Справа № 826/8211/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 липня 2014 року 14:42
№ 826/8211/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., при секретарі Новик В.М,
розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Фактор
Енергогруп»до Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання протиправним
рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю ТОВ
«Фактор Енергогруп» (надалі - позивач
або ТОВ «Фактор Енергогруп») з позовом
до Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
(надалі - відповідач або ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві) про визнання протиправним
рішення ДПІ у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві № 5825/10/26-56-15-02-05 від
01.11.2013 року «Про відмову у прийняті
податкової декларації».

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16.06.2014 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
у судовому засіданні на 03.07.2014 року.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача зазначив,
що відповідачем протиправно
відмовлено у прийнятті податкової
звітності ТОВ «Фактор Енергогруп»,
відповідно до оскаржуваного рішення,
що призвело до порушення його прав та
законних інтересів як добросовісного
платника податків.

У судове засідання 03.07.2014 року з'явилися
представники сторін.

Представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
просив суд задовольнити їх з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача подав суду
письмові заперечення, в яких зазначив
про законність та обґрунтованість
прийнятого ДПІ у Подільському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві рішення про
відмову у прийняті податкової
декларації з податку на прибуток
позивача за 9 місяців 2013 року з підстав
того, що за правилами п.49.1. ст.49 та п.57.1
ст.57 Податкового кодексу України
подання декларації з податку на
прибуток за 9 місяців 2013 року взагалі не
передбачено та не обумовлено чинним
податковим законодавством. Крім того,
відповідач у запереченнях також
зазначив про те, що позивач помилково
сприйняв за рішення його лист №
5825/10/26-56-15-02-05 від 01.11.2013 року «Про
відмову у прийняті податкової
декларації», який був лише
повідомленням, що надіслана декларація
не визнана як податкова звітність.

Суд у судовому засіданні 03.07.2014 року за
згодою сторін на підставі ч.4 ст.122
Кодексу адміністративного судочинства
України, враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
ухвалив про перехід до розгляду справи
у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем 28.10.2013 року засобами
телекомунікаційного зв'язку подана
відповідачу податкова декларація з
податку на прибуток підприємства за
підсумками 9 місяців 2013 року (з
додатками ІД, ІВ, АМ), про що отримано
підтвердження у вигляді квитанцій № 2
(копія наявна в матеріалах справи).

В зазначеній податковій декларації
позивач задекларував, зокрема,
наступні показники:

- ряд. 01 «Доходи, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування
(рядок 02+рядок03)» - 26 460 140,00 грн.;

- ряд. 04 «Витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування
(рядок 05+рядок 06)» - 26 787 881,00 грн.;

- ряд. 06.5 «Від'ємне значення об'єкта
оподаткування попереднього звітного
(податкового) року (від'ємне значення
рядка 07 Податкової декларації за
попередній звітний (податковий) рік» - 11
609 436,00 грн. (зі знаком «-»);

- ряд. 07 «Об'єкт оподаткування від усіх
видів діяльності (рядок 01 - рядок 04)(+,-)» -
327 741,00 грн. (зі знаком «-»);

- ряд. 16 «Податок на прибуток,
нарахований за результатами
останнього календарного кварталу
(звітного) податкового періоду (рядок 14
- рядок 15)(+,-)».

Натомість, позивач отримав від
відповідача лист від 01.11.2013 року №
5825/10/26-56-15-02-05 «Про відмову у прийнятті
податкової декларації» з підстав
порушення позивачем п.49.1. ст.49 та п.57.1
ст.57 Податкового кодексу України, у
зв'язку з чим податкова декларація з
податку на прибуток підприємства за 9
місяців 2013 року не визнана податковим
органом як податкова звітність.

Зазначене рішення відповідача за
правилами ст.56 Податкового кодексу
України оскаржувалось позивачем в
адміністративному порядку до
Міністерства доходів і зборів України,
за результатом чого рішення
відповідача було залишене без змін, а
скарга позивача - без задоволення.

Відповідно до п.56.1. ст.56 Податкового
кодексу України, рішення, прийняті
контролюючим органом, можуть бути
оскаржені в адміністративному або
судовому порядку.

Вважаючи оскаржуване рішення
відповідача від 01.11.2013 року №
5825/10/26-56-15-02-05 протиправним та
необґрунтованим, позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України (надалі -
Кодекс), який, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Згідно ст.7 Кодексу, під час
встановлення податку обов'язково
визначаються такі елементи: платники
податку; об'єкт оподаткування; база
оподаткування; ставка податку; порядок
обчислення податку; податковий період;
строк та порядок сплати податку; строк
та порядок подання звітності про
обчислення і сплату податку.

Під час встановлення податку можуть
передбачатися податкові пільги та
порядок їх застосування.

Будь-які питання щодо оподаткування
регулюються цим Кодексом і не можуть
встановлюватися або змінюватися
іншими законами України, крім законів,
що містять виключно положення щодо
внесення змін до цього Кодексу та/або
положення, які встановлюють
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства.

Елементи податку, визначені в п.7.1 цієї
статті, підстави для надання
податкових пільг та порядок їх
застосування визначаються виключно
цим Кодексом.

Нормами ст.33 Кодексу визначено, що
податковим періодом визнається
встановлений цим Кодексом період часу,
з урахуванням якого відбувається
обчислення та сплата окремих видів
податків та зборів.

Податковий період може складатися з
кількох звітних періодів.

Базовий податковий (звітний) період -
період, за який платник податків
зобов'язаний здійснювати розрахунки
податків, подавати податкові
декларації (звіти, розрахунки) та
сплачувати до бюджету суми податків та
зборів, крім випадків, передбачених цим
Кодексом, коли контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника
податку.

При цьому, п.34.1 ст.34 ПК України
встановлюються наступні види
податкових періодів: календарний рік;
календарне півріччя; календарні три
квартали; календарний квартал;
календарний місяць; календарний день.

Відповідно до п.46.1 ст.46 Кодексу,
податкова декларація, розрахунок (далі
- податкова декларація) - документ, що
подається платником податків (у тому
числі відокремленим підрозділом у
випадках, визначених цим Кодексом)
контролюючому органу у строки,
встановлені законом, на підставі якого
здійснюється нарахування та/або сплата
податкового зобов'язання, чи документ,
що свідчить про суми доходу,
нарахованого (виплаченого) на користь
платників податків - фізичних осіб,
суми утриманого та/або сплаченого
податку. Додатки до податкової
декларації є її невід'ємною частиною.

Форма податкової декларації
встановлюється центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної фінансової
політики (п.46.5 ст.46 Кодексу).

Згідно п.48.1 ст.48 Кодексу, податкова
декларація складається за формою,
затвердженою в порядку, визначеному
положеннями п.46.5 ст.46 цього Кодексу та
чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна
містити необхідні обов'язкові
реквізити і відповідати нормам та
змісту відповідних податку та збору.

Так, на момент виникнення спірних
правовідносин, форма податкової
декларації з податку на прибуток
підприємства була затверджена наказом
Міністерства фінансів України від
28.09.2011 року № 1213 «Про затвердження
форми Податкової декларації з податку
на прибуток підприємства», який
втратив чинність 16.01.2014 року, тобто діяв
станом на момент виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до п.48.3 ст.48 Кодексу,
податкова декларація повинна містити
такі обов'язкові реквізити: тип
документа (звітний, уточнюючий, звітний
новий); звітний (податковий) період, за
який подається податкова декларація;
звітний (податковий) період, що
уточнюється (для уточнюючого
розрахунку); повне найменування
(прізвище, ім'я, по батькові) платника
податків згідно з реєстраційними
документами; код платника податків
згідно з Єдиним державним реєстром
підприємств та організацій України або
податковий номер; реєстраційний номер
облікової картки платника податків або
серію та номер паспорта (для фізичних
осіб, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків та
повідомили про це відповідний орган
державної податкової служби і мають
відмітку у паспорті); місцезнаходження
(місце проживання) платника податків;
найменування органу державної
податкової служби, до якого подається
звітність; дата подання звіту (або дата
заповнення - залежно від форми);
ініціали, прізвища та реєстраційні
номери облікових карток або інші
відомості, визначені в абзаці сьомому
цього пункту, посадових осіб платника
податків; підписи платника податку -
фізичної особи та/або посадових осіб
платника податку, визначених цим
Кодексом, засвідчені печаткою платника
податку (за наявності).

В силу вимог п.48.5.1 п.48.5 ст.48 Кодексу,
податкова декларація повинна бути
підписана, зокрема, керівником
платника податків або уповноваженою
особою, а також особою, яка відповідає
за ведення бухгалтерського обліку та
подання податкової декларації до
органу державної податкової служби. У
разі ведення бухгалтерського обліку та
подання податкової декларації
безпосередньо керівником платника
податку така податкова декларація
підписується таким керівником. При
цьому достатнім підтвердженням
справжності документа податкової
звітності є наявність оригіналу
підпису уповноваженої особи на
документі у паперовій формі або
наявність в електронному документі
електронного цифрового підпису
платника податку.

За приписами п.48.7 ст.48 Кодексу,
податкова звітність, складена з
порушенням норм цієї статті, не
вважається податковою декларацією,
крім випадків, встановлених п.46.4 ст.46
цього Кодексу.

Одночасно нормами п.49.1 та абз.1 п.49.2 ст.49
Кодексу закріплено, що податкова
декларація подається за звітний період
в установлені цим Кодексом строки
органу державної податкової служби, в
якому перебуває на обліку платник
податків.

Платник податків зобов'язаний за
кожний встановлений цим Кодексом
звітний період подавати податкові
декларації щодо кожного окремого
податку, платником якого він є,
відповідно до цього Кодексу незалежно
від того, чи провадив такий платник
податку господарську діяльність у
звітному періоді.

Зокрема, п.49.18 ст.49 ПК України
встановлено, що податкові декларації,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом, подаються за базовий звітний
(податковий) період, що дорівнює:

- календарному місяцю (у тому числі в
разі сплати місячних авансових
внесків) - протягом 20 календарних днів,
що настають за останнім календарним
днем звітного (податкового) місяця (пп.
49.18.1);

- календарному кварталу або
календарному півріччю (у тому числі в
разі сплати квартальних або піврічних
авансових внесків) - протягом 40
календарних днів, що настають за
останнім календарним днем звітного
(податкового) кварталу (півріччя) (пп.
49.18.2);

- календарному року, крім випадків,
передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5
цього пункту - протягом 60 календарних
днів, що настають за останнім
календарним днем звітного
(податкового) року (пп. 49.18.3);

- календарному року для платників
податку на доходи фізичних осіб - до 1
травня року, що настає за звітним, крім
випадків, передбачених розділом IV
цього Кодексу (пп. 49.18.4);

- календарному року для платників
податку на доходи фізичних
осіб-підприємців - протягом 40
календарних днів, що настають за
останнім календарним днем звітного
(податкового) року (пп. 49.18.5).

Відповідно до положень п.57.1 ст.57
Кодексу, платники податку на прибуток
(крім новостворених, виробників
сільськогосподарської продукції,
неприбуткових установ (організацій) та
платників податків, у яких доходи, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування, за останній річний
звітний податковий період не
перевищують 10 мільйонів гривень)
щомісяця сплачують авансовий внесок з
податку на прибуток у порядку і в
строки, які встановлені для місячного
податкового періоду, у розмірі не менше
1/12 нарахованої до сплати суми податку
за попередній звітний (податковий) рік
без подання податкової декларації
(абз.4).

Платники податку, у яких доходи, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування, за останній річний
звітний (податковий) період не
перевищують 10 мільйонів гривень, та
неприбуткові установи (організації)
сплачують податок на прибуток на
підставі податкової декларації, яку
подають до органів державної
податкової служби за звітний
(податковий) рік і не сплачують
авансових внесків (абз.8).

У разі якщо платник податку, який
сплачує авансовий внесок, за
підсумками першого кварталу звітного
(податкового) року не отримав прибуток
або отримав збиток, він має право
подати податкову декларацію та
фінансову звітність за перший квартал.
Такий платник податку авансових
внесків у другому - четвертому
кварталах звітного (податкового) року
не здійснює, а податкові зобов'язання
визначає на підставі податкової
декларації за підсумками першого
півріччя, трьох кварталів та за рік, яка
подається до органу державної
податкової служби в порядку,
передбаченому цим Кодексом (абз.9).

Платник податку, який за підсумками
минулого звітного (податкового) року не
отримав прибутку або отримав збиток,
податкові зобов'язання не нараховував
і не мав базового показника для
визначення авансових внесків у
наступному році, а за підсумками
першого кварталу отримує прибуток, має
подати податкову декларацію за перше
півріччя, три квартали звітного
(податкового) року та за звітний
(податковий) рік для нарахування та
сплати податкових зобов'язань (абз.10).

У складі річної податкової декларації
платником податку подається
розрахунок щомісячних авансових
внесків, які мають сплачуватися у
наступні дванадцять місяців. Визначена
в розрахунку сума авансових внесків
вважається узгодженою сумою грошових
зобов'язань (абз.11).

В свою чергу, п.152.9 ст.152 розділу ІІІ
«Податок на прибуток підприємств»
Кодексу визначено, що для цілей цього
розділу використовуються такі
податкові періоди: календарні квартал,
півріччя, три квартали, рік. Базовим
податковим (звітним) періодом для цілей
цього розділу є календарний квартал
або календарний рік для платників
податків, визначених у п.57.1 ст.57 цього
Кодексу.

При цьому, податкова декларація
подається за вибором платника
податків, якщо інше не передбачено цим
Кодексом, в один із таких способів: а)
особисто платником податків або
уповноваженою на це особою; б)
надсилається поштою з повідомленням
про вручення та з описом вкладення; в)
засобами електронного зв'язку в
електронній формі з дотриманням умови
щодо реєстрації електронного підпису
підзвітних осіб у порядку, визначеному
законодавством (п.49.3 ст.49 Кодексу).

У разі надсилання податкової
декларації поштою, платник податку
зобов'язаний здійснити таке
відправлення на адресу відповідного
органу державної податкової служби не
пізніше ніж за десять днів до
закінчення граничного строку подання
податкової декларації, визначеного
цією статтею, а при поданні податкової
звітності в електронній формі, - не
пізніше закінчення останньої години
дня, в якому спливає такий граничний
строк (п.49.5 ст.49 Кодексу).

Прийняття податкової декларації є
обов'язком органу державної податкової
служби. Під час прийняття податкової
декларації уповноважена посадова
особа органу державної податкової
служби, в якому перебуває на обліку
платник податків, зобов'язана
перевірити наявність та достовірність
заповнення всіх обов'язкових
реквізитів, передбачених п.48.3 та п.48.4
ст.48 цього Кодексу. Інші показники,
зазначені в податковій декларації
платника податків, до її прийняття
перевірці не підлягають (п.49.8 ст.49
Кодексу).

При цьому, порядок подання платниками
податків податкової звітності до
органів державної податкової служби
України в електронній формі із
використанням електронного цифрового
підпису встановлюється Інструкцію з
підготовки і подання податкових
документів в електронному вигляді
засобами телекомунікаційного зв'язку,
затвердженою наказом ДПА України від
10.04.2008 року № 233 «Про подання
електронної податкової звітності»
(надалі - Інструкція).

Відповідно до п.1 розділу ІІ Інструкції,
платник податків здійснює формування
та подання податкових документів в
електронному вигляді відповідно до
законодавства із застосуванням
спеціалізованого програмного
забезпечення формування податкових
документів, засобу КЗІ, керуючись цією
Інструкцією та договором.

Підставою для прийняття податкового
документа в електронному вигляді є:
його відповідність затвердженому
формату (стандарту); підтвердження ЕЦП
платника податків та його посадових
осіб, підписи яких є обов'язковими для
звітів в паперовій формі за умов,
встановлених в ст.3 Закону України «Про
електронний цифровий підпис»; чинність
відповідного посиленого сертифіката
ключа під час накладання ЕЦП
(підтверджується за допомогою позначки
часу, отриманої від акредитованого
центру сертифікації ключів, або якщо до
моменту одержання електронного
документа строк дії відповідного
сертифіката не був закінчений або
відповідний сертифікат не був
скасований/ блокований) (п.7 розділу ІІ
цієї Інструкції).

За змістом п. 7 розділу ІІІ Інструкції,
при поданні податкових документів в
електронній формі телекомунікаційними
каналами зв'язку платник податків та
органи ДПС повинні додержуватися
певного порядку. Зокрема, перша
квитанція є підтвердженням платнику
податків передачі його податкових
документів в електронному вигляді до
органу ДПС засобами
телекомунікаційного зв'язку. Ця
квитанція надсилається органами ДПС на
електронну адресу платника податків, з
якої було надіслано податкову
звітність. Другий примірник першої
квитанції в електронному вигляді
зберігається в органі ДПС. Якщо на
електронну адресу платника податків не
надійшла перша квитанція, то
податковий документ вважається
неодержаним (пп.7.4 п.7 розділу ІІІ
Інструкції).

Підтвердженням платнику податків
прийняття його податкових документів
до бази даних ДПС є друга квитанція в
електронному вигляді у текстовому
форматі, в якій визначаються реквізити
прийнятого податкового документа в
електронній формі, відповідність
податкового документа в електронній
формі затвердженому формату
(стандарту) електронного документа,
результати перевірки ЕЦП, інформація
про платника податків, дата та час
приймання, реєстраційний номер,
податковий період, за який подається
податкова звітність, та дані про
відправника квитанції. На цю квитанцію
накладається ЕЦП органу ДПС,
здійснюється її шифрування та
надсилання платнику податків засобами
телекомунікаційного зв'язку. Другий
примірник другої квитанції в
електронному вигляді зберігається в
органі ДПС (пп.7.5 п.7 розділу ІІІ
Інструкції).

Якщо надіслані податкові документи
сформовано з помилкою, то платнику
податків надсилається друга квитанція
в електронному вигляді у текстовому
форматі про неприйняття податкових
документів в електронному вигляді із
зазначенням причин. На цю квитанцію
накладається ЕЦП органу ДПС,
здійснюється її шифрування та
надсилання платнику податків засобами
телекомунікаційного зв'язку. Другий
примірник другої квитанції в
електронному вигляді зберігається в
органі ДПС (пп.7.6 п.7 розділу ІІІ
Інструкції).

Таким чином, в силу норм ст.49 Кодексу, за
умови дотримання вимог, встановлених
ст.ст.48, 49 Кодексу, податкова
декларація, надана платником, також
вважається прийнятою у разі, якщо орган
державної податкової служби із
дотриманням вимог п.49.11 цієї статті не
надає платнику податків повідомлення
про відмову у прийнятті податкової
декларації або у випадках, визначених
цим пунктом, не надсилає його платнику
податків у встановлений цією статтею
строк. У разі подання платником
податків до органу державної
податкової служби податкової
декларації, заповненої з порушенням
вимог п.48.3 та 48.4 ст.48 цього Кодексу,
такий орган державної податкової
служби зобов'язаний надати такому
платнику податків письмове
повідомлення про відмову у прийнятті
його податкової декларації із
зазначенням причин такої відмови у
разі отримання такої податкової
декларації, надісланої поштою або
засобами електронного зв'язку, -
протягом п'яти робочих днів з дня її
отримання.

За результатом системного аналізу
вищевикладених законодавчих норм та
обставин справи, враховуючи те, що
податкова декларація з податку на
прибуток за 9 місяців 2013 року (три
квартали 2013 року) була подана
позивачем з дотриманням вимог,
встановлених положеннями ст.48 та ст.49
Кодексу, а також на те, що позивач за
підсумками трьох кварталів 2013 року
отримав від'ємне значення об'єкта
оподаткування (збиток) в сумі 327 741,00
грн. (рядок 07 декларації), у тому числі
збиток за минулий звітний (податковий)
рік складає 11 609 4360,00 грн. (рядок 06.5
декларації), суд дійшов висновку, що
позивач правомірно подав вказану вище
декларацію за загальним
(поквартальним) принципом.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Кодексу адміністративного судочинства
України не містить визначення термінів
нормативно-правовий акт та правовий
акт індивідуальної дії.

Нормативно-правовий акт - виданий
суб'єктом владних повноважень
документ, який встановлює, змінює чи
припиняє дію обов'язкових правил
поведінки, обмежених в часі, просторі
та за колом осіб, та призначений для
неодноразового застосування. Правовий
акт індивідуальної дії - виданий
суб'єктом владних повноважень
документ, прийнятий з метою реалізації
положень нормативно-правового акту
(актів) щодо конкретної життєвої
ситуації, не містить
загальнообов'язкових правил поведінки
та стосується прав і обов'язків чітко
визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому
він адресований.

Обов'язковою ознакою як
нормативно-правового, так і правового
акту індивідуальної дії є юридичний
характер, тобто обов'язковість його
приписів для відповідного суб'єкта
(суб'єктів), дотримання яких
забезпечується правовими механізмами.

Однак, як вбачається зі змісту
оскаржуваного рішення, оформленого
листом від 01.11.2013 року № 5825/10/26-56-15-02-05,
останній не має обов'язкового
характеру і не встановлює для ТОВ
«Фактор Енергогруп» прав та обов'язків
у сфері публічно-правових відносин, а
тому він не є рішенням у розумінні п. 1
ст. 17 КАС України, з огляду на що вимога
про визнання протиправним рішення ДПІ
у Подільському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві № 5825/10/26-56-15-02-05 від 01.11.2013 року
«Про відмову у прийняті податкової
декларації» задоволенню не підлягає.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд може прийняти іншу
постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, для
належного захисту порушених прав
позивача, суд дійшов висновку про
визнання протиправними дії ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві щодо відмови у прийнятті
податкової декларації з податку на
прибуток підприємства за 9 місяців 2013
року, поданої ТОВ «Фактор Енергогруп»,
про що зазначено у листі від 01.11.2013 року
№ 5825/10/26-56-15-02-05.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, до яких, зокрема, відносяться
вчинення дій на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві щодо
відмови у прийнятті податкової
декларації з податку на прибуток
підприємства за 9 місяців 2013 року,
поданої Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фактор Енергогруп»,
про що зазначено у листі від 01.11.2013 року
№ 5825/10/26-56-15-02-05.

3. В іншій частині позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок