Справа № 804/3115/14
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2014 рокусправа № 804/3115/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Головко О.В.

суддів:
Суховарова А.В. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
березня 2014 року в адміністративній
справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області

про визнання протиправним та
скасування наказу, поновлення на
роботі,-

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов ОСОБА_1, в якому
позивач просить: визнати протиправним
наказ № 259-к від 31.01.2014 Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області та
скасувати його; зобов'язати Головне
управління юстиції у
Дніпропетровській області поновити на
посаді начальника відділу нотаріату
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області ОСОБА_1 та
допустити негайне виконання постанови
суду в частині поновлення на посаді
відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу
адміністративного судочинства
України; зобов'язати Головне
управління юстиції у
Дніпропетровській області сплатити на
користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі
середньої заробітної плати в межах
стягнення за один місяць.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
березня 2014 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга ґрунтується на тому,
що судом першої інстанції не надано
належної оцінки нормам чинного
законодавства та його висновки не
відповідають обставинам справи, судом
не повно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, що призвело до
прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що наказом начальника
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області від 10.10.2011 №
1846-к ОСОБА_1 було призначено на посаду
начальника відділу нотаріату
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області, з посадовим
окладом відповідно до штатного
розпису, зі збереженням 7 рангу
державного службовця, в порядку
переведення з посади заступника
начальника Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області -
начальника відділу нотаріату, з 10
жовтня 2011 року.

ОСОБА_1 на ім'я начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області ОСОБА_2
подано заяву про звільнення з займаної
посади з 31.01.2014, яка датована 17 січня 2014
року.

Наказом начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 31.01.2014 №
259-к ОСОБА_1 звільнено з посади
начальника відділу нотаріату
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області за угодою
сторін з 31.01.2014 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП
України.

Звертаючись з даним адміністративним
позовом до суду ОСОБА_1 в його
обґрунтування зазначив, що 27.12.2013
всьому керівному складу ГУ юстиції у
Дніпропетровській області було
представлено нового начальника ОСОБА_2,
яка після представлення повідомила, що
нею будуть проводитися кадрові
«зачистки» в керівному складі
управління. Пізніше, 15.01.2014, начальник
ГУ юстиції у Дніпропетровській області
викликала до себе позивача та під
страхом звільнення з посади за
дисциплінарне стягнення змусила
написати заяву про звільнення за
угодою сторін та заяву про надання
двотижневої відпустки з 16.01.2014 по 31.01.2014.

Вказані обставини в суді першої
інстанції повністю підтвердив свідок з
боку позивача ОСОБА_3, що було розцінено
судом першої інстанції як встановлені
факти.

При цьому судом першої інстанції без
належних обґрунтувань не були
досліджені будь-які інші докази, які
були подані відповідачем чи про
дослідження яких клопотали сторони
(допит додаткових свідків з боку
позивача та свідків з боку
відповідача).

Відповідно до ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (ст. 69 КАС України).

Статтею 86 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 138 КАС України предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі. Для встановлення обставин,
зазначених у частині першій цієї
статті, у судовому засіданні
заслуховуються пояснення осіб, які
беруть участь у справі, показання
свідків, досліджуються письмові та
речові докази, у тому числі носії
інформації із записаною на них
інформацією, висновки експертів.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Судом першої інстанції не було
дотримано вказаних положень закону, що
свідчить про порушення норм
процесуального права.

Дослідивши докази, які мають значення
для вирішення справи, заслухавши
пояснення позивача та представників
сторін суд апеляційної інстанції
встановив, що дійсно 27 грудня 2013 року
відбулося офіційне представлення
губернатором Дніпропетровської
області новопризначеного начальника
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області ОСОБА_2,
після чого остання озвучила присутнім
працівникам Управління вимоги щодо
необхідності підвищення інтенсивності
роботи, покращення якості роботи та
зазначила, що якщо хтось не вбачає для
себе такої можливості - може прийняти
відповідне вольове рішення (пояснення
свідків з боку відповідача ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6). При цьому свідок ОСОБА_5
на питання головуючого відповів, що
концепція основної діяльності ОСОБА_2
доведена чи озвучена не була.

Свідок ОСОБА_6 також пояснив, що
аналогічні висловлювання були
озвучені ОСОБА_2 на оперативній нараді,
яка відбулася з керівним складом
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області 30 грудня 2013
року.

Позивач в судовому засіданні вказав, що
31.12.2013 начальник ГУ юстиції у
Дніпропетровській області запросила
його до себе та запропонувала написати
заяву про звільнення, адже не бачить
його на посаді начальника відділу
нотаріату, та надала можливість
обдумати цю пропозицію.

Повторна бесіда з начальникам
управління юстиції, як зазначив під час
апеляційного розгляду справи позивач,
відбулася 13 січня 2014 року, на якій
остання наполегливо вказала про
необхідність написати заяву про
звільнення, в іншому випадку вона
вирішить це питання самостійно.

Під страхом звільнення з роботи за
дисциплінарним стягненням, маючи на
меті проходити процедуру обрання на
посаду судді, що може негативно
вплинути на результати
кваліфікаційного відбору, ОСОБА_1, з
його слів, вимушений був написати заяву
про звільнення з посади за угодою
сторін, датуючи її 17 січня 2014 року, як
того вимагала ОСОБА_2 через
необхідність відправлення позивача у
відрядження.

Свідок з боку позивача ОСОБА_3
підтвердив, що 13.01.2014, очікуючи за
трибуною в актовому залі ГУ юстиції у
Дніпропетровській області виступу на
нараді працівників реєстраційної
служби, бачив, що після наради
керівників Управління, яка відбувалася
в кабінеті ОСОБА_2, всі на ній присутні,
окрім ОСОБА_1, вийшли з кабінету.
Позивач вийшов пізніше, приблизно
через 5-7 хвилин, схвильований, піднявся
на вищий поверх (як припускає свідок -
до власного кабінету), після чого через
нетривалий час повернувся до кабінету
ОСОБА_2 з аркушем паперу. Пізніше ОСОБА_1
йому пояснив, що це була заява на
звільнення, яку ОСОБА_2 змусила його
написати.

Свідок з боку позивача ОСОБА_7 пояснив,
що 13.01.2014 зайшов до Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області задля
робочої зустрічі з начальником відділу
нотаріату ОСОБА_1, проте останнього на
робочому місці не застав. Зі службового
кабінету вийшов працівник відділу
ОСОБА_8, якого ОСОБА_7 запитав коли можна
записатися на прийом до начальника
відділу, проте останній відповів, що
навряд чи така можливість є, адже
ОСОБА_1 примусили написати заяву про
звільнення.

Представник відповідача звернув увагу
суду, що вказані свідчення позивача є
суперечливими, адже в позовній заяві
ОСОБА_1 вказував, що така бесіда між ним
та начальником Управління відбулася 15
січня 2014 року, проте після того, як
відповідач надав докази в спростування
такого твердження (наказ Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 13.01.2014 №
6-ВР «Про службове відрядження», згідно
з яким ОСОБА_1 було вирішено відрядити
до м. Києва строком на 3 дні - з 14 по 16
січня 2014 року), останній їх змінив.

Також відповідач надав докази в
спростування свідчень ОСОБА_3 щодо
проведення наради працівників
реєстраційної служби 13.01.2014, а саме
службову записку заступника
начальника служби - начальника відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області, зі змісту
якої вбачається, що в період з 13 січня
2014 року по 17 січня 2014 року
реєстраційною службою Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області під
головуванням начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області було
проведено одну нараду за участю
заступника начальника служби ОСОБА_3,
яка відбулася 17 січня 2014 року в
приміщенні Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області о
10-00 год.

Окрім того свідок з боку відповідача
ОСОБА_9 також пояснила, що ОСОБА_1 подав
до відділу кадрової роботи заяву про
звільнення саме 17 січня 2014 року.

Суд вважає такі пояснення представника
відповідача слушними, проте такими, що
не впливають на вирішення даної
адміністративної справи, адже позивач
оскаржує наказ про звільнення не через
порушення процедури його прийняття, а
через вчинення на нього тиску щодо
звільнення з боку керівника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області.

Окрім того суд апеляційної інстанції
допускає, що як позивач, так і свідки,
можуть достеменно не пам'ятати чіткої
дати тих чи інших подій з огляду на
тривалий проміжок часу між тим, коли
вони відбувалися, та часом вирішення
спору в суді.

Разом з тим свідки з боку відповідача
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 вказали, що 31
січня 2014 року ОСОБА_1 в своєму кабінеті
зібрав нараду працівників відділу
нотаріату, на якій подякував останнім
за сумлінну роботу та зазначив, що
жалкує, що доводиться звільнятися, не
зважаючи на те, що не має такого
бажання. Проте, як зазначив ОСОБА_1, він
вимушений це зробити, адже не може
найти порозуміння з новопризначеним
начальником ГУ юстиції у
Дніпропетровській області.

Аналогічні пояснення надав свідок з
боку позивача ОСОБА_8

Також свідок з боку позивача ОСОБА_13
пояснив, що 31.01.2014 піднявся до відділу
нотаріату Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області,
проте співробітників відділу в
службовому кабінеті не застав.
Зазирнувши до кабінету ОСОБА_1 ОСОБА_13
з'ясував, що всі вони знаходяться в
кабінеті у позивача. Після того, як з
кабінету вийшов ОСОБА_8, свідок запитав
про можливість записатися на прийом до
ОСОБА_1, проте останній повідомив про
відсутність такої можливості, адже цей
день є останнім робочим днем ОСОБА_1,
оскільки той вимушений був написати
заяву про звільнення.

Щодо зауважень представника
відповідача, що показання свідка
ОСОБА_8 не можуть бути взяти до уваги
судом, адже дана особа не була заявлена
позивачем в якості свідка в суді першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
вважає необґрунтованими з огляду на
положення ст. 77 КАС України, згідно з
яким якщо показання свідка ґрунтуються
на повідомленнях інших осіб, то ці
особи повинні бути також допитані.

Крім того, як було зазначено вище,
ОСОБА_8 надав тотожні свідчення зі
свідченнями ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Надаючи оцінку дослідженим доказам та
нормам чинного законодавства суд
апеляційної інстанції зазначає, що
відповідно до ст. 30 Закону України «Про
державну службу» державна служба
припиняється із загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України.

Згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про
працю України підставами припинення
трудового договору є, зокрема, угода
сторін.

Тобто, умовою для припинення трудового
договору за угодою сторін є взаємне
волевиявлення працівника і
роботодавця щодо припинення трудових
відносин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 231 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
особою проти її справжньої волі
внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Суд апеляційної інстанції доходить
висновку, що ключовим питанням при
вирішенні даної адміністративної
справи є твердження позивача про
відсутність об'єктивного бажання
звільнення з посади начальника відділу
нотаріату Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області.

При цьому суд не знаходить
обґрунтованими доводи відповідача, що
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами наявність на
нього тиску щодо звільнення з боку
ОСОБА_2

Відповідно до ст. 70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

З огляду на те, що наявність
волевиявлення особи на вчинення тих чи
інших дій безпосередньо пов'язано з
суб'єктом вчинених дій, а чинним
законодавством не встановлено певного
засобу доказування відповідного
питання, суд апеляційної інстанції
доходить висновку, що твердження
позивача про відсутність
волевиявлення на звільнення є
достатнім, належним та допустимим
доказом такого твердження.

При цьому самим відповідачем не надано
жодного доказу на спростування
вказаного твердження позивача, не
зважаючи на те, що відповідно до ч. 2 ст.
71 КАС України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Також суд апеляційної інстанції бере
до уваги інші встановлені обставини,
які, за висновком суду, додатково, хоча
й опосередковано, підтверджують
обґрунтованість доводів позивача.

Так, судом встановлено, що до
призначення начальником Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській ОСОБА_2, ОСОБА_1
працював у вказаному органі з липня 2010
року, при цьому жодних дисциплінарних
стягнень за період роботи у позивача не
було, також позивачем жодного разу не
було висловлено бажання про звільнення
з роботи, що підтверджується
поясненнями ОСОБА_1, поясненнями
допитаних судом свідків та не
спростовано відповідачем.

Окрім того з пояснень свідка ОСОБА_3
випливає, що дії новопризначеного
начальника управління юстиції ОСОБА_2
були направлені на зміну складу
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області, адже
тотожна розмова з пропозицію написати
заяву на звільнення відбулися 31 грудня
2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Пізніше
ОСОБА_3 змушений був написати таку
заяву через тиск ОСОБА_2

Встановити чи були звільнені інші
посадові особи Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області за
період роботи ОСОБА_2 суду апеляційної
інстанції не вдалося через не
виконання відповідачем усної ухвали
суду про надання відповідних доказів з
цього питання.

Також у суду виникли сумніви щодо
об'єктивної можливості як у позивача,
так і у начальника ГУ юстиції у
Дніпропетровській області за короткий
проміжок часу (з 27.12.2013 по 17.01.2014) надати
оцінку спільній співпраці та дійти
обґрунтованого висновку про не бажання
(з власної ініціативи) її продовжувати.

Підтвердженням цьому, так само як і
доводам позивача, є дії останнього
після звільнення, а саме не отримання з
власної ініціативи трудової книжки.

Подання ОСОБА_1 позову про поновлення
на роботі є додатковим самостійним
підтвердженням відсутності у нього
об'єктивного бажання на звільнення.

Доводи апелянта, що висловлювання
ОСОБА_1 щодо вчинення на нього тиску з
боку ОСОБА_2 є розповсюдженням
негативної інформації стосовно даної
особи, носять оціночний характер, адже
ОСОБА_2, з метою захисту своїх законних
прав та інтересів, має право звернутися
до суду за правилами цивільного
судочинства для вирішення спору про
захист честі, гідності та ділової
репутації, яке на час розгляду даного
спору, останньою реалізовано не було.
За відсутності судового рішення, яке
набрало законної сили, як у
відповідача, так і в адміністративного
суду, відсутні підстави вважати такий
факт встановленим та доведеним.

Враховуючи сукупність викладених
обставин, оцінивши докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд
апеляційної інстанції доходить
висновку, що наказ Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області № 259-к від 31
січня 2014 року носить протиправний
характер, а способом поновлення
порушеного права позивача в спірних
правовідносинах є поновлення на
займаній посаді, з якої ОСОБА_1 був
звільнений.

При цьому суд виходить з приписів
статті 2411 Кодексу законів про працю
України, якою встановлено, що строки
виникнення і припинення трудових прав
та обов'язків обчислюються роками,
місяцями, тижнями і днями. Коли строки
визначаються днями, то їх обчислюють з
дня, наступного після того дня, з якого
починається строк.

Вказане підтверджується і пунктом 2.27
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29.07.1993 №
58, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 17.08.1993 за № 10, де прямо
зазначається, що днем звільнення
вважається останній день роботи.

З огляду на те, що в наказі Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області № 259-к від
31.01.2014 визначено звільнити ОСОБА_1 з 31
січня 2014 року, то позивач підлягає
поновленню на посаді саме з 01 лютого 2014
року.

Разом з тим постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню у
зв'язку з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи,
через невідповідністю висновків суду
обставинам справи, як така, що ухвалена
з порушенням норм процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області
задовольнити частково.

Постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року в адміністративній справі №
804/3115/14 скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати протиправним
та скасувати наказ Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області № 259-к від 31
січня 2014 року.

Поновити ОСОБА_1 на
посаді начальника відділу нотаріату
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області з 01 лютого
2014 року.

Постанова суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом 20 днів з дня
складання в повному обсязі.

Повний текст постанови складений
25 липня 2014 року.

Головуючий:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров

Суддя:
Т.І. Ясенова