Справа № 2а-3006/11
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року м.
Київ К/800/29991/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівСтрелець Т. Г.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Лисецької селищної ради Тисменицького
району Івано-Франківської області,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до
Лисецької селищної ради Тисменицького
району Івано-Франківської області
Васильківського району Київської
області про зобов'язання відповідача
надати позивачу дозвіл на приватизацію
земельної ділянки по АДРЕСА_1, у розмірі
0,15 га.

Постановою Тисменицького районного
суду Івано-Франківської області від 10
грудня 2013 року позов задоволено
повністю.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року скасовано постанову
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 10
грудня 2013 року та прийнято нове
рішення, яким у задоволені позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернулась з касаційною скаргою, в якій
просила його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях відповідач просив
залишити с4аргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що постановою
Тисменицького районного суду від 30
грудня 2008 року, яка набрала законної
сили, по адміністративній справі № 2-а-23
за 2008 рік, задоволено позов ОСОБА_4:
визнано нечинним рішення Лисецької
селищної ради від 25 липня 2006 року про
відмову у закріпленні за позивачем
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
зобов'язано селищну раду надати
ОСОБА_4 дозвіл на приватизацію
земельної ділянки за вказаною адресою
у межах норм, визначених ЗК України.

24 грудня 2009 року селищною радою
прийнято рішення про надання дозволу
на приватизацію земельної ділянки,
площею 0,06 га.

Вважаючи, що відповідачем надання
дозволу на приватизацію земельної
ділянки, площею 0,06 га, що є суттєво
менше від площі тієї земельної ділянки,
яку вона сумлінно використовує
протягом сорока років, порушує її
право, позивач заявила цей позов.
Додатково позивач зазначила, що до
цього часу відповідачем не прийнято
рішення про відмову у надані дозволу на
приватизацію земельної ділянки
бажаної площі.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позивач має право на приватизацію
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель по
АДРЕСА_1, площею 0,15 га, що відповідає
вимогам ст. 121 ЗК України. Це право
позивача відповідач порушує,
незважаючи на те, що попереднє рішення
останнього про відмову в закріпленні
за ОСОБА_4 спірної земельної ділянки
від 25 липня 2006 року скасовано у
судовому порядку. Вказаних обставин, на
думку районного суду, сторона
відповідача не спростувала.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що суд не вправі
приймати рішення з питань, віднесених
до виключної компетенції органів
місцевого самоврядування, а також
зазначати, яке конкретно рішення
повинно бути прийнято.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗК України
земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Частиною 6 та абз. 1 ч. 7 ст. 118 Земельного
кодексу України встановлено, що
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та висновки
конкурсної комісії (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає клопотання у місячний строк
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
утворень, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 «Про місцеве
самоврядування в Україні» органи
місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання з регулювання
земельних відносин.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
відповідна рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень. Рішення ради
приймається на її пленарному засіданні
після обговорення більшістю депутатів
від загального складу ради, крім
випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином відповідач є суб`єктом
владних повноважень та здійснює в
даних правовідносинах надані йому
діючим законодавством України такі
повноваження.

Колегія суддів зазначає, що втручання в
дискреційні повноваження відповідача
не можуть бути виправдані з підстав
доцільності та необхідності
врегулювання спірних відносин.

Між тим, суд першої інстанції, в
порушення приписів вказаних норм
Закону, прийняв судове рішення про
зобов'язання раду вчинити дії з
прийняття рішення про надання позивачу
дозволу на приватизацію земельної
ділянки, чим перебрав на себе
повноваження відповідача та втрутився
в дискреційні повноваження останнього.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції
України кожному гарантується такі
способами захисту як право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Відтак передчасне уявлення про
наявність підстав для задоволення
позову у обраний позивачем спосіб не є
підставою для задоволення такого
позову, а висновок суду апеляційної
інстанції ґрунтується на нормах
законодавства і спростовується
наявними матеріалами справи.

Окрім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що до ст. 118 ЗК
України внесені зміни, які направлені
на спрощення процедури відведення
земельних ділянок у власність, зокрема
запроваджено принцип мовчазної згоди
на етапі отримання дозволу на
розроблення документації із
землеустрою, оскільки у випадку
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, внаслідок якої протягом
місяця не розглянута заява про надання
дозволу на виготовлення проектної
документації, заявник має право
здійснити замовлення проекту
відведення земельної ділянки.
(постанова Верховного Суду України,
палата в адміністративних справах
Верховного Суду, від 10 грудня 2013 року, №
21-358а13).

Відповідно до ч. 1 ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: