Справа № 820/7835/14
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

09 липня 2014 р.
№ 820/7835/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання -
Сальніковій А.А.,

за участю представників сторін:
позивач - Наконечна С.І., відповідач -
Мосійчук Р.С., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду в
м. Харкові адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ков`ягівське" до
Нововодолазької об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкових
повідомлень - рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ков`ягівське"
звернулось до суду із позовом до
Нововодолазької об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області, в якому просить суд визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення - рішення від 18.12.2013 року №
та № .

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірні податкові
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Вказує, що
оскільки позивачем у перевіряємий
період господарська діяльність
здійснювалась у відповідності до вимог
діючого законодавства, то висновки
податкового органу про заниження
підприємством суми податку на прибуток
та податку на додану вартість є
помилковими, та як наслідок,
нарахування суми грошового
зобов'язання на підставі оскаржуваних
податкових повідомлень рішень є
безпідставним.

Відповідач проти позову заперечував,
пославшись на те, що підставою для
визначення позивачу суми грошового
зобов'язання на підставі оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень
слугувала податкова інформація (лист
Головного управління Міндоходів у
Харківській області від 25.11.2013року №
11203/7/20-40-09-10), відповідно до якої
повідомлено, що відносно контрагента
позивача - ТОВ ТД «Грейф», слідчим
управлінням фінансових розслідувань
ГУ Міндоходів у Харківській області до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань внесено відомості про
вчинення кримінального правопорушення
та розпочато кримінальне провадження
щодо посадових осіб зазначеного
підприємства, а також згідно балансу
ТОВ ТД «Грейф» за 2012 рік, на
підприємстві відсутні основні засоби,
що призвело до висновків контролюючого
органу про порушення позивачем вимог
діючого законодавства та заниження
підприємством у спірний період суми
податку на прибуток та податку на
додану вартість.

У судовому засіданні 09.07.2014 року
представники сторін підтримали свої
правові позиції по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено під час розгляду
справи та підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, ТОВ
"Ков`ягівське" пройшло передбачену
законом процедуру державної
реєстрації та перебуває на податковому
обліку як платник податків та зборів в
Нововодолазькій ОДПІ.

У період з 26.11.2013 року по 02.12.2013 року
співробітниками Нововодолазької ОДПІ
було проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ "Ков`ягівське" по
взаємовідносинам з ТОВ ТД «Грейф» за
період з 01.01.2011року по 01.11.2013року, за
наслідками якої складено Акт №
325/20-20-22-08/05521620 від 09.12.2013 року.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, а саме:

-ст. 134, п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст.138 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), в
результаті чого занижено податок на
прибуток за 1 півріччя 2012року на
загальну суму 6458 грн.;

-п. 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті
чого занижено податок на додану
вартість за травень 2012року на загальну
суму 6150 грн.

На підставі вищезазначеного акту,
18.12.2013 року Нововодолазькою ОДПІ
прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток приватних підприємств у
загальному розмірі 8702,50 грн., у т.ч. за
основним платежем 6458 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 1614,5 грн.

- № 0, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у загальному
розмірі 7687,50 грн., у т.ч. за основним
платежем 6150 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 1537,50 грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
провів процедуру їх адміністративного
оскарження, за наслідками якої,
рішенням Головного управління
Міндоходів у Харківській області "Про
результати розгляду скарги" №
1281/10/20-40-10-04-17 від 24.02.2014 року податкові
повідомлення-рішення від 18.12.2013 року №
та № залишено без змін, а
скаргу ТОВ "Ков`ягівське" - без
задоволення.

В свою чергу, позивач, не погоджуючись
повністю із вказаним рішенням та
прийнятими податковими
повідомленнями-рішеннями, звернувся до
суду із даним позовом.

Суд зазначає, що відповідно до листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" визначено, що з
метою встановлення факту здійснення
господарської операції,
протиправності формування витрат та
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
належить з'ясувати, зокрема, такі
обставини, як: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

При розв'язанні відповідних спорів
судам варто враховувати принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
(лист Вищого адміністративного суду
України від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 "Щодо
підтвердження даних податкового
обліку").

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про необхідність перевірки
під час розгляду даної справи
висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, які були покладені в
основу прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень.

Під час розгляду справи встановлено, що
фактичною підставою для визначення
позивачу суми грошового зобов'язання
слугувала інформація встановлена при
перевірці контрагентів позивача по
ланцюгу постачання, відповідно до якої
встановлено, що відносно контрагента
позивача - ТОВ ТД «Грейф», слідчим
управлінням фінансових розслідувань
ГУ Міндоходів у Харківській області до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань внесено відомості про
вчинення кримінального правопорушення
та розпочато кримінальне провадження
щодо посадових осіб зазначеного
підприємства, що стало підставою для
встановлення факту відсутності
вчинення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом.

Також, суд зазначає, що відповідно до
листа Вищого адміністративного суду
України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" визначено, що з
метою встановлення факту здійснення
господарської операції,
протиправності формування витрат та
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
належить з'ясувати, зокрема, такі
обставини, як: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

При розв'язанні відповідних спорів
судам варто враховувати принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
(лист Вищого адміністративного суду
України від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 "Щодо
підтвердження даних податкового
обліку").

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про необхідність перевірки
під час розгляду даної справи
висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, які були покладені в
основу прийняття спірного податкового
повідомлення-рішення.

Перевіряючи обґрунтованість висновків
податкового органу, та як наслідок
правомірність визначення позивачу
суму грошового зобов'язання на
підставі оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, суд дійшов
висновку про наступне.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
«Ков`ягівське» у перевіряємий період
мало господарські відносини із ТОВ ТД
"Грейф ".

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
взаємовідносинам із вищезазначеним
контрагентом, суд дійшов висновку про
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV (далі - Закон
України №996-XIV) господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства;
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення;
фінансова звітність - бухгалтерська
звітність, що містить інформацію про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2 ст. 9
Закону України №996-XIV, то дана обставина
є належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Як було встановлено під час розгляду
справи, між ТОВ " Ков`ягівське"
(Покупець) та ТОВ ТД "Грейф "
(Постачальник) було укладено договір
поставки у спрощений спосіб, за яким у
травні 2012року позивач придбав у
Постачальника наступні ТМЦ: метал-лист
г/к 6*2000*6000, кутник рівнополочний 45*45*4,
швелер 14, труда профільна 100*80*3, труба
108*3,5, профнастил НС 20*0,5 та отримані авто
послуги по транспортуванні придбаного
товару до підприємства.

На підтвердження реальності виконання
вказаного договору, позивачем надані
рахунок -фактура № 1005-3 від 10.05.2012року,
видаткова накладна № 36 від 16 .05.2012року,
акт надання послуг № 36 від 16.05.2012року та
податкова накладна № 13 від 11.05.2012року.

Розрахунок за транспортування та
придбані ТМЦ проводився у
безготівковій формі, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 376 від 11.05.2012року, а також карткою
рахунку 631 за 01.01.2012року-01.11.2012року.
Вказана обставина підтверджується
контролюючим органом в акті перевірки.
(а.с.81).

З огляду на приписи Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні" та Закону України "Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом", суд робить висновок
про те, що операції суб'єктів права з
перерахування саме безготівкових
грошових коштів є прозорими для
контролю з боку Держави, так як
здійснюються виключно у встановлений
самою ж Державою спосіб - через
банківські установи. Наявні у справі
документи засвідчують, що безготівкові
кошти були списані з рахунків позивача,
тобто вибули з його власності. Доказів
повернення цих коштів до позивача,
наявності у позивача та його
контрагента спільного інтересу щодо їх
отримання (що могло б мати місце в разі
пов'язаності цих осіб), відповідачем
суду не надано.

До документів, які засвідчують факт
придбання товару, робіт, послуг, діюче
законодавство висуває лише одну умову -
вони повинні засвідчувати фактичне
отримання товару або результатів
робіт, послуг.

Проте, в ході розгляду справи
відповідачем за правилами ч.2 ст.71 КАС
України не спростовано достовірності
відомостей первинних документів,
наданих позивачем.

Транспортування здійснювалось за
рахунок покупця транспортом
постачальника, що підтверджується
актом про надання послуг № 36 від
16.05.2012року.

Розвантаження придбаних ТМЦ було
здійснено ДО «Комбінат Планета» згідно
умов договору № 9 на виконання робіт
від 16.05.2012року, відповідно до умов якого
Замовник (ТОВ «Ков`ягівське») доручає, а
Виконавець (ДО «Комбінат Планета»)
приймає на себе зобов`язання виконати
навантажувально-розвантажувальні
роботи. Реальність виконання вказаних
умов підтверджується актом
прийому-передачі виконаних робіт від
17.05.2012року.

Крім того суд зазначає, що згідно із
Інструкцією про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженою наказом Мінфіну України
"Про затвердження Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей" від 16.05.96 р. № 99
(зареєстровано в Мін'юсті України 12.06.96
р. за № 293/1318, зі змінами та
доповненнями, за текстом - Інструкція №
99) дія якої поширюється на
підприємства, установи та організації,
їх відділення, філії, інші відокремлені
підрозділи та представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, регламентовано умови та
порядок видачі довіреностей на
одержання товарно-матеріальних
цінностей.

Відповідно до п. 3 Інструкції № 99
сировина, матеріали, паливо,
запчастини, інвентар, худоба, насіння,
добрива, інструмент, товари, основні
засоби та інші товарно-матеріальні
цінності, а також нематеріальні активи,
грошові документи і цінні папери (далі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Видача бланків довіреностей
здійснюється після їх реєстрації у
журналі реєстрації довіреностей.
Довіреність на одержання цінностей
видається лише особам, які працюють на
даному підприємстві.

Згідно з п. 6 Інструкції № 99 довіреність
на одержання цінностей від
постачальника за нарядом, рахунком,
договором, замовленням, угодою або
іншим документом, що їх замінює,
видається довіреній особі під розписку
і реєструється в журналі реєстрації
довіреностей.

Відповідно до п. 10 Інструкції № 99 особа,
якій видано довіреність, зобов'язана не
пізніше наступного дня після кожного
випадку доставки на підприємство
одержаних за довіреністю цінностей,
незалежно від того, одержані цінності
за довіреністю повністю або частково,
надати працівнику підприємства, який
здійснює виписування та реєстрацію
довіреностей, документ про одержання
нею цінностей та їх здачу на склад (у
комору) або матеріально відповідальній
особі.

Згідно із вимогами п. 13 Інструкції № 99
довіреність незалежно від строку її
дії залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей. У разі
відпуску цінностей частинами на кожний
частковий відпуск складається
накладна (акт приймання-здачі або інший
аналогічний документ) із зазначенням
на ній номера довіреності та дати її
видачі. У цих випадках один примірник
накладної (або документа, що її заміняє)
передається одержувачу цінностей, а
інший - додається до залишеної у
постачальника довіреності й
використовується для спостереження і
контролю за відпуском цінностей згідно
з довіреністю, а також для проведення
розрахунків з одержувачем.

Після закінчення відпуску цінностей
служби, що здійснювали їх відпуск,
здають довіреність разом з документами
на відпуск останньої партії цінностей
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення бухгалтерського
обліку.

Відповідальність за дотримання
постачальником встановленого порядку
відпуску за довіреністю цінностей
покладається на посадових осіб
підприємства-постачальника, які мають
право підписувати первинні документи
на відпуск цінностей (п. 15 Інструкції №
99).

Як вбачається із наданих позивачем
пояснень, прийом придбаних ТМЦ
здійснював головний інженер Підгірний
Г.В згідно довіреності № 55 від
15.05.2012року, про що свідчить витяг із
журналу реєстрації довіреностей, що не
ставиться під сумнів податковим
органом.

На підтвердження ведення обліку ТМЦ на
вказаному складі, позивачем надана
накладна-вимога на відпуск (внутрішнє
переміщення) матеріалів від
17.05.2012року№ Кв000000058, а також картки
рахунку 3711, 631 за 01.01.2011року-01.11.2012року,
та 201 за травень-червень 2012року.

Згідно пояснень позивача, придбані ТМЦ
використовувались підприємством для
модернізації основних засобів, а саме
для автовагів і авто вагової та списані
в бухгалтерському обліку по рахунку 1522
«Придбання (виготовлення) основних
засобів», що підтверджується
контролюючим органом в акті перевірки
(а.с. 81).

Необхідність проведення такого
ремонту підтверджується Дефектним
актом на автомобільні ваги ВТА-60 № 108
від 07.05.2012року.

Ремонті роботи проводились ООО
«Меридіал-плюс» відповідно до умов
договору № 20 від 02.04.2012року, реальність
виконання якого підтверджується
актами прийому-здачі відремонтованих,
реконструйованих та модернізованих
об`єктів від 29.06.2012року та від
01.07.2012року, та актом № 1 прийому
виконаних підрядних робіт «Ремонт
вагової» за червень 2012року, що не
заперечується податковим органом.
(а.с.81).

Як вбачається з пояснень позивача,
ремонтні роботи проводились саме з ТМЦ,
які були придбані у ТОВ ТД «Грейф», що
підтверджується даними
оборотно-сальдової відомості по
рахунку 20 за січень - липень 2012року.

Як вбачається з матеріалів справи, сума
податку на додану вартість включена до
податкового кредиту відповідного
періоду, відображена у реєстрі
отриманих податкових накладних, які
відповідають даним додатку 5 до
податкової декларації з податку на
додану вартість та даним декларації з
ПДВ за травень 2012року та витрати в сумі
30751, 67грн. включені у валові витрати в
декларації за 1 півріччя 2012року в
складі витрат та поліпшення ОЗ. Вказана
обставина підтверджується суб`єктом
владних повноважень в акті перевірки
(а.с.80).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України
передбачено, що договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Таким чинон, суд приходить до висновку,
що договірні відносини між позивачем
та його контрагентом -ТОВ ТД "Грейф"
оформлені у спрощений спосіб, тобто
шляхом підтвердження прийняття до
виконання замовлень, що не суперечить
вимогам закону.

Наявність податкових, видаткових
накладних, доказів оплати та подальшої
реалізації тощо кореспондуються
змістом ч. 1 ст. 181 ГК України, свідчать
про реальність господарських операцій.

Як вбачається зі змісту акта перевірки,
у податкового органу виникли
зауваження щодо реєстрації
транспортного засобу (автомобіль MAN
державний номер 40-78 СІ), за допомогою
якого здійснювалась вигрузка метала
для ремонту вагів, про що 17.05.2012 року
вчинено запис у зошиті служби охорони.
Підставою для таких висновків
податкового органу, слугувала
відповідь ВДАІ Нововодолазького РВ ГУ
МВСУ в Харківській області на запит
Нововодолазької ОДПІ, відповідно до
якої згідно баз даних ВДАІ державний
номер НОМЕР_1 не зареєстрований за
жодним транспортним засобом.

На виконання вимог ухвал Харківського
окружного адміністративного суду від
20.05.2014 року та 03.06.2014року, 27.06.2014року на
адресу Харківського окружного
адміністративного суду надійшла
відповідь ВДАІ Нововодолазького РВ ГУ
МВСУ в Харківській області (вх.№
01-23/36509/14), відповідно до якої
повідомлено, що згідно бази даних ДАІ
Мрео-2000, автомобіль Рено Магнум
(державний номер НОМЕР_1) належить
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1

Таким чином, твердження податного
органу про відсутність реєстрації
вищезазначеного державного номеру за
транспортним засобом, що стало
підставою для висновку про
відсутність реальності
транспортування придбаних ТТН, не
знайшло свого документального
підтвердження, внаслідок чого вказана
обставина не приймається судом до
уваги, з огляду на її безпідставність
та необґрунтованість.

Окрім того, доказів того, що отриманий
від контрагента - ТОВ ТД "Грейф" товар не
використовувався позивачем у власній
господарській діяльності ні акт
перевірки, ні матеріали даної
адміністративної справи на містять.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене суд дійшов
висновку, що наявність податкових
накладних, платіжних доручень щодо
сплати податку на додану вартість в
ціні товару хоч і є обов'язковими
підставами для визначення податкового
кредиту та бюджетного відшкодування,
але не вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не
ставить право платника ПДВ на
податковий кредит в залежність від дій
або бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог
ст. 61 Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Суд також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентом - ТОВ ТД "Грейф" мали
реальний характер, діяльність позивача
була спрямована на отримання
економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Суд звертає увагу на те, що збільшення
суми грошового зобов'язання (шляхом
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень) порушує право
позивача мирно володіти своїм майном,
визначення якого міститься у Першому
Протоколі до Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також
"Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.
2 ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність"може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у
пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом"і другий параграф
визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його
застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Так, в пункті 71 рішення у справі
"Булвес"АД проти Болгарії"ЄСПЛ дійшов
такого висновку: "... Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентом - ТОВ ТД " Грейф" і
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість та податку на
прибуток суми витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Суд, також вважає за необхідне
зазначити, що висновки податкового
органу про можливі порушення
податкового законодавства зі сторони
контрагента позивача, не є підставою
для висновку про порушення саме
позивачем вимог податкового
законодавства та про відсутність у
покупця права на формування
податкового кредиту з ПДВ та податку на
прибуток з фактом оплати.

Окрім того, відповідачем не надано
доказів та не наведено жодних обставин,
які б свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про непов'язаність операцій з
господарською діяльністю позивача, про
не вчинення операцій, про відсутність
факту поставки продукції.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, будучи суб'єктом владних
повноважень та заперечуючи проти
адміністративного позову не виконав
покладений на нього ч.2 ст.71 КАС України
обов'язок та не довів юридичної та
фактичної обґрунтованості мотивів
винесення спірних податкових
повідомлень-рішень.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КАС
України

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ков`ягівське" до Нововодолазької
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових повідомлень -
рішень - задовольнити.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення Нововодолазької
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
та № від 18.12.2013 року

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ков`ягівське" (63021,
Харківська область, Валківський район,
смт. Ков`яги, вул. заводська, 11, ) судовий збір в сумі 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги у 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у
порядку, передбаченому ст. 254 КАС
України.

Повний текст постанови виготовлено
15.07.2014року.

Суддя
Горшкова О.О.