Справа № 2-а-3652/11
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2-а-3652/11
Головуючий у 1-й інстанції: Карпович
Суддя-доповідач: Собків
У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді:
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,
ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29 на постанову
Яготинського районного суду Київської
області від 12 вересня 2011 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,
ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_31, представника
ОСОБА_22, ОСОБА_15 - ОСОБА_32 до Управління
Пенсійного фонду України в
Яготинському районі Київської області
про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до Яготинського
районного суду Київської області із
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Яготинському районі Київської області,
в якому просили визнати неправомірними
вимоги про сплату боргу Управлінню
Пенсійного фонду України в
Яготинському районі, скасувати вимоги
про сплату боргу, визнати дії
начальника Управління Пенсійного
фонду України в Яготинському районі
Київської області неправомірними та
визнати відповіді в.о. начальника
Управління Пенсійного фонду України в
Яготинському районі Київської області
на запити ФОП ОСОБА_15 та ОСОБА_33 як
надання недостовірної, неточної або
неповної інформації.

Постановою Яготинського районного
суду Київської області від 12 вересня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду позивачі окрім ОСОБА_31 звернулися
з апеляційною скаргою, в якій
зазначають, що оскаржувана постанова
суду не відповідає вимогам
матеріального та процесуального
права, а саме, судом першої інстанції
неповно з'ясовано та не доведено
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду першої інстанції
не відповідають обставинам справи, в
зв'язку з чим просять скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити їх вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, які з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивачі перебувають на особливому
способі оподаткування - фіксованому та
єдиному податку.

На підставі пп. 4 п. 8 розділу XV
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» відповідачем складено
повідомлення-розрахунки, згідно з
якими визначено суму недоплати
(недоїмки) зі сплати страхових внесків
до розміру мінімального страхового
внеску за ІІІ-IV квартал 2010 року в
розмірах відповідно для платників -
фізичних осіб на єдиному податку 1 288,80
грн. та фіксованому податку - 1 732,80 грн.

Разом з повідомленням-розрахунком
надіслано вимоги про сплату боргу,
якими Пенсійний фонд вимагав сплатити
недоїмку за страховими внесками.

Не погоджуючись з вимогами відповідача
про сплату боргу позивачі оскаржили їх
в судовому порядку.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів зважає
на наступне.

Відповідно до ст. 67 Конституції
України, кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

За змістом пункту 3 статті 11 та пункту 5
статті 14 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», страхувальниками є
фізичні особи суб'єкти підприємницької
діяльності, у тому числі ті, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент), та члени сімей зазначених
фізичних осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності.

Згідно частини 6 статті 20 Закону № 1058-IV,
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду.

Базовим звітним періодом для фізичних
осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності, у тому числі тих, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент), та членів сімей зазначених
фізичних осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності є квартал.

Згідно частини 2 статті 106 Закону № 1058-IV,
суми страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків і стягуються з нарахуванням
пені та застосуванням фінансових
санкцій. Територіальні органи
Пенсійного фонду за формою і у строки,
визначені правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

На момент виникнення спірних
правовідносин абзацом 8 частини 3
статті 106 Закону № 1058-IV передбачалось,
що у разі якщо страхувальник, який
одержав вимогу територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки і
протягом десяти робочих днів після її
отримання не сплатив зазначену у
вимозі суму недоїмки разом з
застосованою до нього фінансовою
санкцією, включеної до вимоги, або не
узгодив вимогу з відповідним органом
Пенсійного фонду, або не оскаржив
вимогу в судовому порядку, а також у
разі якщо страхувальник узгодив
вимогу, але не сплатив узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
після отримання узгодженої вимоги,
відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом
порядку і подає вимогу про сплату
недоїмки до відповідного підрозділу
державної виконавчої служби. У
зазначених випадках орган Пенсійного
фонду також має право звернутися до
суду чи господарського суду з позовом
про стягнення недоїмки.

З огляду на викладене, слід погодитись
з висновком суду першої інстанції, що
позивачі, як страхувальники
зобов'язані були сплатити до
Пенсійного фонду України внески на
пенсійне страхування.

Відповідно до статті 14 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» від
26.12.1992 р. № 13-92 (надалі по тексту -
«Декрет»), фізичні особи, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи, мають
право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів, одержаних від
цієї діяльності, за фіксованим
розміром податку шляхом придбання
патенту (Декрет в згаданій частині був
чинним на момент виникнення спірних
правовідносин та втратив чинність
згідно із Законом України від 4
листопада 2011 року № 4014-VI).

За змістом Декрету, фіксований податок
сплачується громадянином - платником
податку до відповідного місцевого
бюджету за місцем його реєстрації у
податкових органах.

Відповідно до пункту другого
Прикінцевих положень Закону України
«Про внесення змін до Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» від 13.02.1998 р. №
129/98-ВР, до внесення відповідних змін до
порядку здійснення відрахувань на
державне пенсійне страхування
громадянами-підприємцями, що сплачують
фіксований податок, 10 відсотків від сум
цього податку, що надійшли до
відповідного місцевого бюджету,
перераховуються до Пенсійного фонду
України, а 90 відсотків від сум
фіксованого податку, що надійшли до
місцевого бюджету, спрямовуються на
потреби територіальної громади за
визначеними нею напрямами.

З 01.01.2004 р. набув чинності Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Закон № 1058-IV визначив коло суб'єктів,
які підлягають загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню. До
них належать і фізичні особи суб'єкти
підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент),
та члени сімей зазначених фізичних
осіб, які беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності (п. 3
ст. 11).

Відповідно до пунктів 3 та 4 статті 18
Закону №1058-IV, страхові внески є
цільовим загальнообов'язковим
платежем, який справляється на всій
території України в порядку,
встановленому цим Законом. Страхові
внески не включаються до складу
податків, інших обов'язкових платежів,
що складають систему оподаткування. На
ці внески не поширюється податкове
законодавство.

Преамбулою до Закону № 1058-IV визначено,
що він розроблений відповідно до
Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, визначає
принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом. Зміна
умов і норм загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
здійснюється виключно шляхом внесення
змін до цього Закону.

Згідно зі статтею 5 Закону № 1058-IV, цей
Закон регулює відносини, що виникають
між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування. Дія інших
нормативно-правових актів може
поширюватися на ці відносини лише у
випадках, передбачених цим Законом, або
в частині, що не суперечить цьому
Закону. Виключно цим Законом
визначаються: принципи та структура
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;
коло осіб, які підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню; платники
страхових внесків, їх права та
обов'язки; порядок нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Таким чином, Закон України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» є спеціальним законом
щодо правовідносин, які є предметом
розгляду у цій справі.

За таких обставин, Закон України «Про
внесення змін до Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» від 13.02.1998 р. №
129/98-ВР не має пріоритету перед Законом
№ 1058-IV та застосовується лише в
частині, що не суперечить йому. У даному
випадку він регулює механізм
зарахування частини фіксованого
податку в рахунок страхових внесків до
Пенсійного фонду.

17.07.2010 р. набув чинності Закон України
«Про внесення змін до законів України
«Про Державний бюджет України на 2010
рік» та «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 8
липня 2010 р. № 2461-VI.

Цим законом викладено в новій редакції
підпункт 4 пункту 8 Розділу XV Прикінцеві
положення Закону № 1058-IV та
передбачалось, що фізичні особи
суб'єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Стаття 1 Закону № 1058-IV містить
визначення термінів, що вживаються у
ньому, розкрито і зміст терміну
«мінімальний страховий внесок» - це
сума коштів, що визначається
розрахунково як добуток мінімального
розміру заробітної плати на розмір
страхового внеску, встановлених
законом на день отримання заробітної
плати (доходу).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачі обрали особливий спосіб
оподаткування - сплата фіксованого
податку шляхом придбання патенту.

У відповідності до положень ч. 6 ст. 18
Закону № 1058-IV, законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування
та сплати окремих внесків або
звільнятися від сплати.

Згідно пп. «б» п. 8.2 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України від 19.12.2003 №
24-1 зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 16.01.2004 за № 64/8663, органи
Пенсійного фонду надають
страхувальникам вимогу про сплату
недоїмки у випадку якщо страхувальник
має на кінець звітного базового
періоду недоїмку зі сплати страхових
внесків.

Відповідно до п. 8.3 вказаної Інструкції,
вимога формується на підставі актів
документальних перевірок та облікових
даних з карток особових рахунків
страхувальників, для страхувальника -
фізичної особи, за формою згідно з
Додатком 10 цієї Інструкції.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідачем правомірно
складено повідомлення-розрахунки,
згідно з якими визначено суму
недоплати (недоїмки) зі сплати
страхових внесків до розміру
мінімального страхового внеску за
ІІІ-IV квартал 2010 року в розмірах
відповідно для платників фізичних осіб
на єдиному податку 1 288,80 грн. та
фіксованому податку - 1 732,80 грн. та
сформовано вимоги про сплату боргу,
якими відповідач вимагає сплатити
недоїмку за страховими внесками.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
ОСОБА_29 - залишити без задоволення.

Постанову Яготинського районного суду
Київської області від 12 вересня 2011 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено -
23.06.14р.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.