Справа № К/9991/4852/12-С
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/4852/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги С.В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Військово-медичного клінічного центру
Південного регіону про стягнення
одноразової грошової допомоги,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2008 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Військово-медичного
клінічного центру Південного регіону
про стягнення одноразової грошової
допомоги.

Постановою Приморського районного
суду міста Одеси від 06 березня 2008 року
позов задоволено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2011
року скасовано постанову Приморського
районного суду міста Києва від 06
березня 2008 року. Прийнято нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права та просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що наказом по стройовий
частині позивач виключений зі списків
особового складу з 25 вересня 2004 року, у
зв'язку зі звільненням з військової
служби за пунктом 67, підпункт «б» (за
станом здоров'я). В період проходження
військової служби, 03 березня 2004 року,
позивачу встановлена друга група
інвалідності з причини травми,
пов'язаної з виконанням обов'язку
військової служби.

Звернувшись до відповідача з питанням
щодо отримання одноразової грошової
допомоги у зв'язку з інвалідністю, що
настала в період проходження
військової служби, позивач отримав
відмову.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач, як інвалід 2-ї групи,
інвалідність якого настала в період
проходження військової служби
внаслідок травми, пов'язаної з
виконанням зобов'язань військової
служби, починаючи з 04 квітня 2006 року,
має право на виплату одноразової
грошової допомоги в розмірі до
п'ятирічного грошового забезпечення за
останньою посадою, на підставі статті 41
Закону України «Про загальний
військовий обов'язок і військову
службу», а з 01 січня 2007 року право на
виплату такої допомоги передбачено
пунктом 2 частини 1 статті 3; частиною 2
статті 16 Закону України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх
сімей».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що інвалідність
відповідача настала до внесення змін в
Закон України «Про загальний
військовий обов'язок і військову
службу» та в Закон України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх сімей»
відповідно до яких, розмір одноразової
грошової допомоги у зв'язку з
інвалідністю, що настала в період
проходження військової служби
дорівнює розміру п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою.

Крім того, суд апеляційної інстанції
зазначив, що відповідно до статті 16
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» (в редакції, чинній
до 03 листопада 2006 року) ОСОБА_2 підлягав
державному обов'язковому особистому
страхуванню у разі поранення (контузії,
травми або каліцтва), захворювання,
одержаних у період проходження служби
(зборів), у розмірі, залежному від
ступеня втрати працездатності, що
визначається у відсотковому
відношенні від загальної суми
страхування на випадок загибелі або
смерті.

Умови страхування і порядок виплат
страхових сум військовослужбовцям на
той час були регламентовані постановою
Кабінету Міністрів України від 19
серпня 1992 року №488, підпунктом "б"
пункту 6 якої було передбачено, що в
разі втрати застрахованим
працездатності, що сталася внаслідок
поранення (контузії, травми або
каліцтва), захворювання, одержаних в
період проходження служби (зборів), -
йому виплачується страхова сума у
розмірі залежно від ступеня втрати
працездатності, що визначається у
процентному відношенні до загальної
суми страхування на випадок загибелі
або смерті.

Законами України про Державний бюджет
України на відповідні роки
передбачалося нарахування відповідної
страхової суми з державного
обов'язкового страхування
військовослужбовців згідно зі статті 16
Закону України "Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей".

На виконання вимог вищенаведених
нормативно-правових актів ОСОБА_2 мав
право звернутися до HACK «Оранта» та
отримати страхову суму в розмірі 60 %
ступеня втрати професійної
працездатності. Суди не встановили, чи
позивач скористався цим правом і чи
звертався він із відповідною заявою до
HACK «Оранта» .

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Ухвалюючи свої рішення як суд першої,
так і суд апеляційної інстанції не
встановили коли саме позивач звернувся
за отриманням спірної одноразової
допомоги, а тому не можливо встановити,
яку саме редакцію законів слід
застосовувати до даних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Частиною другою статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2011
року скасувати, а справу за позовом
ОСОБА_2 до Військово-медичного
клінічного центру Південного регіону
про стягнення одноразової грошової
допомоги направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф.Загородній