Справа № 2а-905/508/12,3055/12,312/11/13
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
Справа № 876/4924/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Костіва М.В.,

суддів
Шавеля Р.М., Савицької Н.В.

за участю секретаря
Дутки І.С.

представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Департаменту соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на постанову
Городенківського районного суду
Івано-Франківської області від 24.01.2013р.
у справі №905/3055/2012, провадження
№2-а/342/11/2013 за позовом ОСОБА_2 до
Департаменту соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії,

встановив:

Постановою Городенківського
районного суду Івано-Франківської
області від 24.01.2013р. у справі №905/3055/2012,
провадження №2-а/342/11/2013 за позовом
ОСОБА_2 до Головного управління праці
та соціального захисту населення
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації про скасування
постанови про визнання протиправною
бездіяльності у наданні дозволу на
зняття з обліку автомобіля, позов було
задоволено, постановлено визнати
протиправною відмову Головного
управління праці та соціального
захисту населення Івано-Франківської
обласної державної адміністрації у
наданні ОСОБА_2 дозволу на зняття з
обліку автомобіля марки VOLKSWAGEN GOLF 3, 1999
року випуску, об'єм двигуна 1781 куб. см,
номер кузова НОМЕР_1, державний
номерний знак НОМЕР_2 після смерті
ОСОБА_3; зобов'язати Головне управління
праці та соціального захисту населення
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації надати дозвіл ОСОБА_2 на
зняття з обліку та реєстрації
автомобіля марки VOLKSWAGEH GOLF 3, 1999 року
випуску, об'єм двигуна 1781 куб. см, номер
кузова НОМЕР_1, державний номерний знак
НОМЕР_2.

В апеляційній скарзі скаржник
просить постанову суду скасувати та
відмовити у позові. Апеляційна скарга
мотивована тим, що у даному випадку
відсутні підстави, передбачені п. п. 16, 41
Порядку забезпечення інвалідів
автомобілями, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№999 від 19.07.2006 р. Наказом ДМСУ від 03.06.2010
р. №569 надано узагальнююче податкове
роз'яснення щодо перереєстрації
транспортного засобу на члена сім'ї у
разі користування транспортним
засобом інвалідом чи дитиною-інвалідом
менше 10 років, згідно з яким член сім'ї
зобов'язаний сплатити до бюджету
податки і збори, встановлені
законодавством на день здійснення
митного оформлення такого
транспортного засобу.

Представник позивача апеляційну
скаргу заперечив за безпідставністю з
підстав, зазначених у запереченні.
Посилається на позицію Верховного суду
України у рішенні від 03.02.2010 р. у справі
№6-21178св08, підзаконний характер
податкового роз'яснення.

В судовому засіданні за клопотанням
відповідача в порядку ст. 55 КАС України
допущено процесуальне
правонаступництво відповідача -
Головного управління праці та
соціального захисту населення
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації - Департаментом
соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації. Цим же ж клопотанням від
14.07.2014 року відповідач просить
розглядати справу без його
присутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та апеляційну скаргу
в межах наведених у ній доводів,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити з
наступних підстав.

Як правильно встановив суд першої
інстанції, ОСОБА_3 був визнаний
інвалідом 2 групи у відповідності до
посвідчення, виданого Городенківським
управлінням праці та соціального
захисту населення 18.10.2005 р. Згідно з
наказом Головного управління праці та
соціального захисту населення
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації від 10.07.2006 р. № 116 ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, інваліда війни ІІ групи
було безоплатно забезпечено
автомобілем N, 1999 року випуску. На
підставі виданої відповідачем
довідки вищезгаданий автомобіль було
зареєстровано в Коломийському ВРЕР при
УДАІ УМВС в Івано-Франківській області
на ім'я ОСОБА_3 та видано номерний знак
НОМЕР_2, про що свідчить свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_3 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим 12 листопада 2012 року виконкомом
Чернятинської сільської ради
Городенківського району
Івано-Франківської області.

30.11.2012 р. позивач - інвалід другої групи
загального захворювання та єдиний син
померлого інваліда, з яким він постійно
проживав, звернувся до скаржника із
заявою щодо надання дозволу на
перереєстрацію та переоформлення
автомобіля марки VOLKSWAGEN GOLF 3, 1999 року
випуску, об'єм двигуна 1781 куб. см. на
його ім'я у підрозділах МРЕВ ДАІ
Івано-Франківської області після
смерті батька ОСОБА_3 Листом від 12.12.12 №
Б-1525/04 позивачу відмовлено у
перереєстрації вказаного вище
автомобіля. При цьому, скаржник
покликався на п.41 Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з неправомірності застосування
відповідачем положень Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999 до
правовідносин, які виникли на підставі
Порядку забезпечення інвалідів
автомобілями, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.09.1997 р. № 999, який передбачав, що
після смерті інваліда автомобіль, яким
він був забезпечений безоплатно або на
пільгових умовах, залишається його
сім'ї та знімається з обліку в органах
соціального захисту населення.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції та вважає їх хибними з
наступних мотивів.

Згідно з частиною першою статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного
положення Конституції України
міститься в Рішенні Конституційного
Суду України від 9 лютого 1999 року №
1-рп/99, відповідно до пункту 2 якого дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

У справі, що розглядається, такою
подією (фактом) є смерть інваліда
ОСОБА_3

Порядок 1997 року був затверджений
у зв'язку з прийняттям законів України
від 22 грудня 1995 року № 488 «Про внесення
змін і доповнень до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та від 6 червня 1996
року № 230 «Про внесення змін і
доповнень до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з метою
впорядкування забезпечення
автомобілями різних категорій
інвалідів та спрямований на захист
інтересів інвалідів. Згідно з
пунктом 37 Порядку 1997 року в редакції,
чинній на час надання спірного
автомобіля ОСОБА_3, після смерті
інваліда автомобіль, яким він був
забезпечений безоплатно або на
пільгових умовах, залишається його
сім'ї та знімається з обліку в органах
соціального захисту населення.

Відповідно до статті 5 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК) акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Визнання закону таким, що втратив
чинність, припиняє його дію в повному
обсязі.

Частиною четвертою статті 4 ЦК
визначено, що актами цивільного
законодавства є також постанови
Кабінету Міністрів України.

Порядок 1997 року був визнаний
таким, що втратив чинність, постановою
Кабінету Міністрів України від 19 липня
2006 року.

Таким чином, питання про
вилучення після смерті інваліда в його
сім'ї автомобіля, отриманого інвалідом
як гуманітарна допомога, має
вирішуватись на підставі
нормативно-правових актів, чинних на
час смерті інваліда, якому автомобіль
надавався як гуманітарна допомога.

У справі, що розглядається, таким
нормативно-правовим актом є
Порядок 2006 року, відповідно до
пункту 41 якого у редакції, чинній на час
смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після
смерті інваліда автомобіль, визнаний
гуманітарною допомогою, яким інвалід
був забезпечений через Головне
управління праці та соціального
захисту населення і користувався менше
ніж 10 років, може бути переданий у
власність одному з членів сім'ї
інваліда за рішенням Комісії з питань
гуманітарної допомоги при Кабінеті
Міністрів України за умови сплати
податків і зборів за ставками, діючими
на день здійснення митного оформлення
автомобіля, які повинні бути сплачені
членом сім'ї померлого інваліда,
дитини-інваліда протягом шести місяців
з дня смерті інваліда. Контроль за
дотриманням зазначеного строку
здійснюється головним управлінням
соціального захисту чи управлінням
виконавчої дирекції. Автомобіль, яким
інвалід користувався менше ніж 10 років,
після смерті інваліда може залишитись
у користуванні його сім'ї безоплатно,
якщо в ній є інвалід, у випадках,
зазначених в абзацах третьому-шостому
пункту 16 цього Порядку, а саме
автомобіль, строк експлуатації якого
менше ніж 10 років, після смерті
інваліда залишається у користуванні
його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який
мав підстави для забезпечення
автомобілем на час смерті інваліда або
набув їх протягом не більше 6 місяців з
дня його смерті.

Враховуючи наведене, колегія
суддів дійшла висновку, що оскільки
права та обов'язки у членів сім'ї
інваліда щодо спірного автомобіля,
виникли після смерті інваліда, а не в
момент забезпечення інваліда
автомобілем застосуванню до спірних
правовідносин підлягає Порядок 2006
року.

Вказані висновки відповідають
позиції Верховного Суду України,
викладеній, зокрема, у постанові від
17.12.2013 року в справі №21-437а13. Відповідно
до ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням верховного
Суду України.

Позивач, як інвалід 2 групи
загального захворювання, на момент
смерті ОСОБА_3 та звернення до
відповідача, не перебував на обліку у
департаменті для забезпечення
спецавтотранспортом.

В світлі наведеного, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про доведеність позивачем
стверджуваних ним фактів порушення
законодавства про забезпечення
інвалідів спецавтотранспортом.

Згідно зі ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; 3) невідповідність
висновків суду обставинам справи; 4)
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а так само розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу. Скаржник у встановленому
законом порядку довів наявність
передбачених законом підстав для
скасування постанови суду.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту
соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації задовольнити.

Постанову Городенківського
районного суду Івано-Франківської
області від 24.01.2013р. у справі №905/3055/2012,
провадження №2-а/342/11/2013 скасувати та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили
негайно після проголошення та може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20-ти днів після набрання нею
законної сили, а уразі складення такої
в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України,
протягом того ж строку з часу складення
в повному обсязі.

Головуючий суддя
Костів М.В.

Судді
Шавель Р.М.

Савицька Н.В.

Повний текст постанови складений 21.07.2014
року.