Справа № 805/3066/14
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2014 р.
Справа № 805/3066/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардейської
дивізії, 17

Донецький окружний адміністративний
суд у складі судді Кравченко Т.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції в м. Донецьку про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

встановив:

07 березня 2014 року ОСОБА_1 (далі - Позивач)
звернувся до Донецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби Ворошиловського
районного управління юстиції в м.
Донецьку (далі - Відповідач або
Реєстраційна служба), в якому просив:

- визнати дії відповідача щодо відмови
у скасуванні реєстрації на ім'я ОСОБА_2
на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1
неправомірними;

- скасувати реєстрацію реєстрації
права приватної власності на ім'я
ОСОБА_2 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що він є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про спадщину за заповітом. Рішенням
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 15 червня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 25 жовтня 2011 року, за його колишньою
дружиною ОСОБА_2 визнано право
власності на Ѕ частки цієї квартири.
Однак, в подальшому ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 11 квітня 2012 року рішення
судів першої та апеляційної інстанції
були скасовані.

Позивач стверджував, що звертався до
Реєстраційної служби з проханням
скасувати реєстрацію права власності
на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_2, яка була проведена на підставі
рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька, скасованого ухвалою
суду касаційної інстанції, однак у
задоволенні його клопотання було
відмовлено та рекомендовано
звернутися до суду.

Позивач вважав дії відповідача
незаконними та такими, що порушують
його права як власника згаданої вище
нерухомості, а тому, посилаючись на ч.2
ст.71 Кодексу адміністративного
судочинства України, наполягав на
задоволенні позовних вимог (а.с.3-4).

В попередньому судовому засіданні 23
березня та 09 квітня 2014 року, в судовому
засіданні 06 травня 2014 року позивач та
його представник пояснили, що з приводу
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_1 неодноразово
звертався до начальника Реєстраційної
служби та державних реєстраторів,
однак документи, які він надавав
прийняті не були з посиланням на їх
неналежне оформлення, неповноту тощо.
Під час перебування цієї справи в
провадженні Донецького окружного
адміністративного суду ОСОБА_1
звернувся до Реєстраційної служби із
заявою про скасування, надіславши її на
адресу відповіла рекомендованою
поштовою кореспонденцією з
повідомленням про вручення. У зв'язку з
цим позивач та його представник
наполягали на задоволенні позовних
вимог.

Відповідач позовні вимоги не визнав,
надав письмові заперечення (а.с.60-61),
сутність яких полягала в тому, що за
інформацією, наявною в базі даних про
реєстрацію заяв і запитів, відомості
про нерухоме майно, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно не
знайдені, рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень чи
рішення про відмову в такій реєстрації
не формувалось. Позивач не звертався до
відповідача і, як наслідок, рішення про
відмову у державній реєстрації прав не
отримував.

В попередньому судовому засіданні 23
березня та 09 квітня 2014 року представник
відповідача також зазначила, що у
встановленому законодавством порядку
із заявою про скасування ОСОБА_1 до
Реєстраційної служби не звертався, а
тому жодного рішення з цього приводу
державним реєстратором прав не
приймалося. Просив відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
його безпідставність.

Про дату, час і місце судового розгляду
сторони повідомлені належним чином з
дотриманням вимог ст.ст.33-36 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), що підтверджено
розписками про отримання судової
повістки та рекомендованими
повідомленнями про вручення поштового
відправлення (а.с.55-59).

23 травня 2014 року через відділ
діловодства та документообігу
Донецького окружного
адміністративного суду позивач надав
клопотання про розгляд справи в
письмовому провадженні, одночасно
вказавши, що наполягає на задоволенні
позовних вимог (а.с.65).

Відповідач явку свого представника в
судове засідання не забезпечив.

На підставі ч.ч.1,4 ст.122, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС
України розгляд справи здійснено в
письмовому провадженні за наявними у
ній доказами.

З'ясовуючи чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, а також чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, суд встановив наступне.

Квартира АДРЕСА_1, на підставі
договору-купівлі продажу, посвідченого
Дев'ятою донецькою державною
нотаріальною контрою 21 березня 1991 року
за реєстровим номером 3371 та
зареєстрованого в Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька, належала
ОСОБА_3.

21 березня 1991 року Дев'ятою донецькою
державною нотаріальною контрою
посвідчений та зареєстрований в
реєстрі за номером 1622 заповіт,
складений ОСОБА_3 Згідно із вказаним
заповітом спадкоємцем майна ОСОБА_3
визначений її онук - ОСОБА_1.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

02 липня 1992 року Дев'ятою донецькою
державною нотаріальною контрою
позивачу видане свідоцтво про спадщину
за заповітом, зареєстроване в реєстрі
за № 5139 (а.с.12-13).

30 жовтня 2007 року реєстратором
комунального підприємства «Бюро
технічної інвентаризації м. Донецька»
прийнято рішення про реєстрацію права
власності на двокімнатну квартиру, що
складає 13/100 частки житлового буднику
(реєстраційний номер об'єкта 20836935),
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_1 (номер запису: 54590 в книзі: 195).
Реєстрація права власності здійснена
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 02 липня 1992
року № 5139.

Вказані обставини встановлені на
підставі витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 16486236 від
31 жовтня 2007 року (а.с.14).

Право власності позивача на згадану
квартиру зареєстроване в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 31 жовтня 2007
року, про що свідчить відповідний штамп
на копії свідоцтва про право на
спадщину за заповітом (а.с.13).

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 15 червня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 25 жовтня 2011 року, задоволений позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на самовільно побудовані
прибудови та визнання права власності
на Ѕ частини квартири; за ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 визнано право сумісної
власності на самовільно побудовані
прибудови а-23, а-24, а-25 та
реконструйовану частину квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1; за
ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ
частки квартири за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.5-7).

В подальшому ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 квітня 2012 року частково
задоволена касаційна скарга ОСОБА_1;
рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 15 червня 2011 року та
ухвала Апеляційного суду Донецької
області від 25 жовтня 2011 року -
скасовані, а справа передана на новий
розгляд до суду першої інстанції
(а.с.8-11).

ОСОБА_1 стверджував, що на підставі
рішення Будьоннівського суду м.
Донецька від 15 червня 2011 року право
власності на Ѕ частки квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було
зареєстроване на ім'я ОСОБА_2

Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В порушення вимог ч.1 ст.71 КАС України
жодного доказу (витяг, інформаційна
довідка тощо) на підтвердження того
факту, що право власності на Ѕ частки
квартири, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстроване на ім'я ОСОБА_2 в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно або в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, позивачем не
надано.

Доводи позивача та його представника
щодо звернення до Реєстраційної служби
з приводу скасування державної
реєстрації права власності на Ѕ частки
квартири на ім'я ОСОБА_2 та щодо відмови
відповідача цьому письмовими доказами
не підтверджені. Зокрема, на
підтвердження свого звернення до
Реєстраційної служби позивач не надав
картку прийому заяви або рекомендоване
повідомленням про вручення поштового
відправлення та описом вкладення до
нього тощо. Твердження позивача про
порушення його прав внаслідок відмови
у скасуванні також не були
підтверджені належними доказами (в
даному випадку - рішенням державного
реєстратора про відмову у скасуванні).

У зв'язку з неможливістю надання
письмових доказів на підтвердження
факту звернення позивача до
відповідача та відмови останнього у
скасуванні державної реєстрації
позивач та його представник наполягали
на виклику в судове засідання у якості
свідка начальника відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби Турнуєвої
Н.С.

Вказана посадова особа в судове
засідання не з'явилася, проте надала
письмові пояснення про те, що під час
особистого прийому вона надала
консультацію ОСОБА_1 щодо порядку
скасування державної реєстрації прав
та комплекту документів, а також
запропоновано подати відповідний
комплект документів особисто
державному реєстратору або надіслати
поштою. Аналогічна консультація
позивачу була надана державним
реєстратором Колоденко К.В. В
результаті перегляду бази даних про
реєстрацію заяв і запитів встановлено,
що у встановленому законодавством
порядку із заявою про скасування
ОСОБА_1 до Реєстраційної служби не
звертався (а.с.63-64).

На підтвердження вказаних пояснень
суду надана роздруківка з Державного
реєстру речових прав, сформована
станом на 12:59 11 квітня 2014 року на запит
державного реєстратора Колоденко К.В.,
зі змісту якої слідує, що за
результатами пошуку за адресою об'єкта
нерухомого майна: АДРЕСА_1, заяв не
знайдено. Пошук здійснювався за
наступними параметрами: «повідомлення
про знищення об'єкта нерухомого майна»,
«заява про взяття на облік
безхазяйного майна», «заява про
внесення змін до Державного реєстру
прав», «заява про відкликання заяви»,
«рішення суду про заборону здійснення
реєстраційних дій», «заява про
скасування», «інший», «зареєстровано»
та «зупинено державну реєстрацію»
(а.с.62).

Докази, які б спростовували наведені
вище обставини, суду не надані.

Вирішуючи справу по суті, до спірних
правовідносин суд застосовує
нижченаведені правові норми.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав та інтересів
фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових осіб
при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства (ч.1 ст.2 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.182 Цивільного
кодексу України порядок проведення
державної реєстрації прав на
нерухомість та підстави відмови в ній
встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає
правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації, та їх обтяжень є
Закон України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV
(далі - Закон № 1952).

Згідно з ч.13 ст.15 Закону № 1952 Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень встановлює
Кабінет Міністрів України. Такий
порядок затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, що передбачено
абз.2 ч.1 ст.2 Закону № 1952.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону № 1952 державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону № 1952 права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав, що
встановлено ч.4 ст.3 Закону № 1952.

Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади, їхні
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 1952
систему органів державної реєстрації
прав становлять: Міністерство юстиції
України; центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері державної реєстрації прав;
органи державної реєстрації прав,
утворені Міністерством юстиції
України в установленому
законодавством порядку.

П.п.1, 5 ч.1 ст.8 Закону № 1952 визначено, що
до повноважень органу державної
реєстрації прав належить проведення
державної реєстрації прав та їх
обтяжень або відмова у їх реєстрації;
здійснення інших повноважень,
передбачених цим Законом та іншими
законами України.

П.п.1, 2, 9 ч.2 ст.9 Закону № 1952 встановлено,
що державний реєстратор: 1) встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у випадках, встановлених
законом); відповідність повноважень
особи, яка подає документи на державну
реєстрацію прав та їх обтяжень;
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав; 2) приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав; 9)
здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень, та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії; 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення; 9) з урахуванням права на
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку, що передбачено ч.3 ст.2
КАС України.

У спірних правовідносинах
Реєстраційна служба виступає у якості
суб'єктів владних повноважень, а спірні
правовідносини виникли з приводу
реалізації владних управлінських
функцій в сфері державної реєстрації
прав, отже оскаржувані дії відповідача
мають бути перевірені судом на
відповідність критеріям, наведеним у
ч.3 ст.2 КАС України.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про внесення змін до Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень» від 11
лютого 2010 року № 1878-VI, який набрав
чинності з 01 січня 2013 року, державна
реєстрація в Реєстрі прав власності на
нерухоме майно, Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, Державному реєстрі іпотек,
надання інформації із зазначених
реєстрів здійснюються до 1 січня 2013
року.

Державний реєстратор, нотаріус як
спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
відповідно до Закону № 1952, починаючи з 1
січня 2013 року мають доступ до Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, Державного
реєстру іпотек і використовують під
час проведення державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень реєстраційні дані зазначених
реєстрів.

Порядок використання даних Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна та
Державного реєстру іпотек
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень.

Згідно з положеннями п.п.94-95 Порядку №
868 94 під час проведення державної
реєстрації прав у Державному реєстрі
прав державний реєстратор
використовує дані Реєстру прав
власності на нерухоме майно, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, Державного реєстру
іпотек та Державного реєстру обтяжень
рухомого майна для цілей справляння
державного мита та/або перенесення
відомостей із зазначених реєстрів до
Державного реєстру прав.

Державний реєстратор у разі
відсутності відомостей у Державному
реєстрі прав та Реєстрі прав власності
на нерухоме майно використовує
реєстраційні дані, які містяться на
паперовому носії інформації (реєстрові
книги та реєстраційні справи, ведення
яких здійснювали підприємства бюро
технічної інвентаризації), - у разі їх
наявності в органі державної
реєстрації прав.

Державний реєстратор встановлює
наявність (відсутність) записів про:
державну реєстрацію права власності
або іншого речового права на нерухоме
майно у Реєстрі прав власності на
нерухоме майно - під час проведення
вперше державної реєстрації права
власності на нерухоме майно у
Державному реєстрі прав; обтяження
нерухомого майна іпотекою в Державному
реєстрі іпотек - під час проведення
вперше державної реєстрації права
власності на нерухоме майно або
іпотеки у Державному реєстрі прав;
обтяження речових прав на нерухоме
майно в Єдиному реєстрі заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна -
під час проведення державної
реєстрації прав у Державному реєстрі
прав; обтяження податковою заставою
речових прав на нерухоме майно у
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна, порядок доступу до якого
встановлює Мін'юст, - під час проведення
державної реєстрації прав у Державному
реєстрі прав.

Порядок використання Реєстру прав
власності на нерухоме майно та
перенесення державним реєстратором
відомостей з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна,
Державного реєстру іпотек та
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна до Державного реєстру прав
встановлює Мін'юст.

Аналіз наведених вище правових норм,
зумовлює висновок, що починаючи з 01
січня 2013 року суб'єкти владних
повноважень, до компетенції яких
належить державна реєстрація прав на
нерухоме майно, не повноважні вносити
будь-які зміни або доповнення до
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, проте використовують ці дані під
час проведення державної реєстрації
прав в Державному реєстрі речових прав
на нерухоме майно. Неповноважні
вносити зміни та доповнення до Реєстру
прав і посадові особи бюро технічної
інвентаризації.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та їх
посадові особи зобов'язані діяти
виключно в межах повноважень, в порядку
та у спосіб, що визначені Конституцією
та законами України.

Згідно зі ст.1 Закону № 1952 Державний
реєстр речових прав на нерухоме майно
(далі - Державний реєстр прав) - єдина
державна інформаційна система, що
містить відомості про права на
нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Ч.1 ст.10 Закону № 1952 визначено, що
Державний реєстр прав містить
відомості про зареєстровані права і
обтяження, суб'єктів прав, об'єкти
нерухомого майна, документи, на
підставі яких проведено державну
реєстрацію прав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.26 Закону №
1952 записи до Державного реєстру прав
вносяться на підставі прийнятого
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень.

Порядок ведення Державного реєстру
прав на нерухоме майно затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 жовтня 2011 року № 1141 (далі - Порядок
№ 1141).

Ч.2 ст.26 Закону № 1952 встановлено, що у
разі скасування на підставі рішення
суду рішення про державну реєстрацію
прав до Державного реєстру прав
вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав.

Згідно з п.41 Порядку № 1141 державний
реєстратор вносить записи до
Державного реєстру прав про скасування
державної реєстрації прав у разі
скасування на підставі рішення суду
рішення державного реєстратора про
державну реєстрацію прав.

Внесення записів про скасування
державної реєстрації прав
здійснюється державним реєстратором
за заявою, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.

Для внесення записів про скасування
державної реєстрації прав державний
реєстратор вносить до відповідного
розділу Державного реєстру прав такі
відомості: 1) підстава для скасування
державної реєстрації прав: назва
документа; дата видачі документа; номер
документа; ким виданий (оформлений)
документ; додаткові відомості про
документ; 2) реєстраційний номер, дата
та час реєстрації заяви, на підставі
якої вносяться записи про скасування
державної реєстрації прав; 3) підстава
для внесення записів про скасування
державної реєстрації прав: назва
рішення; дата формування рішення;
індексний номер рішення; 4) прізвище,
ім'я та по батькові державного
реєстратора; 5) найменування органу
державної реєстрації прав або
найменування нотаріальної контори,
назва нотаріального округу.

У результаті внесення записів про
скасування державної реєстрації прав у
відповідному розділі Державного
реєстру прав державний реєстратор
робить відмітку про скасування
державної реєстрації прав.

У разі коли внесення записів про
скасування державної реєстрації прав
здійснюється щодо державної
реєстрації переходу чи припинення
речових прав, державний реєстратор
робить відмітку про скасування
державної реєстрації прав та поновлює
записи про речові права на нерухоме
майно, обтяження таких прав, що
існували до проведення державної
реєстрації прав.

У разі коли внесення записів про
скасування державної реєстрації прав
здійснюється щодо державної
реєстрації прав на об'єкт нерухомого
майна, який поділено чи частку з якого
виділено, або на об'єкти нерухомого
майна, що об'єднано, державний
реєстратор робить відмітку про
скасування державної реєстрації прав
та відкриває закритий (закриті) розділ
(розділи) Державного реєстру прав та
відповідну (відповідні) реєстраційну
(реєстраційні) справу (справи) на
підставі прийнятого ним рішення про
відкриття закритого розділу
Державного реєстру прав та
реєстраційної справи.

Порядок прийняття і розгляду заяв про
внесення змін до записів, внесення
записів про скасування державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень та скасування
записів Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно затверджений
наказом Міністерства юстиції України
від 12 грудня 2011 року № 3502/5 (далі -
Порядок № 3502/5).

Цей Порядок визначає процедуру
прийняття і розгляду заяв щодо
внесення записів про скасування
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, перелік документів,
необхідних для внесення записів про
скасування державної реєстрації прав
та скасування записів Державного
реєстру прав, права та обов'язки
суб'єктів, що є учасниками зазначеної
процедури.

П.1.2. Порядку № 3502/5 встановлено, що у
разі внесення записів про скасування
державної реєстрації прав, скасування
записів Державного реєстру прав
заінтересованою особою - є особа, в
інтересах якої на підставі рішення
суду скасовано рішення державного
реєстратора прав.

Відповідно до п.1.3. Порядку № 3502/5
рішення щодо внесення записів про
скасування державної реєстрації прав
та скасування записів Державного
реєстру прав приймає державний
реєстратор прав на нерухоме майно, яке
оформлює за допомогою Державного
реєстру прав.

Згідно з п.1.5. Порядку № 3502/5 документи,
що подаються для внесення записів про
скасування державної реєстрації прав
та скасування записів Державного
реєстру прав, повинні відповідати
вимогам, встановленим законом, цим
Порядком та іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.2.1. Порядку № 3502/5 для
внесення записів про скасування
державної реєстрації прав та
скасування записів Державного реєстру
прав заявник подає органу державної
реєстрації прав, державним
реєстратором якого було проведено
державну реєстрацію прав, заяву та
документи, визначені цим Порядком.
Заява подається щодо кожного об'єкта
нерухомого майна окремо.

Згідно з п.2.2. Порядку № 3502/5 орган
державної реєстрації прав приймає
заяви у день їх надходження в порядку
черговості і реєструє у базі даних про
реєстрацію заяв і запитів з
автоматичним присвоєнням їм
реєстраційного номера, фіксацією дати
та часу реєстрації. Орган державної
реєстрації прав видає заявникові
картку прийому заяви. Моментом
прийняття заяви вважаються дата та час
її реєстрації у базі даних про
реєстрацію заяв і запитів. Орган
державної реєстрації прав або нотаріус
видає заявникові картку прийому заяви.

Відповідно до п.2.3. Порядку № 3502/5
заявник під час подання заяви
пред'являє органові державної
реєстрації прав документи, що
посвідчують його особу, визначені
Порядком № 868.

Для внесення записів про скасування
державної реєстрації прав, скасування
записів Державного реєстру прав
заявник подає рішення суду про
скасування рішення державного
реєстратора, що набрало законної сили,
та копії документів, визначених у п.2.3
цього розділу, що передбачено п.2.6.
Порядку № 3502/5.

Форма заяви про скасування затверджена
п.1 наказу Міністерства юстиції України
від 17 квітня 2012 року № 595/5 «Про
впорядкування відносин, пов'язаних з
державною реєстрацією речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», діючого
в редакції наказу Міністерства юстиції
України № 1841/5 від 14 грудня 2012 року, і
передбачає два види скасування -
«скасування запису Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно» та
«скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

Згідно з п.2.9. Порядку № 3502/5 під час
розгляду заяви та документів, що
додаються до неї, державний реєстратор
перевіряє наявність підстав для
внесення записів про скасування
державної реєстрації прав та
скасування записів Державного реєстру
прав.

За результатами розгляду заяви та
документів, що додаються до неї,
державний реєстратор приймає рішення
щодо внесення записів про скасування
державної реєстрації прав, скасування
записів Державного реєстру прав або
рішення щодо відмови у внесенні
записів про скасування державної
реєстрації прав, відмови у скасуванні
записів Державного реєстру прав, що
встановлено п.2.10. Порядку № 3502/5.

За приписами п.2.11. Порядку № 3502/5
державний реєстратор на підставі
прийнятого рішення щодо внесення
записів про скасування державної
реєстрації прав або скасування записів
Державного реєстру прав вносить записи
про скасування державної реєстрації
прав або скасовує записи Державного
реєстру прав.

П.п.2.14.2 п.2.14. Порядку № 3502/5 визначений
вичерпний перелік підстав для
прийняття державним реєстратором
рішення щодо відмови у внесенні
записів про скасування державної
реєстрації прав, відмови у скасуванні
записів Державного реєстру прав.

Так, державний реєстратор приймає
рішення щодо відмови у внесенні
записів про скасування державної
реєстрації прав, відмови у скасуванні
записів Державного реєстру прав
виключно за наявності таких підстав:

- органом державної реєстрації прав або
нотаріусом, до якого звернувся заявник,
не проводилась державна реєстрація
прав на відповідний об'єкт нерухомого
майна, взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна або внесення змін до
запису Державного реєстру прав;

- подане рішення суду про скасування
рішення державного реєстратора не
набрало законної сили або не завірене
належним чином відповідно до
законодавства;

- запис про скасування державної
реєстрації прав уже внесено, запис
Державного реєстру прав з відповідним
реєстраційним номером уже скасовано.

При цьому рішення про скасування
приймається за формою, наведеною у
додатку 21 до наказу Міністерства
юстиції України від 26 грудня 2011 року №
3601/5, діючого у редакції наказу
Міністерства юстиції України від 14
грудня 2012 року № 1841/5, рішення про
відмову у скасуванні - за формою,
наведеною у додатку 22.

Аналіз наведених вище положень Закону
№ 1952, Порядку № 3502/5 та Порядку № 1141
зумовлює наступні висновки:

- державний реєстратор повноважний
приймати рішення щодо внесення записів
про скасування державної реєстрації
прав та про скасування записів
Державного реєстру прав, тобто
державний реєстратор може прийняти
рішення про скасування записів
Державного реєстру прав; водночас він
не уповноважений приймати рішення про
скасування державної реєстрації, а
лише вносить відповідний запис до
Державного реєстру прав;

- повноваження державного реєстратор
щодо внесення записів про скасування
державної реєстрації прав та про
скасування записів поширюються лише на
Державний реєстр прав, аналогічними
повноваженнями щодо Реєстру прав
власності на нерухоме майно державний
реєстратор не наділений;

- рішення про скасування державної
реєстрації прав державний реєстратор
приймає на підставі рішення суду про
скасування рішення про державну
реєстрацію прав;

- з заявою про скасування державної
реєстрації прав звертається
зацікавлена особа, тобто особа, в
інтересах якої на підставі рішення
суду скасовано рішення державного
реєстратора прав; при цьому така заява
подається за формою, наведеною у
додатку 21 наказу Міністерства юстиції
України від 17 квітня 2012 року № 595/5.

Як встановлено судом, на час звернення
до суду із вказаним позовом із заявою
про скасування до Реєстраційної служби
ОСОБА_1 не звертався, жодного рішення з
цього приводу державним реєстратором
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби не приймалося.

Таким чином, у державних реєстраторів
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби не було фактичних та правових
підстав для прийняття рішення про
скасування державної реєстрації права
власності на Ѕ частки квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_2, що свідчить про
безпідставність позовних вимог.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання неправомірними дій
відповідача щодо відмови у скасуванні
реєстрації на ім'я ОСОБА_2 на Ѕ частки
квартири АДРЕСА_1, не підлягають
задоволенню.

Вимоги позивача про скасування
реєстрації права приватної власності
на ім'я ОСОБА_2 на Ѕ частки квартири
АДРЕСА_1 також не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

По-перше, позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження того, що право
власності на Ѕ частки квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстроване на ім'я ОСОБА_2 в Реєстрі
прав власності на нерухоме майно або в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

По-друге, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових осіб
при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
шляхом справедливого, неупередженого
та своєчасного розгляду
адміністративних справ. Водночас, суд
не повноважний підміняти своїм
рішенням рішення суб'єкта владних
повноважень, до компетенції якого
законодавством віднесено вирішення
тих чи інших питань.

Як було зазначено вище, прийняття
рішення про скасування належить до
компетенції державного реєстратора
прав на нерухоме майно. Однак
відповідна заява ОСОБА_1 державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби не розглядалася і
жодного рішення, в тому числі про
відмову у скасуванні, ним не було
прийнято. Як наслідок, відсутнє рішення
суб'єкта владних повноважень, яке
потребувало би оцінки суду на
відповідність критеріям, наведеним у
ч.3 ст.2 КАС України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу
позивача на те, що факт його звернення
до Реєстраційної служби має бути
доведений належними доказами, таким як
картка прийому заяви або
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення та
опису вкладення до нього.

У разі наявності у позивача
документального підтвердження факту
звернення до Реєстраційної служби та
неприйняття за його заявою жодного
рішення впродовж встановленого
законодавством строку, належним
способом захисту прав позивача має
бути оскарження бездіяльності суб'єкта
владних повноважень. В тому випадку,
коли за результатами розгляду заяви
про скасування державним реєстратором
буде прийнято рішення про відмову у
скасуванні, позивач може оскаржити в
судовому порядку таке рішення суб'єкта
владних повноважень.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, беручи до уваги, що ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про відмову в задоволенні
адміністративного позову.

Відповідно ч.2 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз.

Оскільки відповідачем, на користь
якого ухвалене рішення, не були
понесені судові витрати, пов'язані із
залученням свідків та проведенням
судових експертиз, судові витрати
присудженню не підлягають.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 69-72, 94, 98, 159-163, 185-186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

постановив:

1. У задоволені адміністративного
позову ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції в м. Донецьку про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії - відмовити повністю.

2. Постанова прийнята, складена і
підписана у нарадчій кімнаті.

3. Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд в порядку, визначеному ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч.3 ст.160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

4. Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч.4
ст.167 Кодексу адміністративного
судочинства України, було повідомлено
про можливість отримання копії
постанови суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

5. Постанова набирає законної сили
після закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Кравченко Т.О.