Справа № 757/22706/13-а
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2014-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Бабенко К.А
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді Бабенка К.А.,
суддів: Федотова І.В., Чаку Є.В.,
розглянувши адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 08 листопада 2013 року за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Правління Пенсійного фонду України,
Управління Пенсійного фонду України в
Подільському районі м. Києва, про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У зв'язку з поданням апеляційної скарги
на рішення суду першої інстанції, яке
відповідно до п. 2 частини першої ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України прийнято у порядку скороченого
провадження, згідно з абз. 4 частини
восьмої ст. 183-2, п. 3 частини першої
ст. 197 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 08 листопада 2013 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, Позивачем подано апеляційну
скаргу, в якій він просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким його позовні
вимоги задовольнити.

Як вбачається із Заперечень Пенсійного
фонду України (а.с.26-28), Позивач
народився ІНФОРМАЦІЯ_1, працював на
підприємствах Української Радянської
Соціалістичної Республіки до 23.07.1990
року, його загальний трудовий стаж
складає 28 років, що підтверджується
записами в його трудових книжках, копії
яких наявні в матеріалах справи (а.с.
13-15).

А як зазначає в своїй позовній заяві
Позивач, у грудні 1990 року він виїхав на
постійне місце проживання до Держави
Ізраїль.

Згідно з частинами першою та другою ст.
92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII
(далі - Закон №1788-XII), громадянам, які
виїхали на постійне проживання за
кордон, пенсії не призначаються;
пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 частини першої,
частини другої ст. 49 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV
(далі - Закон №1058-IV), виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється, зокрема, на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

Згідно зі ст. 51 Закону № 1058-IV, у разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Проте, Рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 № 1058-IV.

Позивач 20.12.2010 року та 08.09.2013 року
(повторно) звернувся до Пенсійного
фонду України із Заявами щодо
призначення та виплати йому пенсії за
віком на підставі Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV
(далі - Закон №1058-IV) та Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року № 25-рп/2009.

Листом Пенсійного фонду України від
24.09.2013 року (вих. 14060/К-11), копія якого
також наявна в матеріалах справи (а.с.
18), повідомлено Позивача про
відсутність у нього права на
призначення пенсії, тому, як зазначене
Рішення Конституційного Суду України
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон,
саме після 07.10.2009 року.

Відповідно до частини другої ст. 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

А згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року,
кожен, хто законно перебуває на
території будь-якої держави, має право
вільно пересуватися і вільно вибирати
місце проживання в межах цієї
території. Кожен є вільним залишати
будь-яку країну, включно зі своєю
власною. На здійснення цих прав не
можуть бути встановлені жодні
обмеження, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

В зв'язку з вищенаведеним, колегія
суддів дійшла висновку, що громадянин
України має право на отримання пенсії з
моменту ухвалення Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
№ 25-рп/2009 року незалежно від того коли і
до якої країни він виїхав за межі
України на постійне місце проживання.

Проте, відповідно до частин першої,
другої ст. 1 Закону №1788, саме громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом; іноземці та
особи без громадянства, які проживають
в Україні, мають право на пенсію на
рівні з громадянами України на умовах,
передбачених законодавством або
міждержавними угодами.

А згідно з п.1 ст.2, чинного на час виїзду
Позивача на постійне місце проживання
до Держави Ізраїль Закону України «Про
громадянство України» від 08 жовтня 1991
року, громадянами України є усі
громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України;

Відповідно до п.1 частини першої,
частини другої Закону України «Про
громадянство України» від 18 січня 2001
року № 2235-III, усі громадяни колишнього
СРСР, які на момент проголошення
незалежності України (24 серпня 1991 року)
постійно проживали на території
України; особи, зазначені у пункті 1
частини першої цієї статті, є
громадянами України з 24 серпня 1991 року.
Тобто, Позивач виїхав на постійне місце
проживання до Держави Ізраїль до
проголошення незалежності України,
будь-яких доказів на підтвердження
наявності у нього громадянства України
ним не надано.

В зв'язку з вищенаведеним, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для призначення та
виплати Позивачу пенсії за віком. Більш
того, Відповідач - Правління Пенсійного
фонду України не наділено
повноваженнями призначати і
виплачувати пенсії та не зобов'язано
приймати документи, необхідні для її
призначення, а до Відповідача -
Управління Пенсійного фонду України в
Подольському районі м.Києва із
відповідною заявою Позивач не
звертався.

Проте, згідно з частиною третьою ст. 7
Закону України «Про звернення
громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями, вимоги
якої Відповідачем - Правлінням
Пенсійного фонду України не виконано,
що свідчить про його протиправну
бездіяльність, в зв'язку з чим,
адміністративний позов в цій частині
підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Позивач просить задовольнити його
позовні вимоги з 20 грудня 2010 року, а
позовну заяву ним надіслано 10 жовтня 2013
року, що підтверджується відбитком
поштового штемпелю на конверті (а.с.20),
тобто, з частковим пропущенням строку
звернення до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Питання щодо наявності підстав
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними Позивачем не наведено та
судом першої інстанції не
розглядалось, в зв'язку з чим, позовні
вимоги за період з 20 грудня 2010 року по 10
квітня 2013 року мають бути залишено без
розгляду.

Відповідно до ст.202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
скасовує постанову суду першої
інстанції та приймає нове рішення, якщо
встановить порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Постанову суду першої інстанції
частково прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи в цій частині, тому, апеляційна
скарга задовольняється частково,
Постанова Печерського районного суду
м. Києва від 08 листопада 2013 року в
частині скасовується, ухвалюється в
цій частині нова Постанова, якою
адміністративний позов
задовольняється, а в частині позовних
вимог за період з 20 грудня 2010 року по 10
квітня 2013 року скасовується та
адміністративний позов в цій частині
залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено, в зв'язку з чим,
Позивачу присуджується з Державного
бюджету України 8,61 грн. (50% від 17,21 грн.)
сплаченого судового збору за подачу
апеляційної скарги.

Відповідно до частини десятої ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі оскарження в
апеляційному порядку постанови,
прийнятої у скороченому провадженні,
судове рішення суду апеляційної
інстанції по такій справі є остаточним
і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 94, 100, 183-2, 197, 198, 200, 202, 205,
207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково, Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 08 листопада
2013 року в частині відмови в задоволенні
позовних вимог за період з 20 грудня 2010
року по 10 квітня 2013 року та стосовно
визнання бездіяльності Правління
Пенсійного фонду України щодо
ненаправлення до Управління
Пенсійного Фонду України в
Подольському районі м.Києва Заяви
ОСОБА_2 про призначення та виплати йому
пенсії протиправною скасувати,
ухвалити в частині позовних вимог
стосовно визнання бездіяльності
Правління Пенсійного фонду України
щодо ненаправлення до Управління
Пенсійного Фонду України в
Подольському районі м.Києва Заяви
ОСОБА_2 про призначення та виплати йому
пенсії протиправною нову Постанову,
якою адміністративний позов
задовольнити.

Визнати бездіяльність Правління
Пенсійного Фонду України щодо
ненаправлення до Управління
Пенсійного Фонду України в
Подольському районі м.Києва Заяви
ОСОБА_2 про призначення та виплати йому
пенсії протиправною.

Адміністративний позов в частині
позовних вимог за період з 20 грудня 2010
року по 10 квітня 2013 року залишити без
розгляду.

В іншій частині Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 08 листопада
2013 року залишити без змін.

Присудити з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 8,61 грн. сплаченого за
квитанцією №16 від 23 листопада 2013 року
судового збору за подачу апеляційної
скарги.

Постанова набирає законної сили з
моменту прийняття, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Федотов І.В.

Чаку Є.В.

Головуючий суддя

Бабенко К.А

Судді:

Федотов І.В.

Чаку Є.В.