Справа № 812/1335/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2014 р. м. Київ
К/800/20194/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: Сіроша
М.В.,

суддів: Усенко
Є.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у письмовому провадженні
касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
Відділення фонду) на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року у справі адміністративній за
позовом Відділення фонду до ОСОБА_2, як
фізичної особи-підприємця,

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року Відділення фонду
звернулося до суду з адміністративним
позовом про стягнення з ОСОБА_2
адміністративно-господарських
санкцій, у розмірі 6000,00 грн., за не
зайняті інвалідами у 2011 році робочі
місця та пеню за несвоєчасну сплату
зазначених санкцій, у розмірі 345,60 грн.

27 лютого 2013 року постановою
Луганського окружного
адміністративного суду, залишеною без
змін ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій зазначили, що ОСОБА_2
протягом 2011 року подавала до
Новопсковського районного центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів.

ОСОБА_2 виконала всі обов'язки щодо
працевлаштуванні інвалідів.

Відділення фонду звернулося із
касаційною скаргою про скасування
постанови Луганського окружного
адміністративного суду та ухвали
Донецького апеляційного
адміністративного суду і ухвалення
нової постанови про задоволення
позову, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, відповідно до
звіту ОСОБА_2, як фізичної
особи-підприємця, про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у 2011 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становила 9 працівників; кількість
інвалідів, штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
утворених відповідно до вимог статті 19
Закону України № 875-ХІІ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», становила 1 особу, інваліди
фактично не працювали.

Суди першої та апеляційної інстанцій
обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_2 на
протязі 2010 - 2011 років надавала
Новопсковському районному центру
зайнятості звіти за формою №3-ПН «Звіт
про наявність вакансій», затвердженою
наказом №420 Міністерства праці на
соціальної політики України від 19.12.2005
року.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій про відмову у задоволенні
позову з таких підстав.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно звіту ОСОБА_2, як
фізичної особи-підприємця, за формою
10-ПІ за 2011 рік середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу становила 9 осіб,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», становила 1 особу,
фактично протягом року інваліди на
підприємстві не працювали.

ОСОБА_2 не виконала норматив з
працевлаштування 1 інваліда.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Суди попередніх інстанцій правильно
зазначили, що ОСОБА_2 постійно
інформувала Новопсковський районний
центр зайнятості про наявність
вакантних робочих місць на яких можуть
працювати інваліди.

ОСОБА_2 здійснила всі заходи,
передбачені чинним на час виникнення
спору законодавством, спрямовані на
працевлаштування інвалідів.

Суди першої та апеляційної інстанції
прийшли до обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судові рішення ухвалені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для їх
скасування з мотивів, викладених в
касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст.,ст. 220, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.