Справа № 226/4172/12
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 226/4172/12
Головуючий у 1-й інстанції: Ковганич С.В.
Суддя-доповідач: Білоус О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Білоус О.В.

судді: Курко О. П. Совгира Д. І.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області на постанову Тульчинського
районного суду Вінницької області від
23 липня 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

09.07.2012 року ОСОБА_2 звернулась до
Тульчинського районного суду
Вінницької області з адміністративним
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у Тульчинському районі
Вінницької області про призначення і
виплату пенсії за віком.

Постановою Тульчинського районного
суду Вінницької області в позов
задоволено частково.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати постанову Тульчинського
районного суду Вінницької області від
23.07.2012 року та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо доказів для правильного
вирішення апеляційної скарги, колегія
суддів визнала за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження згідно зі ст. 197 КАС
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи встановлено, що
Позивач до 1993 року проживали у м.
Тульчин та отримували пенсію за віком,
надалі виїхали на постійне місце
проживання до Ізраїлю, де перебуває на
консульському обліку посольства
України в державі Ізраїль, тому виплату
пенсій припинено.

Керуючись Рішенням Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р.,
Позивач звернувся до управління
Пенсійного Фонду України
Тульчинському районі Вінницької
області із заявою про поновлення
виплат раніше призначених пенсій за
віком.

Відповідач в поновленні пенсії
відмовив, мотивуючи це р.1 ст.8 п.4 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Колегія суддів перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
дійшли до висновку, що відмова
Відповідача у поновлені виплати пенсії
є не правомірною.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції, чинній на
момент виникнення правовідносин) у
разі виїзду пенсіонера на постійне
місце проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року статті 49,
51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» щодо припинення виплати
пенсії пенсіонерам на час постійного
проживання за кордоном у разі, якщо
Україна не уклала з відповідною
державою міжнародний договір з питань
пенсійного забезпечення і якщо згода
на обов'язковість такого міжнародного
договору не надана Верховною Радою
України було визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Отже, з 7.10.2009 року порядок виплати
пенсії громадянам, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон,
регулюється нормами Закону України
«Про загальнообов'язкове пенсійне
страхування» з урахуванням рішення
Конституційного Суду України щодо
неконституційності ст. ст. 49, 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
пенсійне страхування" такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційним).

Зокрема в даному Рішенні вказано, що
оспорюваними нормами Закону ( 1058-15 )
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Виходячи з вищенаведеного
колегія суддів зазначає, що право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами.

З наведених підстав положення статті
49,51 Закону ( 1058-15 ) щодо припинення
виплати пенсії пенсіонерам на час
постійного проживання (перебування) за
кордоном у разі, якщо Україна не уклала
з відповідною державою міжнародний
договір, суперечать приписам
Конституції України стосовно
утвердження і забезпечення прав і
свобод людини, неприпустимості
обмеження конституційних прав і
свобод, рівності конституційних прав
громадян незалежно від місця
проживання, гарантування піклування
та захисту громадянам України, які
перебувають за її межами, права на
соціальний захист у старості (стаття 3,
частини перша, друга статті 24, частина
третя статті 25, частина перша статті 46,
частина перша статті 64 Основного
Закону України).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України
закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні
норми, які унеможливлюють призначення
та виплату Позивачам пенсії.

Відповідач в апеляційній скарзі
посилається на те, що дане Рішення
Конституційного Суду не поширюється на
правовідносини за участю Позивача,
оскільки виїхала за межі України до 2003
року, та звернулися з заявою про її
призначення після 7 жовтня 2009 року, коли
правові норми статей 49 та 51 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
втратили чинність в силу ч. 2 ст. 152
Конституції України.

Колегія суддів зазначає, що проживаючи
в Ізраїлі, як громадянин України,
Позивачі мають такі ж самі
конституційні права, як й інші
громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Така правова позиція висвітлена в
рішеннях Вищого адміністративного
суду України від 15.10.2013 року К/9991/56429/12,
від 24.10.2013 року К/9991/35112/12 в аналогічних
справах.

Тому з огляду на вищезазначене, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновками суду першої інстанції, щодо
неправомірних дій Відповідача у
відмові про відновлення у виплаті
пенсії ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, та повністю
спростовуються встановленими у справі
обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України , суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області, -залишити без задоволення, а
постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 23 липня 2012
року, -без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Білоус О.В.

Судді
Курко О. П.

Совгира Д. І.