Справа № 802/1480/14-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 червня 2014 р.
Справа № 802/1480/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Комара П. А.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Мошняги Валентина Івановича

представника позивача:
Данилюка В. М.

представника відповідача:
Страшка А. А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Вінницького обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів

до: товариства з обмеженою
відповідальністю "Гніванський
гранітний кар'єр"

про: стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені

ВСТАНОВИВ:

07.05.2014р. Вінницьке обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(далі - відділення Фонду, позивач)
звернулось до Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Гніванський
гранітний кар'єр" (далі - ТОВ
"Гніванський гранітний кар'єр",
відповідач) про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році в розмірі 71325,00 грн. пені за
прострочення терміну сплати санкцій в
розмірі 470, 80 грн.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначає, що в порушення
статті 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів"
відповідач не виконав встановленого
нормативу робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів у 2013
році, в зв'язку з чим зобов'язаний
сплатити адміністративно-господарські
санкції та пеню в загальному розмірі
71795,80 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти задоволення
позовних вимог. В обґрунтування своєї
позиції зазначив, що відповідачем
вчинено всі необхідні дії для
створення робочих місць і
працевлаштування інвалідів, однак з
незалежних від нього обставин норматив
робочих місць для інвалідів виконано
не було. Додатково звернув увагу суду
на лист Вінницького обласного центру
зайнятості №03-17/832 від 28.04.2014 року, яким
було повідомлено Фонд про ту обставину,
що ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" в
2013 році, надавало центру зайнятості
інформацію про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, фактів відмов роботодавця у
працевлаштуванні інвалідів у 2013 році
не було.

Дослідивши подані сторонами документи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення відповідача, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив такі фактичні
обставини справи. ТОВ "Гніванський
гранітний кар'єр", як роботодавець, що
використовує найману працю,
зобов'язане виконувати соціальні
програми щодо охорони прав
малозахищених верств населення, в тому
числі інвалідів, зокрема шляхом
створення чи виділення робочих місць
для працевлаштування інвалідів згідно
законодавства України.

Судом встановлено, що кожного місяця
протягом 2013 року відповідач подавав до
Тиврівського РЦЗ звіт "Про наявність
вакансій" за формою №3-ПН, в яких
зазначав про наявність вакансій для
інвалідів (а.с.8-19).

Згідно поданого відповідачем до
відділення Фонду звіту "Про зайнятість
і працевлаштування інвалідів за 2013 рік"
форми №10-ПІ, середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу відповідача
становить 824 особи, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність становить 30
осіб. Кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" становить 33 особи
(а.с.4).

Листом Тивріського РЦЗ №03-17/832 від
28.04.2014 року повідомлено позивача, що ТОВ
"Гніванський гранітний кар'єр" подало
інформацію про наявність вільних
робочих місць за формою №3-ПН для
працевлаштування інвалідів протягом
2013 року. Також повідомлено, що протягом
2013 року для працевлаштування районним
центром зайнятості на ТОВ "Гніванський
гранітний кар'єр", враховуючи
рекомендації МСЕК, особи з обмеженими
можливостями не направлялися. На
протязі 2013 року направлені листи про
співпрацю з метою забезпечення
гарантій зайнятості людей з
інвалідністю та інформацію про
освітньо-кваліфікаційний склад
інвалідів з числа безробітних, на
протязі року підприємство
запрошувалося на семінари. У зв'язку з
відзначенням Міжнародного дня
інвалідів 03.12.2013р. відбувся міні -
ярмарок вакансій за участю
відповідача, даний захід відвідало 11
осіб з обмеженими можливостями, однак
зазначені особи не виявили бажання
працевлаштовуватися на підприємство
відповідача. (а.с. 6).

Оскільки відповідачем не виконано
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів в
кількості трьох осіб, до останнього
застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі середньомісячної заробітної
плати штатного працівника на
підприємстві за кожне робоче місце,
призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом та
пеня, які відповідачем не сплачені, що
стало підставою для звернення з
позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних
вимог, суд виходив з наступного.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Закон) встановлено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Згідно статті 18 Закону забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленою Кабінетом Міністрів
України.

В силу положень абзацу 3 статті 18-1
Закону Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 Закону, зокрема, передбачено,
що підприємства, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.

З аналізу положень вказаного Закону
вбачається, що на суб'єктів
господарювання покладено обов'язок
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів і
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів. При цьому,
обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
самостійно підбирати інвалідів на
створені робочі місця. Водночас,
законодавець зобов'язує підприємства
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та
фізичними особами, що використовують
найману працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№70 від 31.01.2007 року "Про реалізацію
статей 19 та 20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку, звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом, а інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону
України "Про зайнятість населення"
державні органи забезпечують
публікацію статистичних даних та
інформаційних матеріалів про
пропозиції та попит на робочу силу,
можливості працевлаштування,
професійної підготовки і
перепідготовки, професійної
орієнтації і соціально-трудової
реабілітації, в тому числі інвалідів.

Судом встановлено, що відповідачем
виконані вимоги постанови Кабінету
Міністрів України №70 від 31.01.2007 року
"Про реалізацію статей 19 та 20 Закону
України " Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
подання щомісячної інформації про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів до центру зайнятості.

Так, на запит позивача вих. №01-10/331 від
16.04.2014 року щодо надання інформації про
наявність вільних робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
Тиврівський РЦЗ надав відповідь вих.
№03-14/832 від 28.04.2014 року повідомивши
позивача, що ТОВ "Гніванський гранітний
кар'єр" подало інформацію про наявність
вільних робочих місць за формою №3-ПН
для працевлаштування інвалідів
протягом 2013 року. Також повідомлено, що
фактів працевлаштування та фактів
відмов роботодавця у працевлаштуванні
інвалідів за 2013 рік не було.

За вказаних обставин, суд вважає, що
відповідачем повністю виконано вимоги
частини 3 статті 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", при цьому ним
вжито всіх необхідних заходів для
недопущення господарських
правопорушень.

Позивач, дійшовши висновку про
необхідність стягнення з відповідача
санкцій, помилково не врахував, що
обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Адміністративно-господарська
відповідальність, передбачена статтею
20 Закону, за своєю правовою природою є
господарсько-правовою
відповідальністю. Підставою для
застосування такої відповідальності
учасника господарських відносин,
згідно частини 1 статті 218 ГК України, є
вчинене роботодавцем правопорушення в
сфері господарювання. Відповідно до
частини другої зазначеної статті
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Таким чином, в контексті даної спірної
ситуації не вбачається вина
відповідача у не працевлаштуванні
інвалідів, що є обов`язковою складовою
господарського правопорушення. Так,
ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр"
здійснені всі залежні від нього заходи
по недопущенню господарського
правопорушення.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов
до висновку про те, що підстави для
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених статтею 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні",
відносно відповідача відсутні.

Виходячи з наведеного, враховуючи
відсутність підстав для застосування
адміністративно-господарських санкцій
та, відповідно, їх стягнення, відсутні
також підстави і для стягнення пені за
порушення строків сплати суми
адміністративно-господарських
санкцій, застосованої згідно Порядку
"сплати підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів", затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 70 від
31.01.2007 року.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно
статті 86 цього Кодексу, оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні обставин справи та
вищезазначених положень чинного
законодавства України суд вважає, що в
задоволенні даного позову слід
відмовити повністю.

Оскільки в задоволенні позову
відмовлено, а також за відсутності
витрат позивача - суб'єкта владних
повноважень, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати (судовий
збір) стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Комар Павло Анатолійович