Справа № 2а-4891/10/1670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/24259/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції у Полтавській області

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 18.01.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.04.2011

у справі № 2а-4891/10/1670

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 18.01.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.04.2011,
позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області від 14.07.2010 № /2/1557 та від
30.09.2010 № /3/2320 в частині визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 9412, 20 грн., в тому
числі: 6309, 20 грн. основного платежу та 3103
грн. штрафних (фінансових) санкцій. В
задоволенні решти позову відмовлено.

Кременчуцька ОДПІ у Полтавській
області подала касаційну скаргу, в якій
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову повністю,
обґрунтовуючи такі вимоги обставинами,
з яких податковий орган виходив при
прийнятті оспорюваних позивачем
податкових повідомлень-рішень та
наводив судам попередніх інстанцій,
заперечуючи проти позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для
визначення позивачуеві за податковими
повідомленнями-рішеннями від 14.07.2010 №
/2/1557 та від 30.09.2010 № /3/2320
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальній сум 9819 грн.,
в тому числі: 6546 грн. основного платежу
та 3273 грн. штрафних (фінансових)
санкцій, слугували висновки
документальної планової виїзної
перевірки за період: з 01.10.2006 по 30.09.2009,
викладені в акті від 01.02.2010 №
300/17311/НОМЕР_1, про порушення п.п. 7.3.1 п. 7.3
та п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.2009 № 168/97-ВР.

Порушення позивачем цих норм полягало
у неправомірному віднесенні до складу
податкового кредиту податку на додану
вартість за операцією з придбання
послуг оренди нежитлового приміщення -
торгівельної площі 123 мІ у магазині
«Карабін», не пов'язаною з
господарською діяльністю. Висновок
щодо непов'язаності вказаної операції
з господарською діяльністю
обґрунтовано тим, що між позивачем та
ОСОБА_3 укладено договори від 01.01.2006, від
01.01.2007, від 01.01.2008 та від 01.01.2009 про
суборенду частини приміщення 40 м2.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, на які посилається відповідач у
касаційній скарзі, та вважає, що судами
повно встановлені обставини у справі,
яким надана правова оцінка на підставі
норм закону, що врегульовують спірні
відносини.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі
Закону № 168/97-ВР) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону №
168/97-ВР якщо платник податку придбаває
(виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Таким чином, до складу податкового
кредиту можуть відноситись суми
податку на додану вартість за товари
(роботи, послуги), призначені для
використання у власній господарській
діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 22.05.1997 № 283/97-ВР
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Судами попередніх інстанцій
достовірно встановлено, що оренда
нежитлового приміщення позивачем
здійснювалась задля оптової та
роздрібної торгівлі непродовольчими
та споживчими товарами, а відносини
суборенди частини нежитлового
приміщення з ОСОБА_3 мали місце лише в
період: грудень 2007 року, грудень 2008 року
та грудень 2009 року, що підтверджується
договорами про розірвання договорів
оренди нежитлового приміщення від
31.01.2007, від 15.02.2008 та від 02.02.2009.

Враховуючи належне дослідження судами
попередніх інстанцій питання щодо
придбання позивачем послуг з оренди
житлового приміщення з метою
використання в господарській
діяльності, касаційна скарга
залишається без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції у Полтавській області
залишити без задоволення, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 18.01.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.04.2011 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
ухвали, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун