Справа № 814/7/14
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

29 квітня 2014 року
Справа № 814/7/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Малих О.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження справу за

адміністративним позовом: Приватного
підприємства «Струг» (вул. Миру, 11, м.
Южноукраїнськ, Миколаївська область,
55000)

до відповідача: Южноукраїнської
об'єднанної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області (вул.
Енергобудіельників, 5, м.
Южноукраїнськ, Миколаївська область
55000)

про: скасування податкових
повідомлень-рішень від 16.12.2013р. № ,
№ ,

в с т а
н о в и в:

Позивач, Приватне підприємство «Струг»
(далі - ПП «Струг»), звернулось до суду з
позовом про визнання протиправним та
недійсним з моменту прийняття
податкового повідомлення-рішення
Южноукраїнської об'єднанної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області (далі -
відповідач, Южноукраїнська ОДПІ) №
від 16.12.2013 року.

Ухвалою від 09.01.2014 року відкрито
провадження у справі № 814/7/14 за позовом
Приватного підприємства «Струг» про
визнання протиправним та недійсним з
моменту прийняття податкового
податкового повідомлення-рішення
Южноукраїнської об'єднанної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області № від
16.12.2013 року.

Ухвалою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06.02.2014 року
відкрито провадження у справі № 814/345/14
за адміністративним позовом
Приватного підприємства «Струг» про
визнання протиправним та недійсним з
моменту прийняття податкового
податкового повідомлення-рішення
Южноукраїнської об'єднанної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області № від
16.12.2013 року.

27.02.2014 року суд своєю ухвалою об'єднав
справи № 814/7/14 та № 814/345/14 в одне
провадження.

В обґрунтування позову позивач
зазначає, що ПП «Струг» включив до
податкового кредиту лише суми, що
підтверджуються податковими
накладними та фінансовою
документацією, а реальність всіх
господарських операцій по відносинам з
усіма його контрагентами
підтверджується наявними в позивача
первинними документами, що були
укладені відповідно до вимог діючого
господарського та податкового
законодавства. Отже, оскаржені
податкові повідомлення-рішення
суперечать законодавству та є такими,
що підлягають визнанню протиправним та
скасуванню.

Відповідач проти адміністративного
позову заперечує та зазначає, що
витрати позивача по операціями з його
контрагентом не підтвердженні
відповідними розрахунками, платіжними
та іншими первинними документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачен6о правилами ведення
бухгалтерського обліку та нарахування
податку, отже рішення Южноукраїнської
ОДПІ від № та № від 16.12.2013
року прийнято у відповідності з чинним
законодавством, тобто є законними і
скасуванню не підлягають (т. 1 арк. спр.
103 - 106, т. 3 арк. спр. 135 - 137).

Представники сторін надали клопотання
про розгляд справи в порядку
письмового провадження (т. 3 арк. спр. 149,
150).

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

У період з 15.11.2013 року по 21.11.2013 року
Южноукраїнською ОДПІ було проведено
позапланову виїзну перевірку
Приватного підприємства «Струг» () з питань правомірності
формування податкового кредиту по
взаємовідносинам з ПП «Юг-Інвест» () за період жовтень -
листопад 2012 року та витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування, по взаємовідносинам з
ПП «Юг-Інвест» за 4 квартал 2012 року.

За результатами перевірки
відповідачем було складено акт №
42/22-01/32841807 від 28.11.2013 року (далі - акт
перевірки, т. 2 арк. спр. 10 - 17).

У акті перевірки відповідачем
встановлено порушення ПП «Струг»:

- ст. 203, 215, 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) в частині
недодержання правочинів, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, здійснених ПП «Струг»
при придбанні товарів;

- п. 198.1, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI
(із змінами і доповненнями, далі - ПК
України) у періоді, що перевіряється, що
призвело до безпідставного завищення
дозволений податковий кредит з податку
на додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі
59 117,00 грн., чим занижено податок на
додану вартість за жовтень 2012 року на
суму 59 117,00 грн.;

- п.п. 139.1.9 п. 139.1. ст. 139 ПК України, а саме:
підприємством безпідставно завищено
витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування за
період, що перевірявся, на суму 295 586,00
грн., в результаті чого занижено
податок на прибуток 4 квартал 2012 року на
суму 62 073,00 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем було оформлено та
направлено позивачу податкові
повідомлення-рішення:

- № від 16.12.2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на суму 59
117,00 грн. та нараховано штрафних санкцій
у розмірі 29 558,50 грн. (т. 1 арк. спр. 8);

- № від 16.12.2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на суму 62 073,00 грн.
та нараховано штрафних санкцій у
розмірі 31 036,50 грн. (т. 2 арк. спр. 9).

Не погоджуючись із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Надаючи правової оцінки цим обставинам
та відносинам, що виникли між
сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від
16.07.1999 р. № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» встановлено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки, акти тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції та за наявності
всіх реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 16.07.1999 р. № 996-ХІV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою
ознакою господарської операції є
реальна зміна майнового стану платника
податків, що також відповідає і
кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК, не включаються
до складу витрат витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно пунктом 198.3 статті 198 ПК,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість,
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

З наведеного випливає, що сама по собі
несплата податку продавцем (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) в
разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування.

Чинним законодавством України не
встановлено обов'язку покупця
сплачувати ПДВ ще й до бюджету, коли
такий податок не буде сплачений
продавцем або іншою особою, з
урахуванням суми податку, отриманого
від покупця в ціні товару.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність з
негативними наслідками саме щодо цієї
особи.

Зазначена обставина не є підставною
для позбавлення платника податку права
на відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній мав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України встановлено, що сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п.п. «а» п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
що не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно вимог пункту 201.11
статті 201 Податкового кодексу України).

Судом встановлено і матеріалами справи
підтверджено, що відповідно до
договору поставки № 3/п-2012 від 08.10.2012
року, укладеного між ПП «Струг»
(покупцем) та ПП «Юг-Інвест»
(постачальником), постачальник виконує
поставку продукції (найменування,
одиниця вимірювання та загальна
кількість, термін оплати та поставки
якої зазначені у рахунках та накладних)
партіями по конкретним заказам покупця
протягом 10 - 12 днів після передоплати;
одночасно з продукцією передає покупцю
відвантажувальні документи; покупець
приймає продукцію та надає
постачальнику документи, що свідчать о
прийнятті продукції;
товарно-транспортні витрати
постачальника включені у вартість
продукції (т. 2 арк. спр. 24 - 25).

Оплата товару здійснювалась повністю в
безготівковій та в готівковій формі, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи рахунками-фактурами за жовтень
2012 року (т. 2 арк. спр. 26 - 35) та
квитанціями до прибуткового ордеру (т. 2
арк. спр. 56 - 62).

Факт виконання робіт оформлено актами
приймання виконаних робіт за жовтень
та грудень 2012 року (т. 2 арк. спр. 90 - 196),
січень - грудень 2013 року (т. 2 арк. спр. 197 -
235, т. 3 арк. спр. 1 - 129).

На постачання продукції ПП «Юг-Інвест»
було складено та надано позивачеві
податкові накладні (т. 2 арк. спр. 46 - 55).

Також слід зазначити, що вимоги щодо
оформлення податкових накладних
встановлені п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України. В акті перевірки
відсутні відомості щодо того, що на
момент проведення перевірки позивачем
не надано до перевірки податкові
накладні, або податкові накладні
оформлені із порушеннями норм,
встановлених податковим
законодавством.

За таких обставин суд вважає, що
встановлені судом обставини свідчать
про те, що позивачем правомірно
сформовано податковий кредит та
обґрунтовано заявлено відшкодування з
бюджету та від'ємне значення суми
податку на додану вартість за
перевіряє мий період, а спірні
податкові повідомлення-рішення
належить скасувати.

Що стосується нікчемності правочинів
суд, з урахуванням позиції, що
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
14.11.2012 № К/9991/50772/12, зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 204
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як вказано у постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009,
«… вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або про відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
його недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих за
правочинами, здійсненими з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Крім того, відповідно до частини 1
статті 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідність його змісту
вимогам закону; наявність мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладення учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, пошкодження майна
фізичної або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини другою статті 228
ЦК України правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. Тобто в
такому випадку із нікчемного правочину
повинно витікати, що його метою є один
із перелічених у ст. 228 ЦК України
напрямків.

В акті перевірки відсутні посилання на
судові рішення, що набрали законної
сили, щодо притягнення посадових осіб
учасників правочину до кримінальної
відповідальності за цими статтями, як і
відсутнє посилання на судові рішення,
що набрали законної сили, щодо
недійсності або фіктивності вчинених
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагентів як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Суд також бере до уваги що, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
у відповідності до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З огляду на зазначену норму під час
розгляду спорів щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень суди, незалежно
від підстав, наведених у позовній
заяві, перевіряють їх відповідність
усім зазначеним вимогам статті 2 КАС
України.

Згідно з ч. 2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не довів суду законність та
обґрунтованість прийнятого рішення.
Натомість позивачем надано суду
достатні докази на підтвердження
реальності господарських операцій та
дійсності укладених з контрагентами
правочинів.

У зв'язку з цим, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими і такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Суд також зазначає, що
вищенаведені висновки узгоджуються із
правовими позиціями Верховного Суду
України при вирішенні спорів цієї
категорії. Так, у постановах від 09.09.2008р.
у справі №21-500во08, від 01.06.10р. у справі
№21-573во10 та від 31.01.11р. у справі №21-47а10
Верховний Суд України дійшов висновку,
що якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, зазначена позиція
узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява №3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22.01.09р. в
пункті 71 зазначив, що платник податку
не повинен нести відповідальності за
наслідки невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню. На думку суду, такі вимоги
стали б надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.

Згідно із ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень і застосування
практики Європейського суду з прав
людини» № 3477-IV від 23.02.06р. українські
суди мають застосовувати при розгляді
справ практику Європейського Суду з
прав людини як джерело права.

Позивач в своєму позові просив суд
визнати протиправними та недійсними з
моменту прийняття податкові
повідомлення-рішення відповідача.
Відповідно до положень ст. 11 КАС
України суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Враховуючи надані позивачем докази,
суд вважає за можливе, з метою повного
захисту прав, свобод та інтересів
позивача, вийти за межі позовних вимог
та визнати оскаржувані податкові
повідомлення-рішення Южноукраїнської
об'єднанної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області № та №
від 16.12.2013 року протиправними та
скасувати їх в повному обсязі.

Керуючись статтями 11, 128, 158, 160-163 КАС
України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати в
повному обсязі податкове
повідомлення-рішення Южноукраїнської
об'єднанної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області № від
16.12.2013 року.

3. Визнати протиправним та скасувати в
повному обсязі податкове
повідомлення-рішення Южноукраїнської
об'єднанної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївської області № від
16.12.2013 року.

Постанова набирає законної сили
після закінчення 10-денного строку з дня
проголошення/отримання постанови, якщо
протягом цього часу не буде подано
апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постанови
за наслідками апеляційного
провадження.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
у випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення встановлених строків
залишається без розгляду, якщо суд
апеляційної інстанції за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

Суддя
О.В. Малих