Справа № 810/4238/14
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року місто Київ
№ 810/4238/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Шевченко А.В., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовомОСОБА_1доУправління
соціального захисту населення
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області провизнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
позивачка, ОСОБА_1 (далі - позивачка) з
адміністративним позовом до
Управління соціального захисту
населення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області (далі - відповідач)
про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії.

В призначений день та час у судове
засідання з'явився представник
позивачки, представник відповідача в
судове засідання не з'явився, належним
чином повідомлений про дату, час і
місце розгляду справи, про причини
неприбуття суд не повідомив.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховуванні свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, тому суд протокольною ухвалою
від 05.08.2014 вирішив подальший розгляд
справи проводити в порядку письмового
провадження.

Представник позивачки позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Від відповідача будь-яких пояснень чи
заперечень до суду не надходило.

Всебічно та об'єктивно дослідивши
матеріали справи, та оцінивши їх у
сукупності, судом встановлено
наступне.

13.06.2013 позивачка звернулась до
відповідача із запитом на інформацію
відповідно до Закону України «Про
доступ до публічної інформації».

Запит на інформацію обґрунтовано тим,
що 16.05.2014 головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Київській області винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
ВП № 43357617 з примусового виконання
виконавчого листа
Києво-Святошинського районного суду
Київської області № 2-а472/2012 від 13.03.2014
щодо зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення
Києво-Святошинсьої районної державної
адміністрації Київської області
здійснити перерахунок та виплатити
ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною
трьох років у розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років за період з 20.12.2011
з нарахуванням фактично виплачених
сум. Згідно з цією постановою боржнику
надано 7-денний строк для добровільного
її виконання.

У запиті на інформацію позивачка
просила надати наступну інформацію:

- про посадову особу,
відповідальну за нарахування та
виплату ОСОБА_1 допомоги по догляду за
дитиною до 6 років;

- про причини невиконання
Управлінням праці і соціального
захисту населення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області виконавчого листа
Києво-Святошинського районного суду
Київської області № 2-а472/2012 від 13.03.2014

- про посадову особу, яка
відповідно до своїх посадових
обов'язків прийняла рішення про
невиконання Управлінням праці і
соціального захисту населення
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області виконавчого листа
Києво-Святошинського районного суду
Київської області № 2-а472/2012 від 13.03.2014,
або ж у визначені строки не прийняла
рішення про виконання Управлінням
праці і соціального захисту населення
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області виконавчого листа
Києво-Святошинського районного суду
Київської області № 2-а472/2012 від 13.03.2014.

У відповіді від 23.06.2014 № 0-32 (на вх. № 0-32
від 17.06.2014) відповідач повідомив, що
станом на 23.06.2014 Управлінням праці і
соціального захисту населення
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області не має можливості сплатити
відповідну суму у зв'язку з відсутністю
коштів на рахунках управління та
відповідного бюджетного призначення
на дану виплату.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» як і у попередні
роки, не передбачено бюджетних
призначень для взяття зобов'язань за
судовими рішеннями.

Відповідно до частини першої статті 23
Бюджетного кодексу України, який
визначає засади бюджетної системи
України, основи бюджетних відносин,
будь-які бюджетні виплати можуть
здійснюватися лише за наявності
відповідного бюджетного призначення.

Позивачка вважає, що їй надано
відповідь лише на частину запитуваної
інформації, саме щодо причин
невиконання виконавчого листа
Києво-Святошинського районного суду
Київської області № 2-а472/2012 від 13.03.2014,
щодо іншої інформації відповіді надано
не було, причини ненадання інформації
не повідомлено.

Позивачка, не погодившись з
вищевказаною відповіддю звернувся до
суду з даним позовом, в якому просить
суд визнати протиправним ненадання
запитуваної інформації та зобов'язати
відповідача надати таку інформацію, що
і є предметом даного позову.

Надаючи правової оцінки відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Статтею 1 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» від 13.01.2011
№ 2939-VI (далі - Закон № 2939)
передбачено, що публічна інформація -
це відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім
випадків, встановлених законом.

Інформацією з обмеженим доступом є: 1)
конфіденційна інформація; 2) таємна
інформація; 3) службова інформація.

Згідно з частиною другою статті 5
Закону України «Про захист
персональних даних» персональні дані
можуть бути віднесені до
конфіденційної інформації про особу
законом або відповідною особою. Не є
конфіденційною інформацією
персональні дані, що стосуються
здійснення особою, яка займає посаду,
пов'язану з виконанням функцій держави
або органів місцевого самоврядування,
посадових або службових повноважень.

На підставі пункту 2 частини першої
статті 5 Закону № 2939 доступ до
інформації забезпечується шляхом,
зокрема надання інформації за запитами
на інформацію.

Як вбачається із пункту 1 частини
першої статті 13 Закону № 2939
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Згідно з частиною першою статті 20
Закону № 2939 розпорядник інформації має
надати відповідь на запит на
інформацію не пізніше п'яти робочих
днів з дня отримання запиту.

За приписами частини першої статті 22
Закону № 2939 розпорядник інформації має
право відмовити в задоволенні запиту в
таких випадках: 1) розпорядник
інформації не володіє і не зобов'язаний
відповідно до його компетенції,
передбаченої законодавством, володіти
інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить
до категорії інформації з обмеженим
доступом відповідно до частини другої
статті 6 цього Закону; 3) особа, яка
подала запит на інформацію, не оплатила
передбачені статтею 21 цього Закону
фактичні витрати, пов'язані з
копіюванням або друком; 4) не дотримано
вимог до запиту на інформацію,
передбачених частиною п'ятою статті 19
цього Закону.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої
статті 22 Закону № 2939 у відмові в
задоволенні запиту на інформацію має
бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по
батькові та посаду особи,
відповідальної за розгляд запиту
розпорядником інформації; 2) дату
відмови; 3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на
інформацію надається в письмовій
формі.

Як вбачається з відповіді відповідача
вона була надана в межах п'ятиденного
строку для надання відповіді на запити
про інформацію, враховуючи 21 та 22
червня 2014 року були вихідними днями.

Водночас, надаючи відповідь в межах
Закону № 2939 відповідач ані відмовив
позивачки у надані такої інформації в
повному обсязі, ані не надав запитувану
інформацію у відповідності до
поставлених питань.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що з боку відповідача має
місце бездіяльність щодо ненадання
відповіді на поставлені у запиті на
інформацію від 13.06.2014 питання в повному
обсязі або не надання відмови в
задоволенні запиту на інформацію.

З метою захисту прав позивача та
неможливості втручання в повноваження
відповідача в частині конкретизації
відповіді на запит про інформацію, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
можуть бути задоволенні шляхом
зобов'язання Управління соціального
захисту населення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області повторно розглянути
запит ОСОБА_1 від 13.06.2014 на отримання
інформації з урахуванням висновків
суду.

Частиною першою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відповідно до частини третьої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Стосовно позовних вимог позивача щодо
стягнення витрат на правову допомогу,
понесених позивачем, суд зазначає
наступне.

Згідно зі статтею 16 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожен має право користуватися правовою
допомогою при вирішенні справ в
адміністративному суді, яка надається
в порядку, встановленому законом.

Для надання правової допомоги при
вирішенні справ у судах в Україні діє
адвокатура. У випадках, встановлених
законом, правова допомога може
надаватися й іншими фахівцями в галузі
права. Порядок і умови надання правової
допомоги, права й обов'язки адвокатів
та інших фахівців у галузі права, які
беруть участь в адміністративному
процесі і надають правову допомогу,
визначаються цим Кодексом та іншими
законами.

Відповідно до приписів статті 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Таким чином, враховуючи приписи
зазначених правових норм, компенсація
витрат на правову допомогу в
адміністративних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
суб'єктом владних повноважень,
підлягає стягненню з останнього лише у
випадках надання правової допомоги
безпосередньо в процесі судового
розгляду справи, тобто право на правову
допомогу може реалізуватися в
адміністративному процесі
безпосередньо у формі представництва у
відповідності з вимогами статті 56
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка укладала договір про надання
правової допомоги від 07.07.2014 № 07-07/14 з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2,
який згідно акта № 1 наданих послуг від
10.07.2014 підготував позовну заяву.

У судовому засіданні інтереси
позивачки представляв ОСОБА_3 за
нотаріально посвідченою довіреністю.

Дії ФОП ОСОБА_2 по написанню позовної
заяви не є правовою допомогою, за яку
виплачується компенсація.

З огляду на зазначене, позовні вимоги
позивачки щодо стягнення витрат на
правову допомогу не підлягають
задоволенню.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Управління соціального захисту
населення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області щодо ненадання
відповіді на поставлені ОСОБА_1 у
запиті на інформацію від 13.06.2014 питання
в повному обсязі або не надання відмови
в задоволенні запиту на інформацію.

Зобов'язати Управління соціального
захисту населення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області повторно розглянути
запит ОСОБА_1 від 13.06.2014 на інформацію з
урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені
судові витрати в сумі 73 (сімдесят три)
гривні 08 копійок.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд.

Згідно з частиною другою статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Шевченко А.В.