Справа № 826/8353/14
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1Вн. №27/199
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 липня 2014 року 15:15 № 826/8353/14

за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання протиправними дій,
зобов'язати вчинити дії Суддя
О.В.Головань

Секретар Ю.О.Литвиненко

Представники:

Від позивача: ОСОБА_3 - п/к (угода від
07.07.14 р.)

Від відповідача: Кісельова О.П. - п/к
(дов. від 08.04.14 р.)

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про

визнання неправомірним та
скасування наказу Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві №299 від 10.06.14 р.
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, громадянці Російської
Федерації ОСОБА_1;

зобов'язання Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, громадянці
Російської Федерації ОСОБА_1.

В судовому засіданні 23.07.14 р.
оголошено резолютивну частину
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами
справи, заслухавши пояснення
представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка
Російської Федерації, покинула країну
постійного проживання та прибула на
територію України 14.05.14 р. літаком,
легально.

20.05.14 р. ОСОБА_1 звернулася до
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві з
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно висновку від 10.06.14 р.,
затвердженого в.о.начальника
Управління у справах біженців
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві,
ОСОБА_1 рекомендовано відмовити ОСОБА_1
у наданні статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві №299 від 10.06.14 р. "Про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
громадянці Російської Федерації
ОСОБА_1" заявниці відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, на підставі аб. 2, 4 ч. 1 ст. 6 та
ст. 8 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту".

11.06.14 р. заявниця отримала
відповідне повідомлення про прийняте
рішення та 13.06.14 р., в межах п'ятиденного
строку, передбаченого ч. 9 ст. 8 Закону,
звернулася до суду за захистом свого
права.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає прийняте
щодо неї рішення незаконним з таких
підстав.

Позивач зазначає, що вона була
вимушена залишити територію
Російської Федерації та шукати захист
в Україні з огляду на об'єктивні
обставини, які викликали в неї
обґрунтовані побоювання за своє життя
та здоров'я.

Позивач зазначає, що вона брала
участь в одиночному пікеті (спільно з
іншими активістами, які на це час також
здійснювали кожен - одиночний пікет)
проти окупації Автономної Республіки
Крим Російською Федерацією, який
відбувся 15.03.14 р., що підтверджується
публікаціями та фотографіями у мережі
Інтернет, а також відеозаписом, що
знаходяться в загальному доступі.

В подальшому, з огляду на загальну
ситуацію у країні громадянського
походження, не неї чекали образи,
знущання, погрози та насилля з боку
націоналістичних угруповань,
кримінальна відповідальність за ст. 280-1
КК РФ.

Вказані обставини, на думку
позивача, достатньо свідчать про
наявність підстав для прийняття щодо
неї рішення про оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Натомість, відповідач взагалі не
цікавився ситуацією у країні
походження під час прийняття
оскаржуваного рішення.

Також позивачем зазначено, що
після прибуття на територію України
нею було розміщено оголошення про
пошук роботи і самостійно її знайдено.
Вказана обставина не може свідчити про
економічні причини залишення країни
громадянського походження, оскільки
позивач була працевлаштована і
звільнилася за власним бажанням перед
виїздом з Російської Федерації.

Відповідач - Головне управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві - проти задоволення позовних
вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що очевидним
є використання процедури отримання
захисту на території України для
легалізації офіційного
працевлаштування, враховуючи
нещодавно прийнятий Закон України "Про
внесення змін до законів України "Про
основи соціальної захищеності
бездомних осіб і безпритульних дітей" і
"Про зайнятість населення", згідно
якого для осіб, стосовно яких прийнято
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця, плата за видачу дозволу не
справляється.

В даному випадку не була доведена
обґрунтованість суб'єктивних
побоювань заявниці стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань; заявницею не
надано жодних доказів на підтвердження
повідомленого та документів, які б
підтверджували, що у неї склалися
умови, які визначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового захисту".

Позивач не тікала від небезпеки,
рятуючи своє життя, а залишила
територію Російської Федерації
добровільно, легально, не маючи проблем
з оформленням відповідних
паспортно-візових документів.

Проаналізувавши матеріали справи
та пояснення представників сторін, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
до часткового задоволення з таких
підстав.

Згідно Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту" -

У цьому Законі терміни вживаються
в такому значенні:

1) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань (ст. 1);

Особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (ст. 5);

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні (ст. 6);

Оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

До заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (ст. 7);

Центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Рішення про оформлення або
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У разі прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом трьох
робочих днів з дня його прийняття
надсилає заявнику або його законному
представнику письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження
такого рішення (ст. 8).

В даному випадку ОСОБА_1, прибувши
на територію України 14.05.14р., в
передбачений ст. 5 Закону термін
звернулася до Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві з заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

В якості підстави для прийняття
рішення про відмову у оформленні
документів для визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідач зазначив очевидну
необґрунтованість заяви, тобто у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону.

На думку суду, в даному випадку,
встановити, чи дійсно щодо заявника
відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
неможливо на стадії попереднього
розгляду заяви, без ознайомлення з
інформацією щодо ситуації у країні
походження та діяльності позивача, що
заявлена в якості підстави залишити
територію країни походження.

Вказане можливе лише під час
розгляду заяви по суті, тоді як
підстави для висновку про очевидну
необґрунтованість заяви відсутні.

Інформація про ситуацію в країні
походження заявника - Російській
Федерації - що склалася після окупації
Автономної Республіки Крим Російською
Федерацією по відношенню до осіб, які
офіційну позицію країни з цього
приводу не розділяють (у зв'язку з чим
позивачем організовано одиночний
пікет 15.03.14 р.) загальнодоступна у ЗМІ,
тому твердження заявника про
побоювання зазнавання переслідувань у
країні походження саме з цих обставин
не може бути відкинуте як
беззаперечено необґрунтоване та
потребує дослідження.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано;
безсторонньо; добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно; з урахуванням права особи
на участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно.

В даному випадку, оскаржуване
рішення прийняте відповідачем як
суб'єктом владних повноважень
необґрунтовано, без врахування всіх
обставин справи.

В той же час, задовольняючи
позовні вимоги в частині визнання
незаконним та скасування
оскаржуваного рішення, суд зобов'язує
Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві повторно розглянути заяву гр.
Російської Федерації ОСОБА_1 щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, тоді як
не вважає за можливе зобов'язувати
відповідача приймати рішення про
задоволення заяви, оскільки в даному
випадку прийняття відповідного
рішення відноситься до дискреційних
повноважень відповідача як суб'єкта
владних повноважень.

На підставі вищевикладеного, ст.
160-163, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Визнати незаконним та
скасувати наказ Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 10.06.14 р. №299 "Про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, гр. Російської Федерації
ОСОБА_1".

3. Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві повторно розглянути заяву
гр. Російської Федерації ОСОБА_1 щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

4. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

5. Постанова може бути оскаржена в
порядку ст. 186 КАС України.

Суддя
О.В. Головань

Повний текст постанови

виготовлено і підписано 28.07.14 р.