Справа № 804/9035/14
Суддя: Парненко Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

28 липня 2014 р. Справа № 804/9035/14 Суддя
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Парненко В.С.,
розглянувши у місті Дніпропетровську у
порядку письмового провадження
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області,
Павлоградського районного відділу
Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
рішення, визнання протиправним
вилучення посвідки на постійне
проживання та зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2014 р. ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернувся до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовом до Головного управління
державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області (надалі -
відповідач 1), Павлоградського
районного відділу Головного
управління державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області (надалі - відповідач 2) з
наступними позовними вимогами:

1. Визнати протиправним та скасувати
рішення Головного управління
державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
скасування посвідки на постійне
проживання ОСОБА_1.

2. Визнати протиправним вилучення
Павлоградським районним відділом
Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області посвідки на
постійне місце проживання ОСОБА_1 та
зобов'язати Павлоградський районний
відділ Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області видати
безстрокову посвідку на постійне місце
проживання ОСОБА_1.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що
рішення, яке оскаржується, прийняте
відповідачами не у спосіб, визначений
чинним законодавством, та з
перевищенням повноважень, наданих йому
законами та Конституцією України.

Позивач у судове засідання не з'явився,
про дату, час та місце судового
розгляду повідомлявся належним чином.

Відповідач надав заяву про розгляд
справи за його відсутності у порядку
письмового провадження. Надав
заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Згідно з ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача -
суб'єкта владних повноважень, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин або без повідомлення ним про
причини неприбуття розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Частиною 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового
розгляду, суд має право розглянути
справу у письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Згідно положень п.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен має право на справедливий
і публічний розгляд його справи
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Відповідно до рішень
Європейського суду з прав людини, що
набули статусу остаточного, зокрема
«Іззетов проти України», «Пискал проти
України», «Майстер проти України»,
«Крюков проти України», «Крат проти
України», «Сокор проти України»,
«Кобченко проти України», «Шульга
проти України», «Лагун проти України»,
«Буряк проти України», «ТОВ «ФПК
«ГРОСС» проти України», «Гержик проти
України» суду потрібно дотримуватись
розумного строку для судового
провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності сторін, в
письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, проаналізувавши
чинне законодавство, суд дійшов
висновку, що позовна заява підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що громадянин
республіки Узбекистан ОСОБА_1 прибув в
Україну у 1999 р., неповнолітнім, разом з
батьком ОСОБА_2, якому у 2006 р. надано
дозвіл на імміграцію та матір'ю ОСОБА_3,
якій теж у 2006 р. надано дозвіл на
імміграцію.

У грудні 2012 р. позивачем було отримано
безстрокову посвідку на постійне
проживання в Україні.

В ході перевірки підстав законності
видачі посвідки батьку позивача ОСОБА_2
упралінням ДМС було виявлено, що 11.04.2006
р. дозвіл на імміграцію в Україну
ВГІРФО УМВС України в
Дніпропетровській області надано
неправомірно, оскільки факт його
постійного проживання па території
України встановлено лише па підставі
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11.10.2005 р.

Таким чином, 16.04.2014 р. ГУ ДМС в
Дніпропетровській області було
прийнято рішення про скасування
громадянину Республіки Узбекистан
ОСОБА_2 посвідки па постійне проживання
в Україні. На підставі вищезазначеного
16.04.2014 р. ГУДМС в Дніпропетровській
області також було прийняте рішення
про скасування громадянину Республіки
Узбекистан ОСОБА_1 посвідки па постійне
проживання в Україні.

У квітні 2014 року позивачем було
отримано дублікат листа №1237/2342
Павлоградського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області, яким
повідомлялося, що ГУ ДМС України
скасувало посвідки на постійне місце
проживання позивачу та його батьку, і
тому останні зобов'язані знятися з
реєстраційного обліку, здати ці
документи та протягом місяця з дня
отримання повідомлення покинути
територію України.

Як повідомив позивач, для отримання
пояснень та копії рішення про
скасування посвідки на постійне
проживання він звернувся до
Павлоградського РВ ГУ ДМС України у
Дніпропетровській області, однак
працівники даного органу виконавчої
влади надали усну відповідь, що ДМС не
зобов'язана видавати копію даного
рішення, про підстави скасування
посвідки не повідомили. Також, у
позивача, під час здійснення цього
заходу, було вилучено посвідку на
постійне місце проживання.

З приводу зазначеного суд зазначає
наступне.

Відповідно до Положення про державну
міграційну службу України,
затвердженого указом Президента
України від 6 квітня 2011 року № 405/2011
Державна міграційна служба України
(ДМС України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра внутрішніх справ України
(далі - Міністр).

ДМС України входить до системи органів
виконавчої влади та утворюється для
реалізації державної політики у сферах
міграції (імміграції та еміграції), у
тому числі протидії нелегальній
(незаконній) міграції, громадянства,
реєстрації фізичних осіб, біженців та
інших визначених законодавством
категорій мігрантів.

ДМС України у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України і
Кабінету Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України
(далі - Міністерство), іншими актами
законодавства України, дорученнями
Президента України та Міністра, а також
цим Положенням.

Згідно ст.4 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» встановлено, що іноземці
та особи без громадянства можуть у
встановленому порядку іммігрувати в
Україну на постійне проживання або
прибути для працевлаштування на
визначений термін, а також тимчасово
перебувати на її території. Порядок
видачі дозволу на імміграцію, а також
посвідки на постійне проживання та
вирішення інших питань, пов'язаних з
імміграцією іноземців та осіб без
громадянства, визначається Законом
України «Про імміграцію».

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про
імміграцію», посвідка на постійне
проживання - документ, що підтверджує
право іноземця чи особи без
громадянства на постійне проживання в
Україні.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
імміграцію» правовий статус
іммігранта в Україні визначається
Конституцією України, цим Законом,
іншими законами України та прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

За приписами п.4 Прикінцевих положень
Закону України «Про імміграцію», який
набрав чинності з 07.08.2001 р., вважаються
такими, що мають дозвіл на імміграцію в
Україну: іноземці та особи без
громадянства, які прибули в Україну на
постійне проживання до набрання
чинності цим Законом і мають у паспорті
громадянина колишнього СРСР зразка 1974
року відмітку про прописку або
отримали посвідку на постійне
проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4
Прикінцевих положень, посвідка на
постійне проживання видається за
їхніми заявами або заявами їх законних
представників без оформлення дозволу
на імміграцію.

Таким чином, у разі виконання позивачем
вимог зазначених у п. 4 Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію», останній вважається
таким, що в силу прямої вказівки закону
має дозвіл на імміграцію та його
додаткове оформлення не потребується.

Крім того, на позивача поширюється дія
статей 12-15 Закону України «Про
імміграцію», що регулюють питання
скасування дозволу на імміграцію,
вилучення посвідки на постійне
проживання, виїзд і видворення за межі
України, повторне подання заяви на
отримання дозволу на імміграцію та
оскарження рішень з питань імміграції,
дій чи бездіяльності органів державної
влади, посадових і службових осіб.

Слід звернути увагу, що при наданні
посвідки на постійне місце проживання
в Україні позивачеві, ВГІРФО УМВС
України в Дніпропетровській області
керувалося ст.4 Закону України «Про
імміграцію» (у відповідній редакції),
тобто підстав для відмови у наданні
посвідок ані позивачу ані його батькам
виявлено не було.

На цю ж норму закону відповідач 1
посилається як на видачу посвідки так і
обґрунтовує прийняття протилежного
рішення - висновку про скасування
посвідки на постійне проживання,
оскільки відповідно до ст.4 вказаного
закону, рішення суду, що підтверджує
факт проживання особи в Україні не може
бути підставою для видачі цій особі
посвідки на постійне проживання в
Україні.

Згідно п. 18 Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання і технічного
опису їх бланків, який затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.03.2012 року № 251, посвідка на
постійне проживання скасовується
територіальним органом або
підрозділом ДМС, який її видав, у разі
скасування дозволу на імміграцію в
Україну відповідно до статей 12 і 13
Закону України «Про імміграцію».

Копія рішення про відмову у видачі
посвідки або скасування посвідки на
тимчасове проживання видається
територіальним органом або
підрозділом ДМС, який прийняв таке
рішення, іноземцеві та особі без
громадянства під розписку або
надсилається рекомендованим листом
таким особам і приймаючій стороні не
пізніше ніж протягом п'яти днів з дня
його прийняття (п. 20 зазначеного
Положення).

Доказів надіслання позивачу та/або
отримання ним оскаржуваного висновку
до суду не надано.

Разом з тим, у відповідності до ст. 12
Закону України «Про імміграцію» дозвіл
на імміграцію може бути скасовано,
якщо: 1) з'ясується, що його надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність; 2)
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; 3) дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; 4) це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; 5)
іммігрант порушив законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 1983 від
26.12.2002 р., дозвіл на імміграцію
скасовується органом, який його видав.
Питання щодо скасування дозволу вправі
порушити орган внутрішніх справ, інший
орган виконавчої влади, який у межах
наданих йому повноважень забезпечує
виконання законодавства про
імміграцію, якщо стало відомо про
існування підстав для скасування
дозволу на імміграцію. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи
всебічно вивчають у місячний термін
подання щодо скасування дозволу на
імміграцію, запитують у разі потреби
додаткову інформацію в ініціатора
подання, інших органів виконавчої
влади, юридичних і фізичних осіб, а
також запрошують для надання пояснень
іммігрантів, стосовно яких
розглядається це питання. На підставі
результату аналізу інформації
приймається відповідне рішення. Про
прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до ст.13
Закону України «Про імміграцію».

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
імміграції, не пізніш як у тижневий
строк надсилає копію рішення про
скасування дозволу на імміграцію
особі, стосовно якої прийнято таке
рішення, та вилучає у неї посвідку на
постійне проживання (ч.1 ст. 13 Закону
України «Про імміграцію»).

Отже, підставою для скасування
посвідки на постійне проживання є
скасування дозволу на імміграцію.
Інших випадків скасування посвідки на
постійне проживання чинне
законодавство України станом на день
виникнення спірних правовідносин та
судового розгляду справи не містить.

Судом під час розгляду справи
встановлено, що відповідач 1 не приймав
окремого рішення про скасування
дозволу на імміграцію позивача, а лише
прийняв рішення про скасування
посвідки на постійне проживання.

Посилання відповідача на п. 19 Порядку
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання і
технічного опису їх бланків, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 28.03.2012 року № 251,
суд вважає необґрунтованими, оскільки
вищевказана норма не передбачає
підстав скасування посвідки на
постійне проживання. Діючим
законодавством не передбачено порядок
та повноваження спеціально
уповноваженого органу з питань
імміграції щодо скасування посвідок.

Разом з тим, позивачем не допущено
порушень перерахованих у ст. 12 Закону
України «Про імміграцію» та які є
підставою для скасування дозволу на
імміграцію, оскільки відповідачем не
надано суду належним та допустимих
доказів існування вказаних обставин.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що позивачем не
надавалися відповідачу свідомо
неправдиві відомості, підроблені
документи чи документи, що втратили
чинність; відповідачем не надано суду
вироку суду, яким іммігранта засуджено
до позбавлення волі; будь-яких доказів
того, що дії іммігранта становлять
загрозу національній безпеці України,
громадському порядку в Україні;
доказів того, що скасування дозволу на
імміграцію є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України;
відповідачем також не надано суду
жодного доказу, який би підтверджував
порушення позивачем законодавства про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства.

Таким чином, з аналізу наведених норм
вбачається, що законодавство не
містить таких підстав для скасування
посвідки на постійне проживання та/або
дозволу на імміграцію як скасування
посвідки на постійне проживання або
дозволу на імміграцію батька або
іншого члена родини іммігранта.

Слід також зазначити, що вищевказане
рішення суду, яким встановлено факт
постійного проживання батька позивача
на території України, є одним із
доказів встановлення періоду
перебування і самого позивача на
вказаній території. Дана обставина
повинна бути врахована суб'єктом
владних повноважень, зокрема,
відповідачами, при прийнятті рішення
про надання безстрокової посвідки
особі на постійне проживання в Україні
з урахуванням ст.124 Конституції
України, якою визначено, що судові
рішення є обов'язковими для виконання
на всій території України.

Також, при розгляді питання щодо
підстав прийняття рішення про
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні суд вважає за
необхідне зазначити, що перебування
іноземця чи особи без громадянства на
території України на законних
підставах є визначальним для
визначення його правового статусу.

Так, відповідно ст.26 Конституції
України іноземці та особи без
громадянства, які знаходяться в
Україні на законних підставах
користуються тими ж правами та
свободами, а також несуть такі ж самі
обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання
іноземному громадянину дозволу на
імміграцію в Україні і отримання їм
посвідки на постійне проживання в
Україні є підтвердженням знаходження
його на території країни на законних
підставах.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що рішення про скасування
посвідки на постійне місце проживання
приймалось без дотримання вимог
чинного законодавства, оскільки не
було всебічно з'ясовано усі належні
обставини.

Як зазначалося раніше, за приписами ст.
13 Закону України «Про імміграцію»
орган спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань імміграції за місцем проживання
особи, стосовно якої прийнято рішення
про скасування дозволу на імміграцію,
не пізніш як у тижневий строк з дня
отримання цього рішення надсилає його
копію особі та вилучає у неї посвідку
на постійне проживання.

Таким чином, підставою для вилучення у
іноземця чи особи без громадянства
посвідки на постійне проживання в
Україні є рішення компетентного, в
розумінні Закону України «Про
імміграцію», органу про скасування
раніше наданого дозволу на імміграцію.

Між тим, відповідачем 1 не надано
рішення про скасування дозволу на
імміграцію позивачу, а тому відсутні
правові підстави для вилучення та
знищення посвідки на постійне
проживання, виданої позивачу.

Враховуючи викладене, з урахуванням
висновку суду про протиправність
оскаржуваного рішення, суд проходить
до висновку про наявність підстав для
визнання протиправним вилучення
Павлоградським районним відділом
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області посвідки на
постійне місце проживання ОСОБА_1 та,
задля відновлення порушеного права
позивача, зобов'язання Павлоградського
РВ ГУ ДМС України у Дніпропетровській
області видати безстрокову посвідку на
постійне місце проживання ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 року № 3 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця
та особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні» є
неприпустимою відмова в задоволенні
позову в такій категорії справ у
зв'язку з недоведеністю іноземцем чи
особою без громадянства
неправомірності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

За наведених обстави у сукупності, суд
приходить до висновку про задоволення
позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області,
Павлоградського районного відділу
Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
рішення, визнання протиправним
вилучення посвідки на постійне
проживання та зобов'язання вчинити
певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Головного управління
державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
скасування посвідки на постійне
проживання ОСОБА_1;

Визнати протиправним вилучення
Павлоградським районним відділом
Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області посвідки на
постійне місце проживання ОСОБА_1;

Зобов'язати Павлоградський районний
відділ Головного управління державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області видати
безстрокову посвідку на постійне місце
проживання ОСОБА_1.

У порядку розподілу судових витрат
стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 73,08 грн. (сімдесят три грн. 08
коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а у разі її апеляційного
оскарження - з моменту проголошення
судового рішення суду апеляційної
інстанції.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у десятиденний
строк з дня отримання копії постанови,
виготовленої у повному обсязі.

Суддя (підпис) Постанова
не набрала законної сили 28.07.14 Суддя З
оригіналом згідно Помічник судді
В.С. Парненко В.С. Парненко
Ю.Ю. Ковтун