Справа № 2а-990/11/0212
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/800/51102/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Калашнікової О.В., Сороки М.О.,

при секретарі судового засідання:
Антипенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду
України, Головного Управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій
області про поновлення виплати пенсії,
провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Ленінського районного суду
міста Вінниці від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19 вересня
2013 року,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Пенсійного фонду України та Головного
Управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області про поновлення
виплати пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
ОСОБА_1, як полковник медичної служби у
відставці, з січня 1971 року по грудень 1996
року отримував пенсію за вислугу років.

У грудні 1996 року позивач виїхав на
постійне проживання в державу Ізраїль,
де, як громадянин України, був
прийнятий на консульський облік
посольства України в державі Ізраїль.

За приписами статті 51 Закону України
від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов`язкове державне пенсійне
страхування» (надалі також - Закон №
1058-IV) у зв`язку з виїздом на постійне
проживання за кордон ОСОБА_1 було
припинено виплату пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року були визнані
неконституційними положення другого
речення статті 51 вищезазначеного
Закону, яким передбачено, що під час
перебування за кордоном пенсія
виплачується лише в тому разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

У зв`язку з цією обставиною позивач
звернувся до Голови Пенсійного фонду
України та Головного Управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій
області із заявами про поновлення йому
пенсійного забезпечення за кордоном,
проте отримав відмову.

Вважаючи такі дії протиправними,
ОСОБА_1 звернувся до суду із
адміністративним позовом, в якому
просив визнати нечинною відмову
заступника Голови Правління
Пенсійного фонду України В. Никитенко
про поновлення виплат позивачу пенсії
за вислугу років, зобов`язати Головне
Управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області прийняти рішення
про поновлення прав позивача на
нарахування та отримання пенсії за
вислугу років без обмежень за ознакою
місця проживання, а також прийняти
рішення про поновлення виплати йому
пенсії за вислугу років з дня звернення
до Пенсійного фонду України, а саме з 25
грудня 2009 року.

Ухвалою Ленінського районного суду
міста Вінниці від 11 квітня 2011 року
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання
нечинною відмови про поновлення
виплати пенсії за вислугу років та
зобов`язання поновити виплату пенсії
за період з 25 грудня 2009 року по 03 серпня
2010 року залишено без розгляду у зв`язку
з пропущенням позивачем строку
звернення до адміністративного суду.

Постановою Ленінського районного суду
міста Вінниці від 11 квітня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 19 вересня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1
зазначає на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати їх судові рішення та
прийняти нове, яким задовольнити позов.

Представники відповідачів у своїх
запереченнях зазначають на
необґрунтованість касаційної скарги,
просять залишити її без задоволення, а
оскаржені судові рішення - без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що ОСОБА_1, який постійно проживає за
межами України на території держави
Ізраїль, не має права на отримання
пенсії за віком на території України,
оскільки між Україною та державою
Ізраїль не укладений міжнародний
договір про соціальне забезпечення.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
такий висновок судів попередніх
інстанцій безпідставним і
необґрунтованим з огляду на таке.

Як встановлено судами і вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_1 є
громадянином України, який постійно
проживає в державі Ізраїль.

У січні 1971 року ОСОБА_1 була призначена
пенсія за вислугу років як офіцеру у
відставці. З 5 грудня 1996 року позивачу
виплату пенсії в Україні було
припинено у зв`язку із його виїздом на
постійне проживання до держави
Ізраїль.

25 грудня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
Пенсійного фонду України про
поновлення виплати пенсії за віком,
проте отримав відмову, яка була
мотивована неможливістю перерахування
йому пенсії, оскільки він проживає за
межами України.

За приписами частини другої статті 62
Закону України від 09 квітня 1992 року №
2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» (далі - Закон №
2262-ХІІ) пенсії, призначені в Україні за
цим Законом до виїзду пенсіонера на
постійне місце проживання за кордон,
виплачуються в порядку, встановленому
Законом № 1058-IV.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

За нормами статті 51 цього ж Закону (в
його редакції, яка була чинною на
момент виникнення правовідносин) у
разі виїзду пенсіонера на постійне
місце проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Проте рішенням Конституційного Суду
України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року у
справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пункт 2 частини першої
статті 49 і друге речення статті 51
Закону № 1058-IV щодо припинення виплати
пенсії пенсіонерам на час постійного
проживання за кордоном у разі, якщо
Україна не уклала з відповідною
державою міжнародний договір з питань
пенсійного забезпечення і якщо згода
на обов'язковість такого міжнародного
договору не надана Верховною Радою
України, були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок
виплати пенсій громадянам, які виїхали
на постійне місце проживання за кордон,
у тому числі і військовим пенсіонерам,
регулюється нормами Закону № 1058-IV з
урахуванням рішення Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009
року, тобто виплата пенсії повинна
проводитись в будь-якому разі
незалежно від місця проживання
пенсіонера.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що позивач має
право на отримання пенсії, виплата якої
йому припинена.

Після прийняття зазначеного рішення
Конституційним Судом України і на
теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, не прийнято, що
також підтверджує позиція
Конституційного Суду України,
викладена в ухвалі про відмову у
відкритті конституційного провадження
від 08 липня 2014 року у справі № 2-62/2014 за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення
положень частини другої статті 49
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» у взаємозв'язку з
положеннями частини другої статті 46
цього закону, частини другої статті 22,
частин першої, другої статті 24, частини
третьої статті 25, частини першої статті
46 Конституції України, частин другої,
третьої статті 67, статті 69 Закону
України «Про Конституційний Суд
України».

Зокрема Конституційний Суд України у
своїй ухвалі зазначив, що наведене
суб'єктом права на конституційне
звернення обґрунтування та аналіз
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», які він просить
витлумачити, дають підстави для
висновку, що питання стосовно виплати
пенсій особам, які обрали постійним
місцем проживання країну, з якою
Україною не укладено міжнародного
договору у сфері пенсійного
забезпечення, законодавчо не
врегульовано. Тому ці прогалини
повинні бути заповнені в законодавчому
порядку, а не шляхом офіційного
тлумачення.

Водночас за правовою позицією
Конституційного Суду України,
неодноразово висловленою ним у своїх
рішеннях, норми Конституції України,
які є нормами прямої дії (частина третя
статті 8), застосовуються безпосередньо
незалежно від того, чи прийнято на їх
розвиток відповідні закони або інші
нормативно-правові акти (абзац другий
пункту 2 мотивувальної частини рішення
від 19 квітня 2001 року N 4-рп/2001 (справа
щодо завчасного сповіщення про мирні
зібрання); абзац другий пункту 6.1.
рішення від 25 червня 2008 року № 12-рп/2008
(справа про перебування народного
депутата України у депутатській
фракції)).

Право громадян на соціальний захист, що
включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
закріплене в статті 46 Конституції
України, і є їх невідчужуваним і
непорушним правом, гарантованим
Основним Законом України. Це право
гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

З наведеного колегія суддів робить
висновок, що відсутність законодавчо
встановленого механізму поновлення
виплати пенсії, припиненої у зв'язку з
виїздом громадянина України на
постійне місце проживання за кордон, не
може бути підставою для позбавлення
таких осіб проголошеного у статті 46
Конституції України права на
соціальний захист.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що Ленінський районний
суд міста Вінниці через неправильне
застосування норм матеріального права
безпідставно визнав вимоги ОСОБА_1
необґрунтованими та помилково
відмовив у задоволенні позову.

Вінницький апеляційний
адміністративний суд, який переглянув
постанову суду першої інстанції, цю
помилку не виправив і залишив його
судове рішення без змін.

Крім того, за приписами статті 99 Закону
України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
військовослужбовцям, особам
начальницького і рядового складу, які
мають право на пенсійне забезпечення
на умовах Закону № 2262-ХІІ, з 01 січня 2007
року пенсії призначаються
(перераховуються) органами Пенсійного
фонду України.

На виконання вимог статті 99
вищевказаного Закону та відповідно до
пункту 12 Положення про Пенсійний фонд
України, затвердженого Указом
Президента України від 01 березня 2001
року № 121, постановою правління
Пенсійного фонду України від 30 січня 2007
року № 3-1 затверджено Порядок подання
та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (далі - Порядок).

За нормами пунктів 1 та 4 вказаного
Порядку заяви про призначення
(перерахунок) пенсій
військовослужбовцям подаються цими
особами до головних управлінь
Пенсійного фонду України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі. Отже саме ці управління
є органами, що уповноважені призначати
та виплачувати пенсії
військовослужбовцям.

Згідно з Порядком про передачу органам
Пенсійного фонду України функцій з
призначення і виплати пенсій деяким
категоріям громадян, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 02 листопада 2006 року № 1522, пенсійні
справи за якими здійснювались виплати
від Міністерства оборони України, були
передані органам Пенсійного фонду
України, а не Пенсійному фонду України,
який є центральним органом виконавчої
влади.

З аналізу наведених норм законодавства
слідує, що Пенсійний фонд України
безпосередньо не наділений
повноваженнями призначати та
виплачувати пенсій
військовослужбовцям.

Також цим нормам з урахуванням
обставин цієї справи кореспондують і
приписи частини другої статті 49 Закону
№ 1058-IV, відповідно до яких поновлення
виплати пенсії здійснюється за
рішенням саме територіального органу
Пенсійного фонду протягом 10 днів після
з'ясування обставин та наявності умов
для відновлення її виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, вони
містять лише дані про факт звернення
позивача із заявою про поновлення
виплати пенсії безпосередньо до
Пенсійного фонду України. В той же час
суди попередніх інстанцій оцінку діям
Головного Управління Пенсійного фонду
України у Вінницькій області, як
відповідного територіального органу
Пенсійного фонду України з питань
призначення та перерахунку пенсій
військовослужбовцям, не надали. Також
вони не з`ясували того, чи звертався
позивач, окрім Пенсійного фонду
України, і до Головного Управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій
області із відповідною заявою та
відповідними документами щодо
відновлення виплати пенсії.

Згідно з частиною другою статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті
227 КАС України справа направляється до
суду апеляційної інстанції для
продовження розгляду або на новий
розгляд, якщо порушення допущені
тільки цим судом. В усіх інших випадках
справа направляється до суду першої
інстанції.

Враховуючи те, що допущені судами
першої та апеляційної інстанції
порушення норм матеріального права
призвели до неправильного вирішення
справи і не можуть бути усунуті судом
касаційної інстанції, який
процесуальним законом позбавлений
можливості досліджувати докази і
встановлювати нові обставини, винесені
судові рішення підлягають скасуванню,
а сама справа - направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 223, 227, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Ленінського районного суду
міста Вінниці від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19 вересня
2013 року в цій справі скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий (підпис)
М.І. Смокович

Судді (підписи)

З оригіналом згідно

В.о. помічника судді
М.А. Оксаковська