Справа № 825/2331/14
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2014 року
Чернігів Справа №
825/2331/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої судді
Соломко І.І.,

за участю секретаря
Розмовенко А.О.,

позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Поліської К.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Чернігівській області
про стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

До Чернігівського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 (далі - позивач) з
адміністративним позовом до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Чернігівській області
(далі - відповідач), в якому остаточно
просить суд стягнути з відповідача
середній заробіток за весь час
затримки грошової компенсації за дні
невикористаної відпустки в сумі 5286,76
грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що при
звільненні йому не виплачено грошову
компенсацію за дні невикористаної
відпустки, що є порушенням вимог
чинного законодавства України.

Позивач в судовому засіданні пояснив,
що грошову компенсацію за
невикористану у 2014 році відпустку в
сумі 1675,94 грн. отримав, однак залишилась
невикористана відпустка за 2013р. За
таких обставин, просить суд стягнути з
відповідача грошову компенсацію за
невикористану у 2013 році відпустку та за
весь час її затримки.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог з підстав, що містяться
в письмових запереченнях. Додатково
пояснив, що позивачу на даний час
виплачена грошова компенсація за
невикористану у 2014 році відпустку в
сумі 1675,94 грн., з розрахунку за 13
календарних днів. Щодо виплати
грошової компенсації за невикористану
у 2013 році та за весь час затримки, то
відповідач вважає, що порядок
проходження служби та звільнення зі
служби регулюється спеціальним
Законом України від 20.12.1990 № 565 «Про
міліцію» та Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, тому
положення Кодексу законів про працю
України про норми оплати праці та
порядок вирішення спорів в даному
випадку на позивача не поширюються, а
крім цього, з рапортом про приєднання
відпустки за 2013р. до чергової відпустки
за 2014р. позивач до відповідача не
звертався.

Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши подані документи, оцінивши
належність, допустимість доказів,
судом встановлено наступне.

Позивач звільнений з органів
внутрішніх справ за пунктом «є»
(порушення дисципліни) Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом ОВС України з
06.06.2014, про що свідчить наказ Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернігівській області від 06.06.2014 № 138
о/с (а.с.5).

Грошова компенсація за невикористану у
2014 році позивачем відпустки за 13 діб
становить 1675,94грн., що підтверджується
довідкою Управління фінансового
забезпечення та бухгалтерського
обліку Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Чернігівській області від 16.07.2014 № 9/803
(а.с.23).

Вказана компенсація позивачу
виплачена не була. Дана обставина
слугувала підставою для звернення
позивача до суду.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про міліцію» від
20.12.1990 року № 565, Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затверджений
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до пункту 15 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною
службою.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулює Закон
України від 16.12.1993 № 3723 «Про державну
службу».

Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону
правовий статус окремих категорій
державних службовців регулюється
Конституцією України, спеціальними
законами та Кодексом законів про працю
України.

Спеціальним законодавством
врегульовані питання, пов'язані із
прийняттям (обранням, призначенням)
громадян на публічну службу, її
проходженням та звільненням із неї (її
припиненням). До таких законодавчих
актів належать, зокрема, Закон України
від 20.12.1990 № 565 «Про міліцію» (далі -
Закон №565) та Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29.07.1991 № 114.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач проходив службу в органах
внутрішніх справ України на посаді
міліціонера взводу № 2 (швидкого
реагування) спеціальної роти міліції
УМВС.

Згідно пункту 56 Положення №114 особам
середнього, старшого і вищого
начальницького складу, звільненим із
органів внутрішніх справ за віком,
через хворобу, обмежений стан здоров'я
чи скорочення штатів, у році
звільнення, за їх бажанням, надається
чергова відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
цього Положення. Особам рядового і
начальницького складу, які
звільняються з органів внутрішніх
справ, за невикористану в році
звільнення відпустку виплачується
грошова компенсація відповідно до
законодавства.

Згідно довідки від 23.07.2014 № 9/830,
позивачу нарахована та на час розгляду
справи виплачена грошова компенсація
за невикористану у 2014 році відпустку в
сумі 1675,94 грн. з розрахунку за 13
календарних днів, що також не
заперечується позивачем (а.с.29).

Що стосується вимог позивача про
стягнення з відповідача сум за
невикористану у 2013 році відпустку, суд
вважає їх безпідставними, з огляду на
те, що пунктом 55 Положення № 114
визначено, що за бажанням осіб рядового
і начальницького складу, невикористана
частина відпустки може бути приєднана
до чергової відпустки на наступний рік.

Доказів, які б підтверджували, що
позивач звертався до відповідача із
рапортом про приєднання відпустки за
2013р. до чергової відпустки за 2014р. суду
не надано, тому вимоги позивача в цій
частині задоволенню не підлягають.

Доводи позивача, що статтею 117 Кодексу
законів про працю України передбачено,
що в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, тому відповідач має
виплатити йому середній заробіток за
весь час затримки виплати грошової
компенсації за невикористану
відпустку, судом до уваги не
приймаються, з огляду на таке.

Положення Кодексу законів про працю
України про норми оплати праці та
порядок вирішення спорів, на які
посилається позивач, не поширюються на
осіб рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, оскільки
проходження служби та звільнення зі
служби регулюється спеціальним
Законом України від 20.12.1990 № 565 «Про
міліцію» та Положенням № 114, якими не
передбачено виплата середнього
заробітку за весь час затримки
грошової компенсації за дні
невикористаної відпустки.

Таку правову позицію висловлює і
Верховний Суд України у постанові
Пленуму Верховного Суду України від
24.12.1999 № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», в якій зазначено, що
передбачені законодавством про працю
норми її оплати і порядок вирішення
спорів не поширюється на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо).

У листі від 23.03.1998 № 1-4/83 Верховний Суд
України також звертає увагу, що
проходження служби рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ регулюється не
Кодексом законів про працю України, а
законодавством про ці органи.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем не доведено ті обставини, на
яких ґрунтуються його вимоги, в той час
як відповідачем доведено
правомірність своїх дій.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що в задоволенні
адміністративного позову необхідно
відмовити.

Судові витрати відшкодуванню з
Державного бюджету України на користь
позивача згідно статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
не підлягають.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 9, 11, 69-71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Чернігівський окружний
адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1, - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
І.І. Соломко