Справа № 524/3423/14-а
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2014 р.Справа № 524/3423/14-аКолегія суддів
Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Присяжнюк О.В. , Курило Л.В.

розглянувши у письмовому провадженні у
приміщенні Харківського апеляційного
адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
17.06.2014р. по справі № 524/3423/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука

про визнання дій неправомірними та
зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

16.04.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука Полтавської області, в
якому просив: визнати незаконною
бездіяльність відповідача в частині не
повідомлення про наявність права на
отримання матеріальної допомоги
визначеної в колективному договорі на
2010-2013 роки, та щодо не виплати
матеріальної допомоги ; зобов'язати
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу за 2013 рік матеріальну
допомогу для вирішення
соціально-побутових питань в розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 17.06.2014 р. позов залишено без
розгляду.

Позивач не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, в якій просить суд апеляційної
інстанції скасувати ухвалу
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 17.06.
2014 р. та направити справу до суду першої
інстанції для продовження розгляду
справи.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги, зокрема зазначив, що на дані
правовідносини не розповсюджується
шестимісячний строк звернення до суду,
оскільки застосуванню підлягають
норми ч. 2 ст.233 КЗпП України, якою
передбачено, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, повідомлених належним чином
про дату, час і місце судового
засідання, колегія суддів на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного
судочинства України розглянула справу
в порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Приймаючи рішення про залишення
адміністративного позову без розгляду,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено шестимісячний
строк для звернення до суду з
адміністративним позовом,
передбачений ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, без поважних причин.

Колегія суддів не погоджується з даним
рішенням суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом
та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.

З матеріалів справи встановлено, що
спірні правовідносини, які виникли між
сторонами в даній справі, пов'язані з
нарахуванням та виплатою позивачу у 2013
році матеріальної допомоги на
вирішення соціально-побутових питань,
під час проходження позивачем
публічної служби.

Питання, пов'язанні з прийняттям
(обранням, призначенням) громадян на
публічну службу, її проходженням та
звільненням з публічної служби
(припиненням) законодавець урегулював
спеціальними законами, в даному
випадку Законом України "Про службу в
органах місцевого самоврядування".

При цьому наявність спеціального
закону не виключає можливості
застосування до правовідносин,
пов'язаних із проходженням громадянами
публічної служби, окремих норм інших
законів та норм трудового
законодавства у випадках, передбачених
спеціальним законом.

У частині першій статті 1 Закону
України "Про оплату праці" встановлено,
що заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку за трудовим договором
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено
структуру заробітної плати, до якої
входить: основна та додаткова
заробітна плата, а також заохочувальні
та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону
України "Про державну службу"
передбачено, що заробітна плата
державних службовців складається з
посадових окладів, премій, доплати за
ранги, надбавки за вислугу років на
державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку, що матеріальна допомога
для вирішення соціально-побутових
питань входить до системи оплати праці
державного службовця.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, спір пов'язаний із
оспорюванням особою протиправних дій
суб'єкту владних повноважень щодо
невиплати у належному розмірі
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань, як
складової заробітної плати службовця,
є спором щодо недотримання
законодавства про оплату праці, відтак
при вирішенні такого спору
субсидіарному застосуванню підлягають
положення, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, щодо
строків звернення до суду, оскільки
вказана норма є спеціальною.

Конституційний Суд України в Рішенні
від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку,
що у випадку порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат. У разі
пред'явлення вимог про стягнення
будь-яких виплат, що входять до
структури заробітної плати, і
застосування цих положень, не пов'язане
з фактом нарахування чи не нарахування
роботодавцем спірних виплат.

З огляду на зазначене та положення ч. 3
ст. 99 КАС України, якими передбачено, що
для захисту прав, свобод та інтересів
цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
колегія суддів вважає, що позивач має
право звернутися до адміністративного
суду за вирішенням вказаного спору без
обмеження будь-яким строком незалежно
від того чи були такі суми матеріальної
допомоги нараховані роботодавцем,
відповідно до приписів ч. 2 ст. 233 КЗпП
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції
України, кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Згідно ст. 6 КАС України, яка гарантує
право на судовий захист, зазначено, що
ніхто не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в
адміністративному суді, до підсудності
якого вона віднесена цим Кодексом.
Кожен має право на участь у розгляді
своєї справи в адміністративному суді
будь-якої інстанції в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
прийнятті оскаржуваної ухвали порушив
норми процесуального законодавства та
дійшов помилкового висновку про
наявність підстав для залишення
адміністративного позову ОСОБА_1 без
розгляду на підставі ст.ст. 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 199 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
суд апеляційної інстанції має право,
серед іншого, скасувати ухвалу суду,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направити
справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
ухвали суду, яка перешкоджає
подальшому провадженню у справі, і
направлення справи для продовження
розгляду до суду першої інстанції є
порушення матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що допущені
судом першої інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права
є такими, що призвели до неправильного
вирішення питання, а тому ухвала
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
17.06.2014 року підлягає скасуванню з
направленням справи до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 199,п.4
ч.1 ст.ст. 204, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Ухвалу Автозаводського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від
17.06.2014р. по справі № 524/3423/14-а
скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука
про визнання дій неправомірними та
зобов`язання вчинити дії направити до
суду 1 інстанції для продовження
розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та не може бути
оскаржена в силу ч. 2 ст. 211 КАС України,
оскільки не перешкоджає подальшому
розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис)Русанова
В.Б.Судді(підпис) (підпис) Присяжнюк О.В.
Курило Л.В.