіж. Також
вказана обставина не дає можливості
ідентифікувати саме за який товар
сплатив позивач, оскільки контракт
укладений не на вказану партію товару,
а на довгостроковий період і
неодноразово подовжувався термін його
дії. Тому пов'язати вказане платіжне
доручення із пред'явленою позивачем
специфікацією та певною партією товару
не вбачається за можливе.

Хоча б посилання на інвойс надало б
можливість ідентифікувати та
співвіднести платіжне доручення з
відповідною партією товару.

В обґрунтування пов'язаності наданого
платіжного доручення від 08.11.2013 № 112 із
специфікацією від 08.11.2013 №
позивачем подано копію заяви про
купівлю іноземної валюти від 11.11.2013 №
114, що містить посилання як на контракт,
так і на специфікацію. Як вбачається з
матеріалів справи вказана заява
митному органу не подавалась.

Виходячи зі змісту заяви від 11.11.2013 № 114
позивач зобов'язується використати
придбану іноземну валюту протягом 10
банківських днів. Якщо іноземна валюта,
придбана згідно із цією заявою, не буде
перерахована позивачем за
призначенням протягом десяти робочих
днів після дня зарахування на поточний
рахунок позивача, Банку доручається
продати цю банківську валюту на
Міжбанківському валютному ринку
України. Доказів використання вказаної
валюти як плати за специфікацією від
08.11.2013 № позивачем не подано, що
не дає змоги переконатися у фактичному
використанні придбаних коштів. Тим
більше в платіжному дорученні від
08.11.2013 № 112 відсутні посилання на заяву
від 11.11.2013 № 114, що не може свідчити про
їх пов'язаність.

Відповідачем було запропоновано
декларанту шляхом надсилання
електронного повідомлення надати
додаткові документи відповідно до ст. 53
Митного кодексу України.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що основний метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються не був застосований,
оскільки документи надані декларантом
містять розбіжності та не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товару.

Методи 2-а та 2-б не застосовані у зв'язку
з відсутністю цінової інформації на
ідентичні та подібні (аналогічні)
товари.

Методи 2-в та 2-г не застосовані через
відсутністю основи для віднімання
(додавання) вартості.

Митну вартість товару визначено із
застосуванням резервного методу.

Відповідно до ст. 64 Митного кодексу
України, у разі якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
послідовного використання методів,
зазначених у статтях 58 - 63 цього
Кодексу, митна вартість оцінюваних
товарів визначається з використанням
способів, які не суперечать законам
України і є сумісними з відповідними
принципами і положеннями Генеральної
угоди з тарифів і торгівлі (GATT), було
здійснено послідовний перехід від 1 до
останнього методу визначення митної
вартості заявленого товару і
застосований 6-й (резервний) метод.

Згідно приписів даної статті митна
вартість, визначена згідно з
положеннями цієї статті, повинна
ґрунтуватися на раніше визнаних
(визначених) органами доходів і зборів
митних вартостях.

Враховуючи, що надані позивачем
документи не містять всіх відомостей,
що підтверджують числові значення
складових митної вартості товару, про
які зазначено вище, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
протиправним та скасування рішення про
коригування митної вартості товарів
від 25.11.2013 № 100260000/2013/200718/2 та картки
відмови в прийнятті митної декларації,
митному оформленні, випуску чи
пропуску товарів, транспортних засобів
комерційного призначення від 25.11.2013 №
100260000/2013/00671.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони у
відповідності з ч.3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, виконав покладений на
нього обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого рішення, отже
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 128, 160-165,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити Приватному підприємству
«Аконіт-ДС» в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
В.І. Келеберда