Справа № 810/1115/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2014 року м.
Київ К/800/55272/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16.04.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.10.2013 року

у справі № 810/1115/13-а

за позовом Приватного підприємства
«Автосервіс» (Приватна фірма
«Автосервіс»)

до Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 16.04.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17.10.2013 року, позов задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби від 21.03.2013 року
№/706 та №/705.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної позапланової виїзної
перевірки позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 01.07.2011 року по 30.09.2011 року по
взаємовідносинах з ТОВ «Ліга Груп»,
відповідачем складено акт від 02.03.2012
року №4/231/13739669, яким встановлено
порушення ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 216, ст. 228, 626,
629, 655, 658 Цивільного кодексу України в
частині недодержання вимог зазначених
статей в момент вчинення правочинів,
які не спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені ними по
правочинах, здійснених ПФ «Автосервіс»
при придбанні товарів (послуг); - п. 1.2 ст.
1, п. 2.1, п. 2.4, п. 2.15, п. 2.16 ст. 2 Положення
про документальне забезпечення від
24.05.1995 року № 88; ст.ст. 2, 3, 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»; п. 44.1
ст. 44 Податкового кодексу України; - п.
138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток в період, що перевірявся, на
загальну суму 50 600,00 грн., в. т.ч. за ІІ
квартал 2011 року - 50 600,00 грн.; - п. 185.1 ст. 185,
п. 188.1 ст. 188, п. 187.1 ст. 187, п. 198.2, п. 198.3, п.198.6
ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п.п. 201.6, 201.7, 201.8 ст. 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено податковий
кредит та податок на додану вартість в
сумі 44 000,00 грн., в т.ч. за серпень 2011 року
- 44 000,00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 21.03.2013 року: -
№/705, яким визначено зобов'язання
з податку на прибуток в розмірі 50 600,00
грн. за основним платежем;
- №/706, яким визначено
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 44 000,00 грн. за
основним платежем та 11 000, 00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Підставою для прийняття податкових
повідомлень-рішень став висновок
податкового органу про нікчемність
договору, укладеного позивачем з
контрагентом ТОВ «Ліга Груп» та
безпідставність формування
податкового кредиту та включення суми
витрат за цими операціями до валових.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушення позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій позивача з його
контрагентом і, як наслідок,
неправомірного прийняття відповідачем
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на таке.

Відповідно до п.14.1.181 ст. 181 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду.

Згідно із п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (абз. 4 п.198.3 ст. 198
Податкового кодексу України).

Згідно із п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Вимоги до оформлення податкової
накладної встановлено п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України).

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість, мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність здійснення господарської
операції з придбання товарів (робіт,
послуг), що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
економічному змісту, відображеному в
укладених платником податку договорах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що в перевіряємому
періоді позивач мав правовідносини з
ТОВ «Ліга Груп» на підставі договору
постачання товару.

На підтвердження виконання умов
вказаного договору в матеріалах справи
містяться податкова накладна та
видаткова накладна.

Посилання податкового органу на
відсутність товарно-транспортних
накладних як на доказ відсутності
фактичного здійснення господарської
операції, підлягають відхиленню, адже
не ґрунтуються на дослідженні доказів,
наданих позивачем.

За наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів та використання їх у
власній господарській діяльності,
ненадання такого документу як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для висновків
про відсутність підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з придбання товару, оскільки
відповідною транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

В ході розгляду справи в апеляційній
інстанції до матеріалів справи
долучені належним чином оформлені
копії платіжних доручень, що
підтверджують здійснення платежів на
виконання умов вищевказаного договору
та зміну матеріального стану суб'єкта
господарювання, оборотно-сальдову
відомість та документи, що
підтверджують наявність товарів на
складі.

Використання придбаного товару
позивачем підтверджується наявними у
матеріалах справи копіями договору
купівлі-продажу, видаткової та
податкової накладних, довіреності,
згідно із якими придбаний у ТОВ «Ліга
Груп» товар реалізовано ТОВ
«АВ-Сервіс», а також накладною від
29.02.2012 року, якою ТОВ «АВ-Сервіс» було
повернуто товар до ПФ «Автосервіс».

Висновок відповідача щодо відсутності
реального характеру господарської
операції між позивачем та його
контрагентом на підставі висновків
акту «Про результати документальної
невиїзної позапланової перевірки ТОВ
«Ліга Груп»» правомірно не прийнято
судами до уваги, оскільки
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.
Такі факти як відсутність контрагента
за місцезнаходженням та несплата ним
відповідної суми податкових
зобов'язань за наслідками здійснення
спірних операцій не можуть слугувати
об'єктивними ознаками
недобросовісності платника та
підтверджувати отримання ним
необґрунтованої податкової вигоди.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини другої ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень. Так,
судами встановлено, що реальність
господарської операції позивача з його
контрагентом підтверджується наявними
в матеріалах справи первинними
документами, які відповідають вимогам
законодавства.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, судами
першої та апеляційної інстанцій
ухвалено обґрунтовані рішення, які
постановлені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для їх скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області
відхилити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16.04.2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.10.2013 року
у справі № 810/1115/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук