Справа № 826/8544/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 липня 2014 року 14:15 №
826/8544/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Амельохіна В.В., судів: Аблова Є.В.,
Каракашьяна С.К. розглянувши в
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомГромадянина Афганістану
ОСОБА_4 до третя особаДержавного
міграційної служби України Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
проскасування рішення від 12.05.2014р. та
зобов'язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Афганістану ОСОБА_4
(далі по тексту позивач) звернувся з
позовом до Державного міграційної
служби України (далі по тексту -
відповідач), третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення відповідача від
12.05.2014р. №15-14 та зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
задоволення скарги позивача від
19.03.2014р. та скасування наказу №42 від
14.03.2014р. третьої особи про відмову
позивачеві в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань є
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач проти позову заперечив,
посилаючись на те, що оскаржуване
рішення прийнято правомірно та з
урахуванням всіх обставин.

В судовому засіданні 16.07.2014р. суд по
справі перейшов в письмове провадження
на підставі статті 128 КАС країни.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.05.2014р. Державною міграційною службою
України за результатами розгляду
особової справи № 2014 КН-0009 прийнято
рішення № 15-14 про відхилення скарги на
рішення органу міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі статті
12 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» скаргу позивача
на рішення ГУ Державної міграційної
служби України в Харківській області
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Наказом від 14.03.2014р. №42 Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
відмовлено позивачеві в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
його заява є очевидно необґрунтованою
та не містить умов, передбачених п. 1 чи
13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

З матеріалів справи вбачається, що
оскаржуване рішення від 12.05.2014р. № 15-14
прийнято за результатами розгляду
справи №2014 КН-0009 надісланої до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області для прийняття
рішення за скаргою позивача,
відповідно до якої заява позивача є
необґрунтованою, у заявника відсутні
умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 № 1 "Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні" із
змінами і доповненнями, внесеними
постановами Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року
№ 3, від 30 вересня 2013 року № 12,
передбачено, що судам слід ураховувати,
що згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань. Під час вирішення
питання щодо надання статусу біженця
повинні враховуватися всі чотири
підстави. Немає значення, чи склалися
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за однією з наведених
ознак чи за декількома. Крім того, при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо). Об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території. Ситуація
виникнення цілком обґрунтованих
побоювань переслідування може
скластися як під час знаходження
людини у країні свого походження (у
цьому випадку особа залишає країну у
пошуках притулку), так і під час
знаходження людини в Україні, через
деякий час після від'їзду з країни
походження (тобто, ситуація в країні
походження змінилася після від'їзду,
породжуючи серйозну небезпеку для
заявника), або може ґрунтуватися на
діях самого заявника після його
від'їзду, коли повернення до країни
походження стає небезпечним. Таке
цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час. Разом із цим
судам варто зважати на те, що значна
тривалість проміжків часу між виїздом
з країни громадянської належності,
прибуттям в Україну та часом звернення
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в окремих випадках може
свідчити про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань. При цьому мотив
звернення з вищезгаданою заявою може
бути іншим, зокрема уникнення
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені в країні
громадянської належності злочини.

Водночас, з протоколу співбесіди
від 27.02.2014р. з громадянином Афганістану
Афганістану ОСОБА_4 вбачається, що
ОСОБА_4, нар. ІНФОРМАЦІЯ_1 в Афганістані,
провінція Вардак, округ Галрез, с.
Такана, за національністю таджик,
сповідує іслам, освіта початкова,
неодружений, громадянин Афганістану. З
документів, що посвідчують особу, має
тазкеру.

Із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту звернувся 24 лютого 2014 року до
Головного управління ДМС у Харківській
області. Основною причиною звернення
за захистом в Україні зазначає
побоювання зазнати переслідування з
боку радикального угрупування
«Талібан».

Крім того, позивач повідомив, що:

«Наш регіон у нічний час знаходиться
під керівництвом талібів, а у день під
керівництвом уряду Карзая. Навіть
поліція знаходиться у гарних стосунках
з талібами.

У нічний час таліби приходять до
місцевих, також, вони приходили у наш
дім просили щоб ми підтримали священну
війну, яку вони називають «Джихад».

Вони хочуть щоб ми їм допомагали
грошима чи воювали за них. Родини тих
осіб хто до них приєднався вони не
чіпають, а у тих хто не хоче до них
приєднуватись вони силою забирають
гроші, їжу, одежу. Тих хто відмовляється
їм допомагати вони називають
невіруючими «кафір» і прихильниками
американців. Це причина чому люди не
допомагають моджахедам Ті хто їм не
підкорюється або були вбиті або їх
будинки підпалювались, більшість наших
сусідів та односельчан саме так і були
вбиті.

Ми повинні були приєднатися до них або
померти або вбивати самим.

Якщо б ми не допомагали їм грошима, їжею
речами то нас би вбили і наші будинки
спалили. На став час коли я став
банкротом з магазином звідки я брав
речі від постачальників у мене не
залишилось нічого в магазині. З однієї
сторони таліби з іншої постачальники
просили у мене гроші та погрожували
мені. Але я дав їм лише обіцянки щоб
виграти час. Так мені вдалося
протягнути 10 днів після чого один з тих
постачальників кому був винен гроші,
спитав чи не хочу я продати свою землю,
щоб віддати їм борги. В мене було лише 4
ярда землі, все що лишилось у мене від
батька.

Я пояснив проблему матері і у неї не
було іншого вибору і вона продала 4 ярда
землі за 16 000 дол. США, із яких 6000 були
віддані тому кому я був винен. Після
цього мати сказала, що я повинен тікати
Афганістану, а інакше таліби просто
вб'ють мене. Навіть якщо віддати гроші
яки залишились талібам, то все рівно
вони повернуться за мною коли гроші
закінчаться так як іншого вибору не
було, я погодився. Мати попросила свого
брата, щоб він домовився з
контрабандистами, щоб мене вивезли із
Афганістану як найшвидше. Вони сказали,
що їм потрібно 40 днів, після чого вони
зможуть вивести мене з країни. Увесь
цей час я переховувався у своєї сестри,
поки не настав час тікати з
Афганістану.

Перевізники забрали мене з аеропорту у
Росії і через дві ночі і півтора дня
вони привезли мене у Харків та залишили
на базарі. Моє життя в Афганістані під
загрозою і я можу загинути в будь який
момент, тому я прошу надати мені
притулок».

Стаття 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначає поняття
"біженець" та "особа, яка потребує
додаткового захисту", зокрема, біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 2 цього Закону
питання, пов'язані з біженцями та
особами, які потребують додаткового
або тимчасового захисту, регулюються
цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами, а також
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, встановлено
інші правила, ніж ті, що містяться у
цьому Законі, застосовуються правила
міжнародного договору.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та статті 1
Закону № 3671-VI поняття "біженець"
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства -за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951р., а
саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Статтею 5 Закону № 3671-VI визначено
порядок звернення особи із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (частина 2
статті 5 Закону № 3671-VI).

Представником відповідача надано суду
копію особової справи позивача № 2014
КН-0009, дослідивши яку, судом не
встановлено порушень з боку Державної
міграційної служби України порядку
реєстрації та розгляду заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
з огляду на наступне.

Заява позивача зареєстрована в ГУ ДМС
України в Харківській області 24.02.2014р.
та одночасно ознайомлено його з
прийняттям рішення за заявою, правами і
обов'язками особи, стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
запрошено з'явитися 27.02.2014р. на
співбесіду для уточнення відомостей,
анкетних даних.

За результатами проведеної співбесіди
складено Протокол від 27.02.2014р. та
висновок щодо прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від
14.03.2014р.

На підставі наказу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
від 24.02.2014р. № 31 про розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Афганістану ОСОБА_4
прийнято до попереднього розгляду
заяву позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту громадянина.

Спільно з Укрбюро Інтерполу ГУ МВС
України в Харківській області та НДЕКЦ
при ГУМВС України в Харківській
області проведено перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
Закону № 3671-VI.

Підготовлено письмовий висновок від
14.03.2014р. щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

14 березня 2014 року ГУ МВС України в
Харківській області прийнятий наказ
№42 про відмову в оформленні
документів.

Особову справу заявника разом з
письмовим висновком надіслано до
Державної міграційної служби України
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Відповідно до частини 5 статті 10
Закону № 3671-VI за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Статтею 12 цього ж Закону
встановлено, що рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, протягом
п'яти робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, щодо визнання
іноземця або особи без громадянства
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також рішення
про втрату чи позбавлення статусу
біженця або додаткового захисту, про
скасування рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку та в установлені цим Законом
строки до суду.

У Інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від 24
листопада 2011 року № 2197/11/13-11 звернено
увагу щодо обов'язку доказування.

Так, відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на суб'єкта
владних повноважень, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Таким чином, є неприпустимою відмова в
задоволенні позову в такій категорії
справ у зв'язку з недоведеністю
іноземцем чи особою без громадянства
неправомірності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

Відповідно до положень Закону України
"Про загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу" від
18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу "Щодо мінімальних стандартів
кваліфікації громадян третіх країни та
осіб без громадянств, біженців або як
осіб, що потребують міжнародного
захисту іншими причинами, а також суті
захисту, що надається", яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести відсутні
поважної причини для подання такої
заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Слід звернути увагу, що з анкети
позивача, висновку та наданих у
судовому засіданні пояснень
вбачається, що 28.11.2013р. позивач прибув
до України перетнувши кордон
нелегально. Документів, що посвідчують
його особу, не надав, а причиною
залишення країни громадянської
належності позивач зазначив
побоювання зазнати переслідування з
боку радикального угрупування
«Талібан».

Відповідно до пункту 195 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року), у кожному окремому
випадку всі необхідні факти повинні
бути надані в першу чергу самим
заявником, і тільки після цього, особа
уповноважена здійснювати процедуру
надання статусу біженця, повинна
оцінити всі твердження і достовірність
переконань заявника. Таким чином, у
відповідності до офіційної позиції
ООН, факти в підтвердження заяв
біженців визначають шляхом
підтверджень або доказів викладеного.
Обов'язок надання доказів покладається
на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, судом встановлено, що позивач не
надав органу міграційної служби фактів
на підтвердження переслідування його в
Афганістані за ознаками
національності, мови та релігії, а
також фактів фізичного насилля та
дискримінації по відношенню до шукача
притулку в порядку пунктів 4, 13 частини
1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Одночасно, колегія суддів критично
ставиться до твердження позивача, що
міграційна служба України за його
заявою не збирала та не аналізувала
даних щодо ситуації в країні
належності, а тільки надала позивачу
формальну відмову, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону
№ 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності
інформації про заявників та захисту
членів їхніх сімей, які можуть
залишатися в країні їх походження,
органи державної влади під час
проведення зазначених заходів повинні
уникати надсилання запитів з
персональними даними заявників до
спеціальних правоохоронних органів
(служб) країни походження заявників
(частина 3 статті 10 Закону № 3671-VI).

Таким чином, право органів міграційної
служби та центрального органу
виконавчої влади з питань міграції
звертатись до зазначених органів
з'являється у разі виникнення сумнівів
щодо достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів і є
в даному випадку дискреційним
повноваженням.

Відповідно до вищезазначеного, суд не
вбачає порушень відповідачем чинного
законодавства щодо відмови позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва з урахуванням вимог встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного
судочинства України, виходячи з
аналізу положень чинного
законодавства та доказів, наявних у
матеріалах справи, дійшов висновку, що
адміністративний позов громадянина
Афганістану Афганістану ОСОБА_4 не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову громадянину
Афганістану ОСОБА_4 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
21.07.2014р.

Головуючий суддя
В.В. Амельохін

Судді:
Є.В. Аблов

С.К. Каракашьян