Справа № 2а-9449/11/2670
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/31847/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого суддіГоловчук С.В.
(суддя-доповідач),суддівБутенка В.І.,
Ліпського Д.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 липня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 квітня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділу
Державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції м. Києва (далі - ВДВС
Дніпровського РУЮ м. Києва) про
визнання дій протиправними,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому зазначив, що у 2004 році
Дніпровським районним судом м. Києва 29
березня 2004 року ухвалено рішення про
встановлення порядку користування
житловим будинком, згідно з яким на
його користь стягнуто 1430,00 грн. Проте,
через бездіяльність працівників
органів виконавчої служби судове
рішення в установлені законом строки
боржником не виконане. Посилаючись на
те, що внаслідок неправомірних дій йому
спричинено матеріальну шкоду, та
уточнивши позовні вимоги, просив суд
визнати протиправними дії щодо
невиконання судового рішення, визнати
нікчемними розпорядження від 13 жовтня
та від 18 листопада 2009 року №14/6, вчинити
дії щодо нерухомого майна боржника та
стягнути 59221,70 грн матеріальної та
моральної шкоди.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 липня 2011 року, яку залишено без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 квітня 2012
року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність
ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва з
невиконання у встановленому
законодавством порядку виконавчого
листа Дніпровського районного суду м.
Києва від 11 травня 2004 року по справі
№2-19/1/2004 про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_4 1430,00 грн заборгованості.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалення нового судового рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права. Зазначає, що
суди не дали належної оцінки його
доводам щодо неодержання ним коштів за
виконавчим листом від 11 травня 2004 року
№2-19/1/2004, не перевірили, за яких
обставин змінювався розмір суми, яка
підлягала виплаті позивачу, не
з'ясували чим підтверджено факт
отримання ним коштів, оскільки в
матеріалах справи відсутні такі
документи. Вказує, що внаслідок
неправомірних дій ВДВС Дніпровського
РУЮ м. Києва йому нанесені збитки, тому
посилаючись на норми Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
просить відшкодувати за рахунок
держави матеріальну шкоду (упущену
вигоду) в сумі 97874,04 грн, моральну шкоду
в сумі 53837,90 грн та постановити окрему
ухвалу щодо суду першої інстанції, який
не зобов'язав відповідача вчинити дії
щодо майна боржника, яке він отримав у
спадок.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до статті 220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій у межах касаційної скарги.

Судами встановлено, що у 2004 році
відповідачем відкрито виконавче
провадження за виконавчим листом від 11
травня 2004 року №2-19/1/2004, виданого
Дніпровським районним судом м. Києва
про встановлення порядку користування
жилим будинком, поділ його між
власниками в натурі, виділення частки,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою та стягнення сум.

Згідно з цим листом, з ОСОБА_4 стягнуто
на користь ОСОБА_4 кошти у сумі 1430,00 грн,
які позивач своєчасно не отримав через
бездіяльність органу виконавчої
служби.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначались Законом України від 21
квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче
провадження» (далі - Закон № 606-XIV)
в редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин.

За визначенням, наведеним у статті 1
цього Закону виконавче провадження - це
сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Обов'язки та права державних
виконавців передбачались статтею 5
Закону № 606-XIV, відповідно до частини 1
якої, державний виконавець
зобов'язаний вживати заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

При цьому, відповідно до статті 25
Закону № 606-XIV державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії по
виконанню рішення протягом шести
місяців з дня винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження, а
по виконанню рішення немайнового
характеру - у двомісячний строк.

Судами встановлено, що на час розгляду
справи виконавчий документ не
виконано, доказів щодо вжиття всіх
необхідних заходів для забезпечення
виконання судового рішення відповідач
не надав та не зазначив об'єктивні
причини та мотиви тривалого
невиконання органом виконавчої служби
судового рішення.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, дійшов
обґрунтованого висновку щодо
неправомірності дій суб'єкта владних
повноважень.

Що стосується доводів касаційної
скарги щодо відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної відповідачем внаслідок
невиконання рішення суду відповідно до
норм ЦК України, то перевіряючи рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
в цій частині позовних вимог, слід
зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Питання, пов'язані з відшкодуванням
позадоговірної шкоди, врегульовані
главою 81 ЦК України, зокрема, статтею 1173
ЦК України, якою встановлено, що шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Відповідальність державних виконавців
та порядок відшкодування шкоди,
завданої їх неправомірними діями
фізичним та юридичними особам під час
виконання судового рішення визначені
статтею 86 Закону № 606-XIV та статтею 11
Закону України від 24 березня 1998 року №
202/98-ВР «Про державну виконавчу службу»
(далі - Закон № 202/98-ВР).

Відповідно до частини 2 статті 86 Закону
№ 606-XIV, в редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
збитки заподіяні державним виконавцем
громадянам чи юридичним особам при
здійсненні виконавчого провадження,
підлягають відшкодуванню, в порядку
передбаченому законом.

А за умовами частини 3 статті 11 Закону №
202/98-ВР шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

При цьому, умовою для притягнення до
відповідальності за завдану шкоду є
наявність протиправних дій або
бездіяльності, наявність шкоди та
безпосередній причинний зв'язок між
дією або бездіяльністю і шкодою.

Як встановлено судами, позивач
обчислив розмір матеріальної шкоди,
відповідно до норм ЦК України, якими
встановлено відповідальність за
невиконання договірних зобов'язань, а
тому ці норми не можуть
застосовуватися при розрахунках
збитків, завданих неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів виконавчої служби, для
обчислення яких встановлено інший
порядок.

Враховуючи те, що інших мотивів щодо
обґрунтованості суми матеріальних
збитків (упущеної вигоди) та моральної
шкоди позивач не навів та не надав
доказів наявності зв'язку між
визначеною ним шкодою і протиправними
діями органу влади, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд,
обґрунтовано відмовив у задоволенні
цієї частини позовних вимог.

Що стосується позовних вимог в частині
накладення стягнення на нерухоме
майно, успадковане але не оформлене
боржником, вчинення дій по його
оформленню для подальшої передачі на
користь позивача через невиконання
боржником рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 березня 2004
року, то суди правильно зазначили, що
адміністративний суд в межах
повноважень може надати оцінку
рішенням, діям чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень, проте не
має права перебирати не себе його
компетенцію.

Отже, підстав для постановлення
окремої ухвали відповідно до частини 2
статті 208 КАС України відносно
Окружного адміністративного суду м.
Києва немає.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, тому
підстав для скасування ухвалених
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 липня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 квітня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В.
Головчук Судді В.І.
Бутенко Д.В.
Ліпський