Справа № 804/8008/14
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 р. Справа № 804/8008/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Коренева А.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську в
приміщенні Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу за позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Міського комунального
виробничого підприємства
«Дніпроводоканал» про стягнення
адміністративного-господарських
санкцій та пені в сумі 310 952,14 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, звернувся до суду з позовом
до Міського комунального виробничого
підприємства «Дніпроводоканал» про
стягнення
адміністративного-господарських
санкцій та пені в сумі 310 952,14 грн. На
обґрунтування заявлених вимог позивач
зазначив, що спірна сума
заборгованості підтверджується звітом
за формою 10-ПІ №4814 від 29.01.14 за 2013 р. та
розрахунком заборгованості по сплаті
адміністративно-господарських
санкцій. В судове засідання
представник позивача не прибув,
направив до суду клопотання про
розгляд справи без участі представника
позивача та про підтримання позовних
вимог.

Відповідач, Міське комунальне
виробниче підприємство
«Дніпроводоканал», проти задоволення
позову заперечував. Мотиви незгоди
зводяться до того, що відповідач на
протязі 2013 р. систематично звітував до
Бабушкінського районного центру
зайнятості про наявність на
підприємстві вакансій для інвалідів.
До канцелярії суду від відповідача
надійшли письмові заперечення проти
позову та клопотання про розгляд
справи в порядку письмового
провадження.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень, дослідивши зібрані по
справі докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, при винесені рішення
виходить з наступних підстав та
мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем до позивача поданий Звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013р., відповідно до якого
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
дорівнює 3 110 осіб, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлені
інвалідність - 116 осіб. Кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст.19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в України»,
дорівнює 124 одиниці.

У зв'язку із наявністю в 2013р. у позивача
незайнятих робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
враховуючи положення Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» та розмір
середньорічної заробітної плати
штатного працівника, відповідачу, на
думку позивача, необхідно перерахувати
адміністративно-господарські санкції
до Держбюджету України в розмірі 310 858,88
грн., а також пеню - 93,26грн.

Вирішуючи спір щодо стягнення з
відповідача згаданих сум санкцій та
пені, суд виходить з того, що згідно з ч.3
ст.18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» №875 (далі - Закон №875)
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Положеннями ч.1 ст.20 Закону №875
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст.19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

Наведені положення дають підстави для
висновку, що невиконання особою -
роботодавцем встановлених ч.3 ст.18
Закону №875 обов'язків, є
правопорушенням, за яке законодавством
визначена відповідальність у вигляді
накладення штрафів.

З огляду на характер спірних
правовідносин, суд вважає, що при
вирішенні справи слід застосувати
приписи ст.218 Господарського кодексу
України, згідно з ч.1 якої підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
За правилом ч.2 ст.218 цього кодексу
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Аналізуючи норми права, які
врегульовують спірні правовідносини,
суд доходить до висновку, що
проголошене ч.1 ст.17 Закону №875
забезпечення права інвалідів
працювати на підприємствах, в
установах, організаціях, а також
займатися підприємницькою та іншою
трудовою діяльністю, яка не заборонена
законом, реалізовано законодавцем у
спосіб покладення обов'язків з
працевлаштування інвалідів як на
роботодавців, так і на державну службу
зайнятості.

При цьому, до обов'язків роботодавців
щодо забезпечення працевлаштування
інвалідів ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19
Закону №875 фактично віднесено
укладання трудового договору з
інвалідом, який самостійно звернувся
до роботодавця або був направлений до
нього державною службою зайнятості, а
ч.3 ст.18 названого закону - виділення та
створення робочих місць, надання
державній службі зайнятості
відповідної інформації, звітування
перед Фондом соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Як випливає з приписів ч.3 ст.18
Закону №875 до обов'язків державної
служби зайнятості законодавцем
віднесена організація
працевлаштування інвалідів, бо саме з
цією метою роботодавці зобов'язані
надавати державній службі зайнятості
відповідну інформацію.

Відтак, суд вважає, що передбачена ч.1
ст.20 Закону №875 відповідальність має
наставати або 1) в разі порушення
роботодавцем вимог ч.3 ст.18 означеного
закону, а саме: невиділення та
нестворення робочих місць, ненадання
державній службі зайнятості
інформації, незвітування перед Фондом
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, так як саме ця бездіяльність
має своїм фактичним наслідком
позбавлення державної служби
зайнятості можливості організувати
працевлаштування інвалідів, або 2) в
разі порушення роботодавцем вимог ч.3
ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19, що полягає у
безпідставній відмові у
працевлаштуванні інваліда, який
звернувся до роботодавця самостійно чи
був направлений до нього державною
службою зайнятості.

Дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності за правилами ст.86 КАС
України, суд відзначає, що відповідно
до копії звітів про наявність вакансій
за 2013 р. за формою №3-ПН та листа
Бабушкінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська від
21.05.14 №640 відповідач протягом 2013р.
кожного місяця подавав до органу
державної служби зайнятості населення
відповідні звіти про наявність
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів. За змістом листа
Бабушкінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська 1 особа
отримала направлення на
працевлаштування; при співбесіді було
з'ясовано, що особа не відповідає
вимогам у зв'язку зі станом здоров'я, а
також мала недостатній досвід роботи
за відповідним напрямком. Судом не
встановлено фактів безпідставної
відмови відповідачем у
працевлаштуванні інвалідів,
направлених для роботи Центром
зайнятості.

Суд зауважує, що наявність таких
доказів проведення відповідачем
організаційних заходів по створенню
робочих місць для працевлаштування
інвалідів однозначно вказує на
відсутність в його діях факту
порушення ч.3 ст.18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», оскільки
відповідачем належним чином виконаний
покладений на нього Законом № 875
обов'язок щодо надання відповідним
державним органам необхідної для
працевлаштування інвалідів
інформації.

Таким чином, з приєднаних до справи
документів слідує, що відповідач
систематично повідомляв районний
центр зайнятості про наявність робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
виділивши та створивши відповідні
робочі місця, тим самим забезпечивши
можливість працевлаштування
інвалідів, звітував перед Фондом
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, факти безпідставної відмови
у працевлаштуванні інваліда з його
боку відсутні, а отже в силу ст.218
Господарського кодексу України
відповідач не підлягає притягненню до
відповідальності, передбаченої ч.1 ст.20
Закону №875.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Оскільки судом при виконанні вимог ст.11
КАС України встановлено, що заявлена
позивачем вимога про стягнення
заборгованості по оплаті
адміністративно-господарських санкцій
та пені порушує права та інтереси
відповідача безпідставним покладанням
обов'язку оплатити суму
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невчинене порушення, то
згадана вимога не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 158-164 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволені
адміністративного позову
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Міського комунального
виробничого підприємства
«Дніпроводоканал» про стягнення
адміністративного-господарських
санкцій та пені в сумі 310 952,14 грн.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку за правилами,
визначеними ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили згідно
зі ст.254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя А.О. Коренев