Справа № 2а/1770/498/2012
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Зозуля
Суддя-доповідач:Шидловський В.Б.
УХВАЛА

іменем України

"24" липня 2014 р.
Справа № 2а/1770/498/2012

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Шидловського В.Б.

суддів:
Капустинського М.М.

Мацького Є.М.,

при секретарі
Рожко М.М. ,

за участю сторін:

представників позивача Гарбара О.М.,
Самардак К.В.

представника відповідача Якимчука Д.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекція у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від "11" червня
2014 р. у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю фірма
"ЕКОРЕМБУД ЛТД" до Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень ,

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма "ЕКОРЕМБУД ЛТД"
звернулося з адміністративним позовом
до Державної податкової інспекції у
Рівненському районі про скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 26.09.2011 року, № від 26.09.2011 року,
№ від 15.07.2011 року, № від
15.07.2011 року.

Усною ухвалою суду від 11.06.2014 року
відповідно до ст.55 КАС України було
допущено заміну відповідача - Державна
податкова інспекція у Рівненському
районі, на його правонаступника -
Державна податкова інспекція у
Рівненському районі Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області (далі - ДПІ у Рівненському
районі).

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 11 червня 2014
року позовня вимоги задоволено
частково.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі форми "Р" №
та № від 26 вересня 2011 року.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі форми "У" №
від 15.07.2011 року в частині визначення
грошового зобов'язання за платежем
штрафні санкції за порушення вимог
валютного законодавства на суму 680 грн.
00 коп.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі форми "У" №
від 15.07.2011 року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
Державна податкова інспекція у
Рівненському районі ГУ Міндоходів у
Рівненській області звернулася до суду
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вищевказану постанову та
прийняти нову, якою позов задовольнити
в повному обсязі. В апеляційній скарзі
відповідач посилається на
незаконність, необ'єктивність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що є підставою
для скасування постанови суду першої
інстанції.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши законність та
обгрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ДПІ у
Рівненському районі була проведена
документальна планова виїзна
перевірка ТОВ "ЕКОРЕМБУД ЛТД" за
наслідками якої був складений акт за №
474/84/23-141/13977647 від 11 липня 2011 року (т.2
а.с.114-152).

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення форми "Р" №
від 15 липня 2011 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
518 973,00 грн., з яких 418 825,00 грн. - основного
платежу, 100 148,00 грн. - штрафні (фінансові)
санкції, податкове
повідомлення-рішення форми "Р" №
від 15 липня 2011 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 376 800,00
грн., з яких 303 320,00 грн. - основного
платежу, 73 480,00 грн. - штрафні (фінансові)
санкції, податкове
повідомлення-рішення форми "У" №
від 15 липня 2011 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
пеня за порушення термінів розрахунків
у сфері ЗЕД на суму 50 436,98 грн. та
податкове повідомлення-рішення форми
"У" № від 15 липня 2011 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем штрафні санкції за
порушення вимог валютного
законодавства на суму 2 210,00 грн.

Позивач у відповідності до ст.56
Податкового кодексу України, звертався
із скаргою на названі податкові
повідомлення-рішення в порядку
адміністративного оскарження.
Рішенням ДПА у Рівненській області про
результати розгляду скарги було
частково задоволено скаргу позивача та
скасовано податкові
повідомлення-рішення № /0 від
15.07.2011 року в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 516 467,00 грн. та №
від 15.07.2011 року в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 374 795,00 грн. В
інших частинах вказані податкові
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скаргу - без задоволення (т.1
а.с.12-15, 16-22).

Відповідно до рішення ДПА у
Рівненській області ДПІ у Рівненському
районі було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми
"Р" № від 26 вересня 2011 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств на
загальну суму 2 506,00 грн., з яких 2 005,00 грн.
- основного платежу, 501,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції;

- податкове повідомлення-рішення форми
"Р" № від 26 вересня 2011 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 2005,00 грн., з яких 1 604,00 грн.
- основного платежу, 401,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню ДПІ у
Рівненському районі форми "Р" №
від 26 вересня 2011 року, колегія суддів
зазначає наступне.

Судом встановлено, що спірний
податковий кредит в розмірі 1 604,00 грн.
задекларований в деклараціях за
квітень та червень 2010 року та
сформовано по операції з придбання
позивачем металовиробів (труби) у ПП
«Харлем».

Оспорюване податкове
повідомлення-рішення прийняте на
підставі висновків відповідача про
безпідставне включення позивачем до
податкового кредиту з ПДВ, сум по
господарським операціям з придбання у
ПП «Харлем» металовиробів. Вказані
висновки зроблені податковим органом
на підставі аналізу господарських
операцій ТОВ "ЕКОРЕМБУД ЛТД" з ПП
«Харлем», висновків, викладених у
інформації правоохоронних органів,
щодо контрагента позивача - ПП
«Харлем». Зокрема, у акті перевірки,
податковим органом вказується, що в
ході проведення перевірки не
встановлено факту передачі товарів від
продавця до покупця, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів. Відповідно до
наведено відповідачем зроблено
висновок, що ПП «Харлем» є
"транзитером", а отже ТОВ "ЕКОРЕМБУД ЛТД"
- "вигодонабувач". Єдиною метою
документування фактично не здійснених
господарських операцій по отриманню
продукції ПП «Харлем» -
вигодоформуючий суб'єкт, є отримання
підприємством податкової вигоди для
ТОВ "ЕКОРЕМБУД ЛТД" - "вигодонабувач", і
як наслідок несплата платежів до
бюджету.

З такими висновками податкового органу
колегія суддів не погоджується з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців" від
15 травня 2003 року № 755-IV - якщо відомості,
які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Згідно інформації по платнику
податків, вбачається, що контрагент
позивача ПП «Харлем» знаходився на
момент господарських операцій і досі
перебуває в Єдиному державному реєстрі
(т.1 а.с.47).

Крім того, ПП «Харлем» у встановленому
порядку було зареєстроване платником
податку на додану вартість із правом
виписування податкових накладних, та
мало свідоцтво платника податку на
додану вартість за № 100249899,
індивідуальний податковий номер
63.

Вказані обставини доводять, що
контрагент ПП «Харлем» володів
необхідною право та дієздатністю для
вчинення господарських операцій, що
ставляться податковим органом під
сумнів.

Судом встановлено, що між позивачем та
ПП «Харлем» було укладено усний
договір купівлі-продажу металевих
труб.

На виконання Договору ПП «Харлем»
поставило позивачу труби на загальну
суму 9627,98 грн. у тому числі ПДВ - 1604,66
грн. Вказані обставини
підтверджуються:

- видатковими накладними: № 16 від 16.04.2010
року на загальну суму 1282,50 грн., у т.ч.
ПДВ - 213,75 грн., № 27 від 27.04.2010 року на
загальну суму 2406,48 грн., у т.ч. ПДВ - 401,08
грн. та № 27 від 30.06.2010 року на загальну
суму 5939,00 грн., у т.ч. ПДВ - 989,83 грн.;

- податковими накладними: 16 від 16.04.2010
року на загальну суму 1282,50 грн., у т.ч.
ПДВ - 213,75 грн., № 27 від 27.04.2010 року на
загальну суму 2406,48 грн., у т.ч. ПДВ - 401,08
грн. та № 27 від 30.06.2010 року на загальну
суму 5939,00 грн., у т.ч. ПДВ - 989,83 грн.
Вказані податкові накладні були
включені позивачем до реєстру
отриманих та виданих податкових
накладних за квітень та червень 2010 року
та відображені у податкових
деклараціях з податку на додану
вартість за квітень та червень 2010 року
(т.2 а.с.5, 6, 23, 24, 38, 39).

Придбані металеві труби зберігалися у
приміщенні складу товариства, що
підтверджено картками рахунку 205 (т.1
а.с.142-144).

Розрахунки за отриманий товар були
проведені повністю, що підтверджено
копіями виписок банку (т.1 а.с.139-141).

Перевезення труб від ПП «Харлем»
відбувалося автотранспортом продавця.
Дана обставина підтверджена
поясненнями представника позивача та
не спростовувалася представником
відповідача.

Щодо відсутності товарно-транспортних
накладних, на яке посилається
відповідач, то це свідчить лише про
недотримання норм законодавства про
автомобільний транспорт, а не
податкового законодавства. Згідно з
наказом Міністерства транспорту
України "Про затвердження Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні" № 363 від 14.10.1997
року, товарно-транспортна накладна - це
необхідний юридичний документ для всіх
учасників транспортного процесу, а
учасники транспортного процесу - це
вантажовідправники,
вантажоодержувачі, перевізники та
особи, що здійснюють вантажні і (або)
складські операції з вантажем.
Вказаний нормативно-правовий акт
визначає, як вантажовідправника -
фізичну або юридичну особу, що подає
перевізнику вантаж для перевезення, а
як вантажоодержувача - фізичну або
юридичну особа, що здійснює приймання
вантажів, оформлення
товарно-транспортних документів та
розвантаження транспортних засобів у
встановленому порядку.

Оскільки податковим органом в ході
перевірки не було взято до уваги
пояснення позивача про переміщення
металевих труб за допомогою транспорту
продавця, то відсутність у
документообігу позивача
товарно-транспортних накладних за
певний період, при наявності інших
документів, якими підтверджено факт
відпуску та приймання
товарно-матеріальних цінностей, не
може спростовувати факту придбання
позивачем товару.

Більше того, ні в Податковому кодексі
України, ні в інших нормативних актах
не згадується про товарно-транспортну
накладну, як документ на підставі якого
податковий орган має право визначати
суму податкового зобов'язання або
податкового кредиту з ПДВ платнику
податків.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
"Про податок на додану вартість" не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.2.1 п.7.2. ст.7 Закону "Про
податок на додану вартість" визначені
обов'язкові вимоги до змісту
податкової накладної.

Законодавством України, що діяло на
момент виникнення спірних
правовідносин, зокрема п.5 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого наказом ДПА України від
30.05. 1997 р. № 165 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 23.06.1997 р.
за № 233/2037 (із змінами, далі - Порядок №
165) встановлено вичерпний перелік
підстав для встановлення факту
недійсності чи фіктивності податкової
накладної. Так, відповідно до п.5
Порядку №165, податкова накладна
вважається недійсною у разі її
заповнення іншою особою, ніж вказаною у
пункті 2 даного Порядку.

Згідно п.2 Порядку №165, податкову
накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі i якій присвоєно
iндивiдуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Тобто, єдиною підставою для визнання
податкової накладної недійсною,
відповідно до положень Закону "Про ПДВ"
та Порядку № 165 є випадок, коли така
накладна заповнена та видана особою, що
не зареєстрована платником ПДВ.

Відповідачем не надано відомостей щодо
скасування реєстрації платника ПДВ
контрагента Позивача на момент
здійснення правочинів.

Отже, доводи Відповідача про те, що
Позивач не підтвердив своє право на
податковий кредит з ПДВ не можуть бути
взяті до уваги (без інших обґрунтувань,
а не простих тверджень Відповідача),
оскільки на час здійснення
господарських операцій контрагент
позивача був включений до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців та був
внесений до реєстру платників ПДВ.

Таким чином, відповідно до положень ст.7
Закону "Про податок на додану вартість",
Позивач на підставі проведених
оподатковуваних господарських
операцій та належним чином оформлених
контрагентом-постачальником
податкових накладних мав право
відносити суми витрат на сплату ПДВ до
складу податкового кредиту звітного
періоду, і виходячи з цього, визначати
суму свого податкового зобов'язання з
ПДВ за звітний період.

Крім того, згідно ч.2, 3 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" № 996-XIV
від 16.07.1999 р., підставою для
бухгалтерського обліку господарських,
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, визначальним фактором,
для формування податкового кредиту з
ПДВ, є зв'язок придбаних товарів (робіт,
послуг) із господарською діяльністю
платника податків та наявність
підтверджуючих первинних документів,
що відображають реальність таких
господарських операцій.

Судом встановлено, що факт
використання позивачем у власній
господарській діяльності придбаних у
ПП «Харлем» металевих труб та
отримання доходу від їх використання,
підтверджується долученими до
матеріалів справи документами та
поясненнями позивача. Так, ТОВ
«Екорембуд ЛТД» було укладено Договір
підряду в капітальному будівництві №
20/05/09 від 20.05.2009 р. з ВАТ «Волинь-Цемент».
Придбані труби були необхідні для
виконання договірних зобов'язань, що
підтверджено додатковими угодами,
актами списання, актами переробки
матеріалів, довідками про вартість
виконаних будівельних робіт та актами
приймання виконаних будівельних робіт
(т.2 а.с.7-22, 25-37, 42-64).

Таким чином, придбання позивачем
матеріальних цінностей у ПП «Харлем»
здійснювалось для подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Стосовно ж обставин, визнання
правочинів, вчинених позивачем із
контрагентом ПП «Харлем», нікчемними,
колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного
кодексу України, недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.228 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правова природа договорів
купівлі-продажу визначає наступне
волевиявлення сторін цих договорів
(правочинів): у продавця - на передачу
покупцеві товару, у покупця - на
прийняття товару та його оплату. Жодної
іншої мети (завдання збитків державі
шляхом несплати податків, штучне
зменшення бази оподаткування тощо) ці
правочини не містять і містити не
можуть, оскільки зобов'язання
припиняється його виконанням. Тобто,
після виконання договорів внаслідок
отримання кожною зі сторін бажаного
результату, всі правовідносини між
ними завершуються. Після цього у кожної
зі сторін правочину (договору)
виникають правовідносини вже з іншим
суб'єктним складом. Поза увагою
відповідача залишився той факт, що як
позивач, так і його контрагент виконали
умови укладених між ними угод, чим і
підтвердили факт їх укладення.

Наявними первинними документами,
долученими до матеріалів справи, що
описані вище, підтверджуються
обставини реального придбання
позивачем, металевих труб у ПП
«Харлем», а не лише документальне
оформлення господарських операцій з
перерахуванням коштів постачальнику,
на чому наполягає відповідач.

Крім того, ч.2 ст.61 Конституції України
встановлено, що юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

У рішенні ж Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Отже, якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання зі сплати податку до
бюджету, не подав звітність, або не
знаходиться за місцем своєї
реєстрації, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
податкового кредиту та має всі
документальні підтвердження його
розміру.

Судом були досліджені первинні
документи, що містять відомості про
обставини, які є предметом доказування
у цій справі, та пов'язані з рухом
активів, виконанням зобов'язань, що
описані вище, останні відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах, та
підтверджують обґрунтованість
визначення податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов до вірного висновку,
що відповідач при прийнятті
податкового повідомлення-рішення №
від 26.09.2011 року, діяв не на
підставі, не в межах повноважень та не в
спосіб, визначений чинним
законодавством, а вказане податкове
повідомлення-рішення є протиправним,
таким, що прийняте без урахування всіх
обставин, які мають значення для
прийняття рішення, а тому підлягає
скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення ДПІ у
Рівненському районі форми "Р" №
від 26.09.2011 року, колегія суддів зазначає
наступне.

Визначення грошового зобов'язання по
податку на прибуток ґрунтується на
висновках органу державної податкової
служби про заниження податку на
прибуток на суму 2005,00 грн. внаслідок
порушення позивачем пп.5.2.1 п.5.2 ст.5,
пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств", а
саме завищення валових витрат у зв'язку
з придбанням металевих труб у ПП
«Харлем», що не підтверджено
первинними документами.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку про
необґрунтованість позиції органу
державної податкової служби та
безпідставність визначення грошового
зобов'язання по податку на прибуток в
загальній сумі 2506,00 грн.

Згідно п.5.1 ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" №
334/94-ВР від 08.12.1994 року (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин),
валові витрати виробництва та обігу -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
передбачено, що до складу валових
витрат включається сума будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств", не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

З аналізу вищенаведених норм права
слідує, що підставою для формування
валових витрат є наявність первинного
документа, що підтверджують понесені
підприємством валові витрати. При
цьому слід враховувати, що в
податковому обліку відображаються
виключно господарські операції,
вчинені підприємством в рамках
господарської діяльності.

Як було встановлено судом, поставка
труб для використання у власній
господарській діяльності ТОВ
«Екорембуд ЛТД» від ПП «Харлем» мала
реальний характер і підтверджена
належним чином оформленими
документами первинного
бухгалтерського обліку, тому позивач
правомірно та обґрунтовано відніс
витрати на придбання металевих труб до
складу валових витрат за ІІ квартал 2010
року.

За таких обставин, податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Рівненському районі форми "Р" №
від 26.09.2011 року про визначення
грошового зобов'язання по податку на
прибуток приватних підприємств в сумі 2
506,00 грн., в тому числі 2 005,00 грн.
основного платежу та 501,00 грн. штрафних
санкцій, є протиправним та підлягає
скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення
ДПІ у Рівненському районі форми «У»
№ від 15.07. 2011 року, то суду слід
зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що ДПІ у
Рівненському районі з 29.09.2009 р. по 04.11.2009
р. проводилася планова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового та валютного
законодавства за період з 01.04.2007 року по
30.06.2009 року.

За результатами перевірки складено акт
№ 779/110/23-141/13977647 від 10.11.2009 р., яким
встановлено порушення ст.1 Закону
України "Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті". На
підставі вказаного акту перевірки
винесено рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій від 24.11.2009
р. № /0.

Вказані висновки акту перевірки були
покладені в основу
повідомлення-рішення ДПІ у
Рівненському районі форми «У» №
від 15.07.2011 року.

В процесі попередньої перевірки було
встановлено, що між позивачем та ООО
"ПКО "Нефтегазмаш", ИНН 4 КПП 631601001
м.Самара, вул.Дибенко 9, оф.5 укладений
договір № 07061/1 від 23.10.2007 р. на виконання
монтажних робіт. Предметом договору є
виконання робіт по монтажу, проведення
випробування з ціллю перевірки
стійкості, надійності, герметичності
збірника меласи РВС - 25 ООО м. у
Ольховатському цукровому заводі
(п.Ольховатовка Воронежської області
Російської федерації). Загальна
вартість робіт по договору складає 1 680
660 російських рублів (т.1 а.с.69-76).

На виконання договору № 07061/1 від 23.10.2007
р. позивачем виконано роботи, що
підтверджується актом за №1/8 від 01.08.2008
р. на суму 509 234,38 російських рублів
(монтаж РВС -25 000 м3 ) актом за № 2/8 від
01.08.2008 р. на суму 27 660 російських рублів
(монтаж внутрішньо-секційного
підігрівача збірника меласи).
Граничний термін оплати складає 28.01.2009
р. Станом на 01.01.2009 р. рахується
дебіторська заборгованість по рахунку
362 з ООО "ПКО "Нефтегазмаш" у сумі 336 129,40
російських рублів. Для перевірки
представлені документи про
сторнування 336 129,40 російських рублів у
зв'язку рішенням приймальної комісії
(пояснення директора TOB фірми
"Екорембуд" ЛТД Вознюка В.А., акт від
09.01.2009 р. на суму 336 132,4 російських
рублів) (т.1 а.с.77-82).

Пунктами 1.1.,1.8 розділу 1 Інструкції про
порядок здійснення контролю за
експортними, імпортними операціями
затвердженої постановою Правління
Національного банку України від 24.03. 1999
р. за № 136, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України від 28.05.1999
р. за № 338/3631 (у редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
(далі - Інструкція) передбачено, що
товар - будь-яка продукція, послуги,
роботи, права інтелектуальної
власності та інші немайнові права,
призначені для продажу (оплатної
передачі).

Сума валютної виручки або вартість
товарів може бути зменшена, якщо
протягом виконання зобов'язань за
договором:

а) відбувається перегляд ціни товарів у
зв'язку з невідповідністю їх
кількісних та/або якісних
характеристик умовам договору - на суму
недопоставлених та/або неякісних
товарів.

Рішення про таку невідповідність
приймає Міжнародний комерційний
арбітражний суд чи Морська арбітражна
комісія при Торгово-промисловій палаті
або інший орган (експертна організація
тощо), уповноважений розглядати спори
або засвідчувати таку невідповідність
згідно з правилами чи звичаями країни
розташування сторони договору або
третьої країни відповідно до умов
договору:

б) відбувається перегляд ціни товарів
унаслідок дій форс-мажорних обставин,
що призвели до зміни кількісних та/або
якісних характеристик товару, - на суму
недопоставлених (недоотриманих) та/або
неякісних товарів.

Зміна ціни товару має бути
підтверджена Торгово-промисловою
палатою або іншим повноваженим органом
(експертною організацією) згідно з
правилами чи звичаями країни
розташування сторони договору або
третьої країни відповідно до умов
договору.

Для перевірки не представлено рішень
уповноважених органів Російської
Федерації, які підтверджували б факт не
прийняття робіт у зв'язку з
невідповідністю умовам договору - їх
вартості та об'єму, що не відповідає
вимогам п. 1.8 розділу 1 Інструкції. Таким
чином, сума валютної виручки не може
бути зменшена.

Підтвердженням даного порушення є
повідомлення уповноваженого банку
"Райффайзен банк Аваль" за № 003-001/09-356
від 02.02.2009 р. в якому знаходиться на
контролі виконання експортного
договору № 07061/1 від 23.10.2007 р. укладеного
ТОВ фірмою "Екорембуд ЛТД" з ООО "ПКО
"Нефтегазмаш", ИНН 4 КПП 631601001
м.Самара (т.1 а.с.79).

За даними поточної перевірки сальдо
розрахунків станом на 01.07.2009 р. з ООО
"ПКО "Нефтегазмаш" становить 336 129,40
російських рублів, (дебіторська
заборгованість).

Таким чином, позивачем порушено статтю
1 Закону України "Про порядок
здійснення розрахунків в іноземній
валюті", а саме не надходження виручки в
іноземній валюті при виконанні
договору № 07061/1 від 23.10.2007 р. з ООО "ПКО
"Нефтегазмаш" з 29.01.2009 р. по 31.03.2011 р. на
суму 336 129,40 російських рублів.

Разом з тим, ст.19 Конституції України
визначено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закони та інші нормативно-правові акти
відповідно до ст.58 Конституції України
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння,
які на час їх вчинення не визнавалися
законом як правопорушення.

Конституційний суд України в Рішенні
від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі за
конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) зазначив, що врегулюванні
суспільних відносин застосовуються
різні способи дії в часі
нормативно-правових актів. Перехід від
однієї форми регулювання суспільних
відносин до іншої може здійснюватися,
зокрема, негайно (безпосередня дія),
шляхом перехідного періоду
(ультраактивна форма) і шляхом
зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши
частиною першою статті 58 положення
щодо неприпустимості зворотної дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів, водночас
передбачає їх зворотну дію в часі у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують юридичну відповідальність
особи, що є загальновизнаним принципом
права. Тобто щодо юридичної
відповідальності застосовується новий
закон чи інший нормативно-правовий акт,
що пом'якшує або скасовує
відповідальність особи за вчинене
правопорушення під час дії
нормативно-правового акта, яким
визначались поняття правопорушення і
відповідальність за нього.

Оскільки судом встановлено, що про
порушення відповідачем вимог
валютного законодавства стало відомо з
листа від 02.02.2009 р. № 003-001/09-356
уповноваженого банку "Райффайзен банк
Аваль", яким повідомлено ДПІ у
Рівненському районі про виявлені факти
порушення позивачем вимог валютного
законодавства, які мали місце з 29.01.2009 р.
по 30.05.2010 р., відтак з цього моменту
почало тривати порушення, а отже з
урахуванням вищевказаних
конституційних засад, до таких
правовідносин слід застосовувати
законодавство чинне на час вчинення
порушення.

Згідно з ст.1 Закону України «Про
порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті» від 23.09.1994 року №
185/94-ВР (в редакції із змінами і
доповненнями на час вчинення
порушення) (далі - Закон № 185/94-ВР)
виручка резидентів у іноземній валюті
підлягає зарахуванню на їх валютні
рахунки в уповноважених банках у
строки виплати заборгованостей,
зазначені в контрактах, але не пізніше
180 календарних днів з дати митного
оформлення (виписки вивізної вантажної
митної декларації) продукції, що
експортується, а в разі експорту робіт
(послуг), прав інтелектуальної
власності - з моменту підписання акта
або іншого документа, що засвідчує
виконання робіт, надання послуг,
експорт прав інтелектуальної
власності. Перевищення зазначеного
строку потребує висновку центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері економічного
розвитку.

Судом встановлено та не спростовано
позивачем, що при перевірці
відповідачеві не представлено
документів, які б свідчили про
надходження виручки в іноземній валюті
при виконанні договору № 07061/1 від 23.10.2007
р. та договору № 09036 від 08.06.2009 року з ООО
"ПКО "Нефтегазмаш" з 29.01.2009 р. по 31.03.2011 р.
на суму 336 129,40 російських рублів та з
30.05. по 30.06.2010 року на суму 336 132,40
російських рублів.

Відповідно до ст.4 Закону № 185/94-ВР,
порушення резидентами строків,
передбачених статтями 1 і 2 цього
Закону, тягне за собою стягнення пені
за кожний день прострочення у розмірі
0,3 відсотка від суми неодержаної
виручки (вартості недопоставленого
товару) в іноземній валюті,
перерахованої у грошову одиницю
України за валютним курсом
Національного банку України на день
виникнення заборгованості. Загальний
розмір нарахованої пені не може
перевищувати суми неодержаної виручки
(вартості недопоставленого товару).

Згідно ч.1 ст.238 Господарського кодексу
України від 16.01.2003 р. № 436-IV (у редакції
чинній на час вчинення порушення) (далі
- Господарський кодекс України), за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

За своєю суттю штрафна санкція,
встановлена Законом України "Про
порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті" підпадає під
критерії визначення
адміністративно-господарської
санкції, встановленої статтею 238
Господарського кодексу України.

Згідно з ст.250 Господарського кодексу
України (у редакції чинній на час
вчинення порушення),
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до норми цієї статті
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Оскільки вчинене позивачем порушення є
триваючим, то строк, встановлений
статтею 250 ГК України, за таке порушення
застосовується за таким правилом, що
пеня може бути нарахована не більш ніж
за один рік до дати прийняття
контролюючим органом рішення про
нарахування пені при умові, що це
порушення було виявлено в межах
шестимісячного строку.

Судом встановлено, що рішення
відповідачем про нарахування
позивачеві пені за порушення термінів
розрахунків у сфері ЗЕД прийнято 15.07.2011
року на підставі складеного 11.07.2011 р.
акта перевірки, у якому зафіксовано
порушення, проте пеня розрахована за
період починаючи з 01.07.2009 року по 31.03.2011
року та з 30.05.2010 року по 30.06.2010 року, що не
відповідає вимогам ст.250
Господарського кодексу України.

За таких обставин, податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Рівненському районі форми "У" №
від 15.07.2011 року яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
пеня за порушення термінів розрахунків
у сфері ЗЕД на суму 50436,98 грн. є
протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення
ДПІ у Рівненському районі форми «У»
№ від 15.07.2011 року, то суду слід
зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що позивачем
при поданні Декларацій про валютні
цінності, доходи та майно, що належить
резиденту України і знаходиться за її
межами станом на 01.10.2009 року, 01.01.2010 року,
01.04.2010 року, 01.07.2010 року, 01.10.2010 року,
01.01.2011 року та 01.04.2011 року було допущено
перекручення даних декларування
валютних цінностей та порушення
терміну подання декларації про валютні
цінності (т.2 а.с.84-108).

Відповідно до ч.1 ст.9 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року валютні
цінності та інше майно резидентів, яке
перебуває за межами України, підлягає
обов'язковому декларуванню у
Національному банку України.

Згідно з абз.2, 3 п.2.7 Положення про
валютний контроль, затвердженого
постановою Національного банку
України № 49 від 08.02.2000 року передбачено,
що за порушення строків декларування -
накладення штрафу в розмірі 10
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян за кожний звітний період, а за
порушення порядку декларування -
накладення штрафу в розмірі 20
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Разом з тим, згідно ч.1 ст.238
Господарського кодексу України від
16.01.2003 р. № 436-IV (у редакції чинній на час
вчинення порушення) (далі -
Господарський кодекс України), за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

За своєю суттю штрафна санкція,
встановлена Положенням про валютний
контроль, затвердженим постановою
Національного банку України № 49 від
08.02.2000 року підпадає під критерії
визначення
адміністративно-господарської
санкції, встановленої статтею 238
Господарського кодексу України.

Згідно з ст.250 Господарського кодексу
України (у редакції чинній на час
вчинення порушення),
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до норми цієї статті
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Так, позивачем було подано із
зазначеними вище порушеннями
Декларації про валютні цінності,
доходи та майно, що належить резиденту
України і знаходиться за її межами
станом на 01.10.2009 року, 01.01.2010 року, 01.04.2010
року.

Судом встановлено, що рішення
відповідачем про застосування до
позивача штрафних санкцій за
перекручення даних декларування
валютних цінностей та порушення
терміну подання декларації про валютні
цінності прийнято 15.07.2011 року на
підставі складеного 11.07.2011 р. акта
перевірки, у якому зафіксовано
порушення, проте штрафна санкція
застосована за порушення вчинені в
квітні 2009 року, січні та квітні 2010 року,
що не відповідає вимогам ст.250
Господарського кодексу України.

Таким чином, податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі форми "У" № від 15.07.2011 року
слід визнати протиправним та скасувати
в частині визначення грошового
зобов'язання за платежем штрафні
санкції за порушення вимог валютного
законодавства на суму 680,00 грн.

Оскільки факт наявності у позивача
порушеного права знайшов своє часткове
підтвердження в ході судового
розгляду, то суд першої інстанції
дійшов до вірного висновку, що поданий
позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких грунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції. Постанова суду першої
інстанції прийнята з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції є законною та обґрунтованою,
відповідає матеріалам справи та
чинному законодавству, а підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "11" червня
2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
В.Б.
Шидловський

судді: (підпис)
М.М.
Капустинський

(підпис)
Є.М. Мацький

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення
виготовлено "24" липня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Товариство з
обмеженою відповідальністю фірма
"ЕКОРЕМБУД ЛТД" с.Великий
Олексин,Рівненська область,
Рівненський район,35302

3- відповідачу/відповідачам: Державна
податкова інспекція у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області вул.
Відінська,8,м.Рівне,33028

4-третій особі: - ,