Справа № 809/1500/14
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"23" липня 2014 р.
Справа № 809/1500/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання
Ферштей А.М.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1

до Головного управління державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області в особі її
структурного підрозділу - Долинського
районного сектору

про визнання протиправними дій та
зобов'язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

15.05.2014 року ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернулася до суду з адміністративним
позовом до Головного управління
державної міграційної служби в
Івано-Франківській області (надалі -
відповідач), в якому просить визнати
неправомірними дій Долинського
районного сектору Головного
управління Державної міграційної
служби в Івано-Франківській області в
частині відмови у видачі посвідки на
постійне проживання в Україні на ім'я
неповнолітньої ОСОБА_2 та зобов'язати
відповідача видати таку посвідку.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що згідно указу Суду у
справах неповнолітніх м. Салерно
Італійської республіки від 18.12.2009 року
є опікуном неповнолітньої ОСОБА_2. На
виконання своїх обов'язків як опікуна
звернулася з відповідною заявою до
консульства Італії в Україні для
продовження строку дії паспорту
неповнолітньої, де позивача
зобов'язано надати посвідку про
надання дозволу на постійне проживання
в Україні. Після звернення до
міграційної служби отримала відповідь
Долинського районного сектору
Головного управління Державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області від 18.04.2014
року, в якій відмовлено в наданні
ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання
на підставі частини 1 статті 7 Закону
України "Про громадянство України".
Позивач вважає такі дії відповідача
неправомірними.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала з підстав, наведених
у позовній заяві. Просила позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоча відповідач
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце судового розгляду, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, яке
міститься в матеріалах справи (а.с.89).
Клопотання від відповідача про
відкладення розгляду справи не
надходило.

Згідно вимог частини 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

За таких обставин, відповідно до норм
частини 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку
розглянути справу за відсутності
відповідача - суб'єктва владних
повноважень на підставі наявних в
матеріалах справи доказів.

Розглянувши матеріали
адміністративного позову та
заперечення проти нього, заслухавши
пояснення позивача, дослідивши зібрані
по справі докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з таких
підстав та мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року в місті
Ріміні, мати - ОСОБА_3 що
підтверджується витягом з реєстру
актів про народження № 26 ч. 1 с. А 2008р.,
муніципалітет Генуя (а.с. 47-48). Указом
Суду у справах неповнолітніх міста
Салерно Італійської Республіки від
18.12.2009 року скасовано перебування
неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у
будинку інтернаті та передано їх під
опіку бабусі по материнській лінії
ОСОБА_1 (а.с. 39-40). Ухвалою Долинського
районного суду в Івано-Франківській
області від 12.05.2011 року вищевказаний
судовий указ від 18.12.2009 року визнано на
території України (а.с. 9-10).

16.04.2014 року позивач звернулася до
Долинського районного сектору
Головного управління Державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області зі заявою
від 14.04.2014 року, в якій просила надати
ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання
в Україні для продовження дії паспорту
неповнолітньої, виданої Італійською
Республікою НОМЕР_1 (а.с. 61).

Листом від 18.04.2014 року № 04/318
відповідачем надано ОСОБА_1 відповідь
на її заяву від 14.04.2014 року, якою
відмовлено в наданні неповнолітній
ОСОБА_2 посвідки на постійне місце
проживання (а.с. 11).

При розгляді даного адміністративного
позову суд виходив з таких норм права.

В розумінні статті 1 Закону України "Про
громадянство України" від 18.01.2001 року №
2235-ІІІ громадянин України - особа, яка
набула громадянство України в порядку,
передбаченому законами України та
міжнародними договорами України;
іноземець - особа, яка не перебуває в
громадянстві України і є громадянином
(підданим) іншої держави або держав.

В пунктах 7, 17 частини 1 статті 1 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства" від 22.09.2011
року № 3773-VI надано таке визначення
термінів:

- іноземці та особи без громадянства,
які перебувають на території України
на законних підставах, - іноземці та
особи без громадянства, які в
установленому законодавством чи
міжнародним договором України порядку
в'їхали в Україну та постійно або
тимчасово проживають на її території,
або тимчасово перебувають в Україні;

- посвідка на постійне проживання -
документ, що посвідчує особу іноземця
або особу без громадянства та
підтверджує право на постійне
проживання в Україні.

Згідно частини 1 статті 4 вказаного
Закону, іноземці та особи без
громадянства можуть відповідно до
Закону України "Про мміграцію"
іммігрувати в Україну на постійне
проживання.

Статтею 1 Закону України "Про
імміграцію" від 07.06.2001 року № 2491-ІІІ,
передбачено, що імміграція - це
прибуття в Україну чи залишення в
Україні у встановленому законом
порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання;
рішення, що надає право іноземцям та
особам без громадянства на імміграцію.

Указом Президента України від 06.04.2011
року № 405/2011 "Питання Державної
міграційної служби України" (надалі по
тексту - Указ № 405/2011) затверджено
Положення про Державну міграційну
службу України. В підпункті 8 пункту 4
Указу № 405/2011 визначено, що Державна
міграційна служба України відповідно
до покладених на неї завдань здійснює,
зокрема, оформлення і видачу іноземцям
та особам без громадянства документів
для тимчасового перебування або
постійного проживання в Україні.

Відповідно до Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 березня 2012 року № 251 (надалі по
тексту - Порядок), визначено механізм
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання
іноземцям та особам без громадянства,
які іммігрували в Україну на постійне
проживання або прибули в Україну на
тимчасове проживання.

Пунктом 7 Порядку встановлено, що
посвідки оформляються іноземцям та
особам без громадянства, які досягли
16-річного віку.

Таким чином, згідно вищевказаних
положень законодавства України,
посвідки про постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання
видаються виключно іноземцям та особам
без громадянства, які іммігрували в
Україну на постійне проживання або
прибули в Україну на тимчасове
проживання, які досягли 16-річного віку.

В той же час, суд зазначає про те, що
частиною 1 статті 2 Закону України "Про
громадянство України" передбачено, що
законодавство України про
громадянство ґрунтується на принципі
єдиного громадянства - громадянства
держави Україна, що виключає
можливість існування громадянства
адміністративно-територіальних
одиниць України. Якщо громадянин
України набув громадянство
(підданство) іншої держави або держав,
то у правових відносинах з Україною він
визнається лише громадянином України.
Якщо іноземець набув громадянство
України, то у правових відносинах з
Україною він визнається лише
громадянином України, та збереження
громадянства України незалежно від
місця проживання громадянина України.

Нормою частини 1 статті 7 Закону України
"Про громадянство України" визначено,
що особа, батьки або один з батьків якої
на момент її народження були
громадянами України, є громадянином
України.

Частиною 7 цієї ж статі Закону № 2235-ІІІ
передбачено, що особа, яка має право на
набуття громадянства України за
народженням, є громадянином України з
моменту народження.

Як вбачається з листа-відповіді
Генерального консульства України в
Неаполі від 07.07.2014 року за № 61417/14-523/2-521
на запит Головного управління
Державного міграційної служби України
в Івано-Франківській області, 09.06.2009
року проведена реєстрація набуття
громадянства України за народженням
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що видана
довідка за № 536-252 про реєстрацію особи
громадянином України (а.с. 79).

За таких обставин та вищевказаних норм
Закону України "Про громадянство
України", є безпідставним посилання
позивача на положення пунктів 2, 99, 117
Порядку провадження за заявами і
поданнями з питань громадянства
України та виконання прийнятих рішень,
затвердженого Указом Президента
України від 27.03.2001 року № 215/2001, оскільки
факт реєстрації 09.06.2009 року набуття
ОСОБА_2 громадянства України за
народженням підтверджено офіційно
консульською установою України в
Італійській Республіці. Доказів того,
що згадане рішення консульської
установи України є скасованим, позивач
згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не подала, а тому в суду не має правових
підстав в даній адміністративній
справі ставити під сумнів факт
правомірності реєстрації Генеральним
консульством України в Неаполі набуття
ОСОБА_2 громадянства України.

Таким чином, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в силу
норм національного законодавства
України, а саме: частини 1 статті 2
Закону України "Про громадянство
України", не дивлячись на факт її
громадянства Італійської Республіки, у
правових відносинах з Україною вона
визнається лише громадянкою України, і,
як наслідок, їй не може бути видана
посвідка на постійне місце проживання,
оскільки така видається виключно
іноземцям або особам без громадянства.

Таким чином, вищевказаними нормами
законодавства України, дискреційні
повноваження територіальних органів
Державної міграційної служби України
щодо видачі посвідок на право
постійного проживання на території
України є чітко обмежені за суб'єктним
складом заявників, яким вони можуть
бути видані, а тому, враховуючи
положення ч. 2 ст. 19 Конституції України,
суд дійшов висновку про те, що
відповідач в спірних правовідносинах
діяв на підставі, в межах повноважень,
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
дотриманням критеріїв правомірності
рішень, дій, бездіяльності суб'єктів
власних повноважень, передбачених
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Таким чином, враховуючи вищевказані
обставини та норми права, суд дійшов
висновку про те, що в задоволенні
даного адміністративного позову
ОСОБА_1 до Головного управління
державної міграційної служби в
Івано-Франківській області належить
відмовити.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору, враховуючи висновок
суду про відмову в задоволенні позову,
відповідно до положень частини 2 статті
94 Кодексу адміністративного
судочинства України не підлягають
відшкодуванню.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя:
Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі
24.07.2014 року.