Справа № 2а/1570/6030/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" липня 2014 р. м. Київ
К/800/36699/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Маринчак Н.Є.,

за участю секретаря Сватко А.О.

та представників сторін:

позивача - Завалькевича Є.В.,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу приватного
підприємства "Торгівельний центр
"Старокінний" (далі - Підприємство)

на постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.06.2013

у справі №2а/1570/6030/2011

за позовом Підприємства

до державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Одеської
області Державної податкової служби
(далі - ДПІ)

про скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 позов
задоволено; визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 23.06.2011 №
з посиланням на дотримання позивачем
умов формування податкового кредиту за
операціями з придбання майнового права
користування нерухомим об'єктом у
рамках господарських правовідносин з
приватним підприємством
«Строй-Систем» (далі - ПП
«Строй-систем»).

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.06.2013
назване рішення суду першої інстанції
скасовано; у позові відмовлено. У
прийнятті цієї постанови апеляційний
суд виходив, зокрема, з того, що речові
права ПП «Строй-Систем» на нерухоме
майно, передача яких виступала
предметом розглядуваної операції, не
зареєстровані в установленому порядку,
що свідчить про фіктивність зазначеної
операції.

Посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду вимогам
чинного законодавства та дійсним
обставинам справи, Підприємство
звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення Одеського окружного
адміністративного суду зі спору як
скасоване помилково.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне задовольнити розглядувані
касаційні вимоги виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено планову невиїзну
документальну перевірку Підприємства
щодо документального підтвердження
господарських відносин із платником
податків ПП «Строй-Систем», їх
реальності та повноти відображення в
обліку за березень 2011 року. За
наслідками цієї перевірки податковим
органом складено акт від 09.06.2011 №
3623/23-5/310801729 та прийнято оспорюване
податкове повідомлення-рішення, згідно
з яким позивачеві визначено грошове
зобов'язання з ПДВ у сумі 266 666,67 грн. із
застосуванням 1 грн. штрафних санкцій.

Підставою для цього донарахування став
висновок податкового органу про

безпідставне включення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, пред'явлених до сплати
спірним постачальником у ціні майнових
прав на користування рухомим та
нерухомим майном, які були передані
Товариству за договором щодо передачі
майнових прав від 30.04.2008 № 07/7.

При цьому податкова інспекція
посилається на: відсутність ПП
«Строй-Систем» за місцезнаходженням,
розбіжність між сумами задекларованих
цим постачальником податкових
зобов'язань та сумами сформованого
Підприємством податкового кредиту,
наявність у ПП «Строй-Систем» ознак
«податкової ями», відсутність у
контрагента майна, основних фондів для
здійснення підприємницької
діяльності.

Наведені обставини було розцінено
відповідачем як доказ укладення
позивачем правочинів із згаданим
контрагентом без мети настання
відповідних цьому правочину правових
наслідків та як свідчення участі
позивача у штучній схемі для
мінімізації податкових зобов'язань та
отримання необґрунтованої податкової
вигоди.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) податковий кредит визначено
як суму, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

За змістом пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Необґрунтована ж податкова вигода
характеризується відсутністю
фактичного виконання господарських
операцій, здійсненням операцій без
ділової мети та обліком операцій
безвідносно до їх реального
економічного змісту, узгодженістю дій
покупця та постачальника для штучного
створення сприятливих наслідків у
податковому обліку платника.

Втім, як вірно зазначив суд першої
інстанції, у даному разі існування
відповідних обставин податковою
інспекцією не доведено.

При цьому суд встановив, що реальність
виконання операцій з придбання
майнових прав на рухомі та нерухомі
об'єкти у рамках господарських
правовідносин з ПП «Строй-Систем»
підтверджується, зокрема, актом
прийому-передачі нежитлових будівель
об'єкта нерухомості (Торговельного
центру, розташованого у м. Одесі про
пров. Старокінному, 6), податковими
накладними, випискою з банківського
рахунку Підприємства про оплату
зазначених послуг постачальникові.
Податковим органом, в свою чергу, не
наведено переконливих доводів та не
подано належних доказів на
підтвердження того, що відомості, які
містяться у цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі.

Судом також перевірено факт
використання зазначеного нерухомого
об'єкта у господарській діяльності
Підприємства, зокрема, шляхом передачі
його в користування іншим суб'єктам
господарювання.

Доводи податкової інспекції про
відсутність у ПП «Строй-Систем»
необхідних матеріально-технічних та
трудових ресурсів у даному разі не
спростовують реальності зазначених
операцій. Адже судом встановлено, що
нежитлові будівлі спірного
торговельного центру належать на праві
власності товариству з обмеженою
відповідальністю «Мрія» (що
засвідчується свідоцтвом про право
власності, виданим виконавчим
комітетом Одеської міської ради 21.04.2008),
яке передало цілісний майновий
комплекс будівель цього торговельного
центру у розпорядження та користування
ПП «Строй-Систем» за договором від
29.04.2008 № 09/76 з правом експлуатації та
передання майнового комплексу в
суборенду третім особам.

Факт відсутності постачальника (ПП
«Строй-Систем») за юридичною адресою,
неналежного декларування ним
податкових зобов'язань або подання
податкової звітності з нульовими
показниками, самі по собі не є
обставинами, що достовірно свідчать
про фіктивність здійснених
Підприємством операцій. Вказані факти
не можуть бути проконтрольовані
платником, позаяк жодних передбачених
законом прав на перевірку цих фактів у
учасників господарської операції
немає.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову, апеляційний суд також виходив з
недоведеності платником реальності
взаємовідносин з названим
контрагентом з огляду на відсутність у
ПП «Строй-Систем» державної реєстрації
речових прав на вказаний нерухомий
об'єкт та нотаріального посвідчення
договору від 29.04.2008 № 09/76 (на підставі
якого ПП «Строй-Систем» набув
відповідні права).

Такий висновок апеляційного суду
ґрунтується на положеннях статті 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» (у редакції, що
діяла на час укладення договору), за
змістом якої речові права на нерухоме
майно, їх обмеження та правочини щодо
нерухомого майна підлягають
обов'язковій державній реєстрації в
порядку, встановленому цим Законом, та
статті 794 Цивільного кодексу України,
згідно з якою право користування
нерухомим майном, яке виникає на
підставі договору найму будівлі або
іншої капітальної споруди (їх окремої
частини), укладеного на строк не менш як
три роки, підлягає державній
реєстрації відповідно до закону.

Зазначені нормативні положення
спрямовані на забезпечення визнання та
захисту державою речових прав на
нерухомість, створення сприятливих
умов для забезпечення розвитку
ринкових відносин, активізації
інвестиційної діяльності, збільшення
надходжень до державного та місцевих
бюджетів

У той же час реалізація права на
податковий кредит не може ставитися у
залежність від дотримання учасниками
операції вимог цивільного
законодавства; відсутність державної
реєстрації речового права сама по собі
не може свідчити про фіктивний
характер правочину про передачу цього
права.

Юридичний факт реєстрації, з якими
пов'язуються певні правові наслідки у
цивільно-правових відносинах, не має
правоутворюючого значення для
виникнення у платників прав та
обов'язків у сфері оподаткування
(зокрема, права на податковий кредит та
обов'язку з нарахування та сплати
податку).

З урахуванням викладеного у
апеляційного суду були відсутні
підстави для скасування правильного та
обґрунтованого рішення суду першої
інстанції.

За таких обставин, керуючись статтями
160, 167, 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу приватного
підприємства "Торгівельний центр
"Старокінний" задовольнити.

2. Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.06.2013

у справі № 2а/1570/6030/2011 скасувати.

3. Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 у
справі № 2а/1570/6030/2011 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова Н.Є. Маринчак