Справа № 579/704/14-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 р. Справа № 579/704/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кролевецької районної
державної адміністрації Сумської
області на постанову Кролевецького
районного суду Сумської області від
12.06.2014р. по справі № 579/704/14-а

за позовом ОСОБА_2

до Кролевецької районної
державної адміністрації Сумської
області

про визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_2, звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Кролевецької районної державної
адміністрації Сумської області, в
якому просив:

- визнати незаконними дії Кролевецької
районної державної адміністрації
Сумської області щодо відмови виплати
грошової допомоги у розмірі 10 місячних
окладів при звільненні у зв'язку з
виходом на пенсію згідно ч.13 ст. 37
Закону України "Про державну службу";

- зобов'язати Кролевецьку районну
державну адміністрацію Сумської
області нарахувати та виплатити
грошову допомогу у розмірі 10 місячних
окладів при звільненні у зв'язку з
виходом на пенсію згідно ч.13 ст. 37
Закону України "Про державну службу".

Постановою Кролевецької районної
державної адміністрації Сумської
області від 12.06.2014 року
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального та процесуального права,
а саме: ст. 10 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації", ст. 13,
ст. 17, ст. 23, п.3 ст. 30, ч. 13 ст. 37 Закону
України "Про державну службу", п.1 ст. 36,
ст. 38, ст. 40 Кодексу законів про працю
України, ст. 26, ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" що призвело до
неправильного вирішення справи, з
обставин і обґрунтувань, викладених в
апеляційній скарзі.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно розпорядження голови
Кролевецької РДА від 21.06.2010 року №179
ОСОБА_2 призначений з 22 червня 2010 року
на посаду заступника голови
райдержадміністрації. (а.с. 30)

Згідно розпорядження голови
Кролевецької РДА від 13.03.2014 року №15-К
ОСОБА_2 звільнений з посади заступника
голови Кролевецької РДА за угодою
сторін 14 березня 2014 року. (а.с. 14)

10.04.2014 року позивач звернувся до
Кролевецької РДА з заявою про виплату
грошової допомоги в розмірі 10 місячних
посадових окладів відповідно до ст. 37
Закону України "Про державну службу",
яка не була йому виплачена при
звільненні та в період роботи, (а.с. 15)

Листом Кролевецької РДА від 14.04.2014 року
за №02-59/1132 ОСОБА_2 був повідомлений про
те, що підстав для виплати грошової
допомоги немає, оскільки ОСОБА_2
звільнений з займаної посади
відповідно до поданої заяви за угодою
сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, а
не у зв'язку з виходом на пенсію. Також у
листі зазначено, що з 01.04.2014 року ч. 13 ст.
37 Закону України "Про державну службу",
якою передбачено виплату грошової
допомоги не діє. (а.с. 6)

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач має право на отримання
грошової допомоги у розмірі 10
посадових окладів у зв'язку з виходом
на пенсію, згідно ч.13. ст. 37 Закону
України "Про державну службу" (в
редакції Закону до 01.05.2014 року), що дає
підстави зробити висновок про
протиправність та необґрунтованість
дій відповідача щодо відмови у виплаті
грошової допомоги при виході на пенсію
ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з ухваленим рішенням суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог та надаючи правову
оцінку правовідносинам що виникли,
зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_2 займав посаду заступника голови
Кролевецької районної державної
адміністрації та 14.03.2014 був звільнений
з займаної посади за угодою сторін ( п. 1
ст. 36 КЗпПУ) відповідно до поданої їм
заяви.

Відповідно до вимог встановлених ст. 10
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» звільнення ОСОБА_2, як
заступника голови, було погоджено з
Сумською обласною державною
адміністрацією, що підтверджується
листом- погодженням Сумської обласної
державної адміністрації від 12.03.2014 року
№01-47/1452, в якому також зазначено, що
погоджується звільнення саме за угодою
сторін.

Як свідчать фактичні обставини справи,
позивач з моменту написання їм заяви
про звільнення за угодою сторін, а саме
з 05 березня 2014 року, не звертався до
Кролевецької районної державної
адміністрації із заявою про його
звільнення у зв'язку з виходом на
пенсію, а також не змінював тексту
поданої заяви щодо звільнення його за
угодою сторін та не відкликав її.

Згідно роз'яснення Головдержслужби
України від 22.12.2009 №363/12/22-09 обов'язковою
умовою для виплати вказаної допомоги є
звільнення працівника з посади
державного службовця у зв'язку з
виходом на пенсію державного
службовця. Вихід на пенсію
визначається як підстава припинення
трудового договору з ініціативи
працівника відповідно до п. З ст. 30
Закону України «Про державну службу» у
зв'язку з досягненням граничного віку
перебування на державній службі та
виходом на пенсію, якщо останнє буде
зазначено у заяві державного службовця
про припинення державної служби. Інші
підстави розірвання трудового
договору не надають права на виплату 10
місячних посадових окладів.

Враховуючи обов'язковість додержання
вимог Закону України «Про державну
службу», який є спеціальним законом, що
визначає засади державної служби,
умови, порядок реалізації громадянами
України права на державну службу, а
також права на пенсійне забезпечення
державних службовців, порядок та умови
виплати грошової допомоги державним
службовцям, а також той факт, що
підставою для звільнення за п.1 ст. 36
КЗпП України не є вихід на пенсію,
державному службовцю не виплачується
передбачена частиною тринадцятою
статті 37 вищевказаного Закону грошова
допомога у розмірі 10 місячних
посадових окладів.

Відповідно до п.1. ст. 36 КЗпП України
визначено, що підставами припинення
трудового договору може бути угода
сторін.

Вихід на пенсію визначається як
підстава щодо припинення трудового
договору з ініціативи працівника
відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України,
якими зазначено, що працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом І
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Також судом першої інстанції не
досліджено підстави припинення
державної служби, а саме те, що
відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України
«Про державну службу» крім загальних
підстав, передбачених Кодексом законів
про працю України, державна служба
припиняється у разі: 1) порушення умов
реалізації права на державну службу
(стаття 4 Закону); 2) недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтею 16
Закону; 3) досягнення державним
службовцем граничного віку
проходження державної служби (стаття 23
Закону); 4) відставки державних
службовців, які займають посади першої
або другої категорії (стаття 31 Закону);
5) виявлення або виникнення обставин, що
перешкоджають перебуванню державного
службовця на державній службі (стаття 12
Закону); 6) відмови державного службовця
від прийняття або порушення Присяги,
передбаченої статтею 17 цього Закону; 7)
неподання або подання державним
службовцем неправдивих відомостей
щодо його доходів, передбачених
статтею 13 цього Закону. У разі
існування підстав для застосування п. 3
наведеної норми державним службовцем
повинна бути складена заява про
припинення державної служби, яка
позивачем не складалася та не
подавалася.

За змістом вказаних норм вихід на
пенсію є саме причиною звільнення, а не
його наслідком, тому обов'язковою
умовою для виплати грошової допомоги,
про яку просить позивач, є звільнення
працівника з посади державного
службовця за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом
на пенсію, чого в даному випадку не
відбулося.

Крім того, частиною першою статті 37
Закону України «Про державну службу» в
редакції, що діяла на час звільнення та
розгляду заяви позивача встановлено,
що право на вихід на пенсію державних
службовців мають право чоловіки, які
досягли віку 62 роки, та жінки, які
досягли пенсійного віку, встановленого
статтею 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" , за наявності страхового
стажу, необхідного для призначення
пенсії за віком у мінімальному розмірі,
передбаченого абзацом першим частини
першої статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", у тому числі стажу
державної служби не менш як 10 років, та
які на час досягнення зазначеного віку
працювали на посадах державних
службовців, а також особи, які мають не
менш як 20 років стажу роботи на посадах,
віднесених до категорій посад
державних службовців, незалежно від
місця роботи на час досягнення
зазначеного віку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач був звільнений 14.03.2014 року з
державної служби у віці 58 років, тобто
на момент звільнення ОСОБА_2 не досяг
встановленого законом граничного
пенсійного віку встановленого для
державних службовців і відповідно не
мав права на отримання грошової
допомоги у вигляді 10 посадових окладів.

Також судом першої інстанції не взято
до уваги, що під час призначення пенсії
позивачу застосовано положення статті
55 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою передбачено
додаткову соціальну гарантію з боку
держави для певної категорії громадян,
а саме право на достроковий вихід на
пенсію (зниження пенсійного віку) за
певних умов. Тобто позивачу призначено
пенсію не у зв'язку з досягненням
граничного пенсійного віку.

Достроковий вихід на пенсію за віком
відповідно до зазначеної норми та
виплата грошової допомоги при
звільненні відповідно до ст. 37 Закону
України «Про державну службу» є
різними за своїм змістом соціальними
гарантіями, які надаються в залежності
від конкретної підстави звільнення
державного службовця.

Правова позиція щодо права отримання
державним службовцем допомоги на
підставі частини тринадцятої статті 37
Закону України «Про державну службу»
висловлена у постановах Верховного
Суду України від 18.09.2012 року та від
02.04.2013 року (справи №№21-21 1а12, 21 -86а 13
відповідно) в яких зазначено, що право
на отримання державним службовцем
допомоги є досягнення ним на момент
звільнення пенсійного віку.

Судова колегія зазначила, що
обов'язковими умовами для виплати 10
посадових окладів з урахуванням
приписів ст. 37 Закону України «Про
державну службу» вважає наявність
припинення державної служби
відповідно до п. 3 ст. 30 Закону України
«Про державну службу», а саме
досягненням державним службовцем
граничного віку проходження державної
служби установленого статтею 23
вказаного закону.

Тобто Верховний Суд України, в
контексті частини тринадцятої статті 37
Закону України «Про державну службу»,
поняття «вихід на пенсію» ототожнює з
досягненням державним службовцем
граничного пенсійного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Отже, виходячи з аналізу вищенаведених
норм права та практики Верховного Суду
України, обов'язковою умовою для
виплати вказаної допомоги, що
виплачується роботодавцем державному
службовцю за виконання трудової
функції до моменту досягнення
граничного віку перебування на
державній службі, є звільнення
працівника з посади державного
службовця саме у зв'язку з виходом на
пенсію державного службовця при
досягненні граничного пенсійного віку.

З огляду на викладене. колегія суддів
дійшла висновку про відсутність у
відповідача підстав для нарахування
та виплати ОСОБА_2 грошової допомоги у
розмірі 10 посадових окладів.

Також, колегією суддів за результатами
перегляду постанови суду першої
інстанції в порядку апеляційного
провадження, встановлено порушення
норм процесуального права судом.

Статтею 18 КАС України визначена
предметна підсудність
адміністративних справ.

Частиною другої даної норми
встановлено, що окружним
адміністративним судам підсудні
адміністративні справи, у яких однією
зі сторін є орган державної влади,
інший державний орган, орган влади
Автономної Республіки Крим, обласна
рада, Київська або Севастопольська
міська рада, їх посадова чи службова
особа, крім випадків, передбачених цим
Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 КАС України
суд передає адміністративну справу
на розгляд іншого адміністративного
суду, якщо відкрито провадження у
справі, яка предметно підсудна іншому
суду.

З аналізу вищевикладеного, суд
апеляційної інстанції зазначає, що
Кролевецький районний суд Сумської
області, розглядаючи даний спір
порушив предметну підсудність та
розглянув спір, яких підсудний
окружному адміністративному суду і
після відкриття провадження у справі
встановивши, що справа цьому суду не
підсудна, зобов'язаний був діяти
відповідно до п.2 ч.1 ст.22 КАС України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм адміністративного процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним вимогам ст. 159
КАС України, оскільки воно ухвалено при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а постанова суду
-скасуванню, з прийняттям нової
постанови про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Кролевецької
районної державної адміністрації
Сумської області задовольнити.

Постанову Кролевецького районного
суду Сумської області від 12.06.2014р. по
справі № 579/704/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_2 до Кролевецької районної
державної адміністрації Сумської
області про визнання дій незаконними
та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Бершов Г.Є. Ральченко І.М.