Справа № 2а-5552/12/1470
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/800/48809/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Юрченко В.П.,при секретарі
Бовкуні В.В.,.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 6 березня
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 серпня 2013 року

у справі № 2а-5552/12/1470

за позовом Приватного
акціонерного товариства «АКЗ»

до Державної
податкової інспекції у Заводському
районі м. Миколаєва

Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області

про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Приватне акціонерне товариство «АКЗ»
(надалі також - позивач, ПАТ «АКЗ»)
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Заводському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
(надалі також - відповідач, ДПІ) про
скасування податкових повідомлень -
рішень від 3 серпня 2012 року №
, №.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 6 березня
2013 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення ДПІ у
Заводському районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС від 3 серпня
2012 року №. Визнано протиправними
та скасовано податкові повідомлення -
рішення ДПІ від 3 серпня 2012 року №
, №.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 серпня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 6 березня 2013
року - без змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 6 березня
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 серпня 2013 року і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Корнеліус», зареєстрованого 14 січня
2013 року, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Корнеліус» створене
в результаті реорганізації шляхом
перетворення Дочірнього підприємства
«Квіза-Тред», Відкритого акціонерного
товариства «Київській
впроваджувальний завод інноваційних
засобів та автоматизації» та зміни
назви Товариства з обмеженою
відповідальністю «Квіза-Трейд».

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 3
серпня 2012 року № (збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на загальну суму 324023 грн., у
тому числі за основним платежем - 317185,00
грн. та за штрафними санкціями-6838,00 грн.)
та № (збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 275421,50 грн., у
тому числі за основним платежем - 222506,00
грн. та за штрафними санкціями - 52 915,50
грн.), з приводу правомірності яких
виник спір, стали висновки відповідача,
викладені в акті перевірки від 26
вересня 2012 року №3513/23-200/31268743, про
порушення позивачем вимог пункту134.1
статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1,
пунктів 138.2, 138.3, 138.4, 138.8, підпунктів
138.10.1, 138.10.3 пункту 138.10 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту139.1 статті 139,
пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті
187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.3
статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200
Податкового кодексу України (надалі
також -ПК України; тут і надалі - в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин).

Вищий адміністративний суд України
погоджується з висновками попередніх
судових інстанцій щодо
безпідставності прийняття податкового
повідомлення-рішення від 3 серпня 2012
року № з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.11 пункту 14.1
ПК України безнадійна заборгованість -
заборгованість, що відповідає одній з
таких ознак:

а) заборгованість за зобов'язаннями,
щодо яких минув строк позовної
давності;

б) прострочена заборгованість, що не
погашена внаслідок недостатності
майна фізичної особи, за умови, що дії
кредитора, спрямовані на примусове
стягнення майна боржника, не призвели
до повного погашення заборгованості;

в) заборгованість суб'єктів
господарювання, визнаних банкрутами у
встановленому законом порядку або
припинених як юридичні особи у зв'язку
з їх ліквідацією;

Як встановлено судами попередніх
інстанцій позивач станом на 1 квітня 2011
року мав кредиторську заборгованість
по контрагенту ТОВ «Компарекс» у сумі
495400 грн. (дата виникнення
заборгованості травень 2010 року), як
безнадійну, у зв'язку з тим, що
Держреєстрацію ТОВ «Компарекс»
скасовано 25 листопада 2010 року
свідоцтво платника ПДВ № 100256598
анульовано 18 травня 2010 року.

Вищий адміністративний суд України
вважає юридично правильними висновки
судів попередніх інстанцій про те, що в
даному випадку відповідно до підпункту
«а» підпункту 14.1.11 пункту 14.1 ПК України
позивач повинен віднести цей борг
перед ТОВ «Компарекс» до складу інших
доходів як безнадійну у травні 2013 року
у зв'язку зі спливом строку позовної
давності, оскільки позивач мав
кредиторську заборгованість, а відтак
відповідачем неправомірно визначено
порушення норм ПК України.

Згідно висновків відповідача
позивачем завищено суми витрат в
розмірі 555853 грн. в результаті
здійснення господарських операцій з
контрагентом ПП «НОВО -КОМ», які не мали
реальних наслідків, тобто були
нікчемними.

Разом з тим, як встановлено попередніх
судових інстанцій, за результатами
здійснення контрольного заходу ДПІ у
вересні 2011 року, в ході якого
перевірялися взаємовідносини позивача
з ПП «НОВО-КОМ», складено довідку в
якій зазначено: «Перевіркою
документально підтверджено реальність
здійснення господарських відносин з ПП
«Ново-Ком», їх вид,обсяг, якість та
розрахунки».

Позивачем в ході розгляду справи
надані всі документи, які
підтверджують використання
придбаного у ПП «НОВО-КОМ» товару у
виробничій діяльності позивача для
виготовлення продукції, а саме:
оборотно- сальдові відомості, списання
ТМЦ у виробництво, картки рахунку 203,
журнал фактичного позмінного
витрачання вугілля в пічах, рахунки-
фактури, накладні.

Об'єктивних відомостей щодо
нереальності операції та нікчемність
угоди з ПП «Ново-Ком» акт перевірки не
містить, доказів що господарські
операції позивача та його контрагента
спрямовані на отримання
необґрунтованої податкової вигоди ДПІ
не надані, а відтак висновки
відповідача щодо завищення витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування в сумі 555833 грн. є
необґрунтованими.

Згідно обставин, встановлених судами
попередніх інстанцій та як слідує із
акту перевірки, ДПІ зроблено висновок
про завищення позивачем
загальновиробничих витрат на 9892 грн.,
разом з тим в акті перевірки
відповідачем не наведені факти
порушень та норми законів, які
порушені, що не відповідає вимогам
наказу ДПА від 22 грудня 2010 року №984 «Про
затвердження Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства», у
зв'язку із чим попередні судові
інстанції правильно зазначили про
недоведеність факту порушень
позивачем.

Щодо висновків відповідача про
безпідставне відображення позивачем в
податковому обліку сум податкового
кредиту та витрат, що виникли за
результатами здійснення господарських
операцій ПП «Марракеш», ТОВ «Альфа-К»,
ПП «Мгновение Юг», ТОВ «Центргаз», які
не були реальними, а угоди із вказаними
суб'єктами господарювання -нікчемними,
та такими, що спрямовані на отримання
необґрунтованої податкової вигоди,
суди попередніх інстанцій встановили
наступне, з чим погоджується і суд
касаційної інстанції.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1
пункту 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу;

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду, за
змістом пункту 198.3 статті 198 ПК України,
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Пунктом 201.10 статті 210 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
для цілей оподаткування податком на
прибуток приватних підприємств, тобто
отримання податкової вигоди, є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) з метою
використання у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, контрагенти на
час здійснення господарських операцій
були зареєстровані як суб'єкти
господарювання та мали статус
платників податку на додану вартість.

Реальне здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами підтверджується
належними та допустимими доказами в
розумінні положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що містяться в матеріалах
справи та які були досліджені ДПІ під
час перевірки саме: податковими та
видатковими накладними, актами
здачі-прийняття робіт, підсумковою
відомістю, договірною ціною робіт,
заявками на отримання товару,
рахунками-фактурами, бухгалтерською
довідкою.

Як слідує з обставин встановлених
попередніми судовими інстанціями,
вчинені позивачем та його
контрагентами господарські операції
мали ділову мету та спричинили реальні
зміни майнового стану підприємства, що
підтверджується даними
бухгалтерського обліку.

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди зробили правильний
висновок про документальне
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що чинне законодавство не
ставить умову виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагента, фактичного знаходження
його за місцем реєстрації та наявності
чи відсутності основних фондів у
останнього. За умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху коштів, яка б
могла свідчити про узгодженість дій
позивача та його постачальників для
одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

За таких обставин, аналізуючи наведені
норми чинного законодавства та наявні
в матеріалах справи докази, суди
попередніх інстанцій дійшли вірного
висновку про необґрунтованість
податкових повідомлень-рішень, з
приводу правомірності яких виник спір.

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Заводському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
залишити без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 6 березня
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 серпня 2013 року - без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко