Справа № 2а-1449/11/0970
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/800/30716/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Юрченко В.П.,при секретарі
Бовкун В.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області Державної
податкової служби на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від
3 листопада 2011 року та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15
травня 2013 року

у справі № 2а-1449/11/0970

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Нафтохімік
Прикарпаття»

до Державної
податкової інспекції в
Надвірнянському районі

Івано- Франківської
області

за участю Прокуратури
Івано-Франківської області

про визнання
протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В

Публічне акціонерне товариство
«Нафтохімік Прикарпаття» (надалі також
- позивач, ПАТ «Нафтохімік
Прикарпаття») звернулося до суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області
(правонаступник - Державна податкова
інспекція у Надвірнянському районі
Івано-Франківської області
Державної податкової служби; надалі -
ДПІ, відповідач), в якому просило:
визнати протиправними дії відповідача
щодо відмови позивачу у списанні
безнадійного податкового боргу, а
також пені та штрафних санкцій;
зобов'язати відповідача списати
безнадійний податковий борг в сумі
111543692,53 грн., а також пеню та штрафні
санкції нараховані на вказану суму
податкового боргу.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 3
листопада 2011 року позов задоволено
частково. Зобов'язано ДПІ списати
безнадійний податковий борг ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття» в сумі 87181654,98
грн., а також пеню та штрафні санкції,
нараховані на вказану суму податкового
боргу. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, апеляційну скаргу ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття» задоволено
частково: постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 3 листопада
2011 року скасовано в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
списання безнадійного податкового
боргу ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» в
сумі 24362037,55 грн. та пені і штрафних
санкцій, нарахованих на цю суму
податкового боргу, і в цій частині
позовні вимоги задоволено; зобов'язано
ДПІ списати безнадійний податковий
борг ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» в
сумі 24362037,55 грн. та пеню і штрафні
санкції, нараховані на вказану суму
податкового боргу; в іншій частині
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 3
листопада 2011 року залишено без змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 3 листопада
2011 року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2013 року і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, сума податкового боргу
позивача у розмірі 111543692,53 грн. виникла
на підставі податкового
повідомлення-рішення ДПІ від 3
березня 2005 року № /0 про
визначення податкового зобов'язання за
платежем акцизний збір на бензин
моторний.

Не погоджуючись із вказаним податковим
повідомленням-рішенням, ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття» звернулось
до суду з позовними вимогами про його
скасування. Постановою Верховного
Суду України від 4 березня 2008 року (№
21-1643во07) у задоволенні вказаного позову
відмовлено.

Відтак, з урахуванням вимог підпункту
5.2.4 пункту 5.2 статті 5 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» № 2181-ІІІ
від 21 грудня 2000 року (надалі також -
Закон № 2181- ІІІ; тут і надалі - в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), вказане
податкове зобов'язання в сумі 111543692,53
грн. стало узгодженим з 4 березня 2008
року, тобто з моменту прийняття
Верховним Судом України зазначеної
постанови у справі №
21-1643во07.

У зв'язку із несплатою самостійно ВАТ
«Нафтохімік Прикарпаття»
вищевказаного узгодженого податкового
зобов'язання, відповідно до вимог
пункту 1.3 статті 1, підпункту 5.3.2 пункту
5.3 статті 5 та підпункту 5.4.1 пункту 5.4
статті 5 Закону № 2181-ІІІ, розглядувана
сума 111543692,53 грн. із 15 березня 2008 року
вважається податковим боргом платника
податків.

17 квітня 2011 року позивач подав до ДПІ
письмову заяву про списання вказаної
вище суми податкового боргу 111543692,53 грн.
як безнадійного податкового боргу на
підставі Податкового кодексу України
(надалі також - ПК України; тут і надалі -
в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) та Порядку
списання безнадійного податкового
боргу платників податків, що
затверджений Наказом Державної
податкової адміністрації України від
24 грудня 2010 року № 1024, у зв'язку із
закінченням строку давності
(1095 календарних днів).

ДПІ листом від 28 березня 2011 року №
1423/10/24-051 відмовила у задоволенні
вказаної заяви позивача про списання
безнадійного податкового боргу з
огляду на те, що в особових рахунках ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття» станом на 22
березня 2011 року відсутній податковий
борг, стосовно якого минув строк
давності.

Перевіряючи рішення ДПІ щодо відмови у
списанні безнадійного податкового
боргу на відповідність вимогам
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України погоджується із висновками
попередніх судових інстанцій щодо
задоволення позовних вимог про
списання безнадійного податкового
боргу ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття», а
також пені і штрафних санкцій,
нарахованих на вказану суму
податкового боргу, з огляду на
наступне.

Відповідно до підпункту 18.2.1 пункту 18.2
Закону № 2181- ІІІ підлягає списанню
безнадійний податковий борг, у тому
числі пеня, нарахована на такий
податковий борг, а також штрафні
санкції. Безнадійним, зокрема, згідно
підпункту «в» зазначеної норми,
визнається податковий борг юридичних
та фізичних осіб, стосовно якого минув
строк позовної давності, встановлений
цим Законом.

Підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15
Закону № 2181-ІІІ визначений для
розглядуваних правовідносин
спеціальний строк позовної давності -
1095 календарних днів.

Підпунктом 15.2.1 пункту 15.1 статті 15
вказаного Закону встановлено граничні
строки стягнення податкового боргу,
зокрема, у разі коли податкове
зобов'язання було нараховане
податковим органом до закінчення
строку давності, визначеного у пункті
15.1 цієї статті, податковий борг, що
виник у зв'язку з відмовою у
самостійному погашенні податкового
зобов'язання, може бути стягнутий
протягом наступних 1095 календарних днів
від дня узгодження податкового
зобов'язання.

Таким чином, з аналізу наведених норм
податкового законодавства, що було
чинним до 31 грудня 2010 року чітко слідує,
що списанню підлягає податковий борг
платника податків, юридичної особи
щодо якого минув термін позовної
давності 1095 календарних днів.

З огляду на те, що сума у розмірі 111543692,53
грн. з 15 березня 2008 року вважається
податковим боргом ПАТ «Нафтохімік
Прикарпаття», перебіг строку позовної
давності слід рахувати саме з цієї
дати.

Податковим кодексом України (який
набрав чинності на час звернення
позивача до відповідача із заявою щодо
списання податкового боргу) положення
щодо списання податкового боргу
врегульовано наступним чином.

Так, відповідно до пункту 101.1 статті 101
ПК України списанню підлягає
безнадійний податковий борг, у тому
числі пеня та штрафні санкції,
нараховані на такий податковий борг. Як
зазначено в пункті 101.2 цієї статті, під
терміном «безнадійний податковий
борг» розуміється, зокрема, податковий
борг платника податків, стосовно якого
минув строк давності, встановлений цим
Кодексом.

Пунктом 102.1 статті 102 ПК України
визначено строк давності - 1095
календарних днів, а пунктом 102.4 цієї
статті передбачено, що у разі якщо
грошове зобов'язання нараховане
контролюючим органом до закінчення
строку давності, визначеного у пункті
102.1 цієї статті, податковий борг, що
виник у зв'язку з відмовою у
самостійному погашенні такого
грошового зобов'язання, може бути
стягнутий протягом наступних 1095
календарних днів з дня виникнення
податкового боргу. При цьому, якщо
платіж стягується за рішенням суду,
строки стягнення встановлюються до
повного погашення такого платежу або
визначення боргу безнадійним.

Таким чином, враховуючи наведене, суд
звертає увагу на те, що у рішенні
Європейського Суду з прав людини по
справі «Щокін проти України», яке є
джерелом права, вказано, що «поняття
«закону» відсилає до якості такого
закону таким чином, щоб він був
доступним для зацікавлених осіб,
чітким та передбачуваним у своєму
застосуванні.

З врахуванням наведеного, суди першої
та апеляційної інстанцій дійшли до
юридично правильного висновку про те,
що строк давності щодо розглядуваного
податкового боргу в сумі 111543692,53 грн.
сплинув 15 березня 2011 року (дата спливу
1095 дів з дати виникнення податкового
боргу). У зв'язку із наведеним, після
спливу вказаного строку податковий
борг підлягав списанню як безнадійний.

Щодо посилань відповідача на те, що
розглядувана сума податкового боргу
стягується за рішенням суду, а тому
строки давності не минули з
урахуванням положень пункту 102.4 статті
102 ПК України, Вищий адміністративний
суд України вважає, що суди попередніх
інстанцій їх правильно відхилили.

В той же час, як слідує з матеріалів
справи, судове рішення, яке набрало
законної сили, щодо стягнення вказаної
суми податкового боргу відсутнє.

Так, за змістом положень пункту 102.4
статті 102 ПК України строки стягнення
встановлюються до повного погашення
платежу, якщо такий платіж стягується
за рішенням суду.

Податковий кодекс України не містить
положень щодо зупинення перебігу
вищевказаних строків давності лише на
підставі факту звернення податкового
органу з позовом про стягнення
податкового боргу.

Натомість, строки не застосовуються
лише за однієї підстави: наявність
рішення про стягнення (тобто рішення,
яке набрало законної сили та є
обов'язковим до виконання).

Разом з тим, поняття «стягнення
податкового боргу за рішенням суду» та
«звернення до суду з позовом про
стягнення податкового боргу» не є
тотожними, оскільки у випадку
звернення податкового органу до суду
позов подається з метою вирішення
спору по суті та подальшого винесення
судом рішення. Відповідно до пункту 6
частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов - це звернення
до адміністративного суду про захист
прав, свобод та інтересів або на
виконання повноважень у
публічно-правових відносинах. Таким
чином, саме лише звернення до
адміністративного суду не породжує для
сторін спору жодних наслідків, які
можна було б визначити поняттям
«стягнення платежу за рішенням суду».

Крім того, пункт 102.4 статті 102 ПК України
містить положення за змістом яких, якщо
платіж стягується за рішенням суду,
строки стягнення встановлюються до
повного погашення такого платежу або
визначення боргу безнадійним. Таким
чином, законодавець у такій редакції
цієї норми не виключає можливості
визнання боргу безнадійним навіть у
випадку початку процедури стягнення
такого платежу за рішенням суду.

А відтак, з урахуванням наведеного,
безпідставними є посилання ДПІ та
Прокуратури Івано-Франківської
області на положення пункту 102.4 статті
102 ПК України.

Попередні судові інстанції дійшли
також до юридично правильного висновку
щодо неправомірності зарахування
відповідачем 29 грудня 2010 року
сплаченої позивачем поточної суми
податкового зобов'язання в розмірі
8123176,15 грн. в рахунок погашення
розглядуваного податкового боргу в
сумі 111543692,53 грн. згідно пункту 7.7 статті
7 Закону № 2181-ІІІ.

Так, відповідно до підпункту 7.1.1 пункту
7.1 статті 7 Закону № 2181-ІІІ джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою
самостійної сплати податкових
зобов'язань і погашення податкового
боргу.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті (далі - Інструкція),
затвердженої Постановою Правління
Національного банку України від 21
січня 2004 року № 22, зареєстрованої в МЮ
України за № 377/89/76, кошти з рахунків
клієнтів банки списують лише за
дорученнями власників цих рахунків
(включаючи договірне списання коштів
згідно з главою 6 цієї Інструкції) або
на підставі платіжних вимог стягувачів
у разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 3.8 Інструкції,
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України. Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу», Банк
перевіряє заповнення цього реквізиту
на відповідність вимогам, викладеним у
цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

З вищенаведеного слідує, що право
визначати призначення платежу
відповідно до вимог законодавства
України, яке було чинним станом на час
самостійного зарахування відповідачем
поточних платежів позивача, належало
виключно платнику.

Згідно з пунктом 7.7 статті 7 Закону №
2181-ІІІ податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення з різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляла платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення податкових
зобов'язань відповідно пункту 7.1 статті
7 Закону № 2181-ІІІ та від обов'язку
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання відповідно до підпункту
5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього ж
Закону.

Законом № 2181-ІІІ визначено вичерпний
перелік заходів, які вживаються
контролюючими органами з метою
погашення платниками податків
податкового боргу. Зміна призначення
платежу, самостійно визначеного
платником податків серед таких заходів
відсутня.

Оскільки Законом № 2181-ІІІ та Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» не було передбачено право
органу державної податкової служби
змінювати напрямок платежу, вчинення
дій, які полягають у зміні напрямку
такого платежу та спрямування його на
погашення попередніх зобов'язань і
таким чином зменшення сплати поточних
зобов'язань по відповідному податку і
збору, що здійснює підприємство, є
обмеженням реалізації конституційного
права на розпорядження своєю
власністю, визначеного статтею 41
Конституції України.

Обґрунтованим є висновок судів
попередніх інстанцій про неправомірне
зарахування ДПІ після 15 березня 2011 року
сплачених позивачем поточних сум
податкових зобов'язань в рахунок
погашення розглядуваного податкового
боргу в сумі 111543692,53 грн., оскільки строк
давності 1095 днів за розглядуваним
податковим боргом минув 15 березня 2011
року, після чого такий податковий борг
набув статусу безнадійного і підлягав
списанню, а відтак, дії відповідача
після 15 березня 2011 року мали бути
спрямованими на списання безнадійного
податкового боргу.

Задовольняючи позовну вимогу ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття» щодо
списання безнадійного податкового
боргу в сумі 24362037,55 грн., тобто суми
податкового боргу, яка була погашена
відповідачем 28 січня 2011 року в сумі
24337800,85 грн. і 28 лютого 2011 року в сумі
24236,70 грн. за рахунок сплачених
позивачем поточних сум податкових
зобов'язань згідно положень підпункту
87.9 статті 87 Податкового кодексу
України, суд апеляційної інстанції
виходив із вірного застосування норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 87.9 статті 87 ПК
України, який набрав чинності 1 січня
2011 року, у разі наявності у
платника податків податкового боргу
органи державної податкової служби
зобов'язані зарахувати кошти, що
сплачує такий платник податків, в
рахунок погашення податкового боргу
згідно з черговістю його виникнення
незалежно від напряму сплати,
визначеного платником податків.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, станом на 1 січня 2011 року у
ПАТ «Нафтохімік
Прикарпаття» був наявний податковий
борг із різними датами виникнення.
Розглядувана сума податкового боргу в
розмірі 111543692,53 грн. виникла пізніше
інших сум податкового боргу позивача.
Тому, зарахування відповідачем
акцизного збору за платежем бензин
моторний в січні - лютому 2011 року в
розмірі 24362037,55 грн. в рахунок погашення
розглядуваного податкового боргу, що
виник пізніше, із сум акцизного збору,
які були направлені товариством в
рахунок погашення поточних зобов'язань
по даному платежу, здійснена ДПІ
протиправно та з порушенням
календарної черговості виникнення
податкового боргу як цього вимагає
пункт 87.9 статті 87 Податкового кодексу
України.

Відтак, суд апеляційної інстанції
прийшов до вірного висновку про
задоволення позову в частині списання
безнадійного податкового боргу
позивача в сумі 24362037,55 грн.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалене по справі рішення суду
апеляційної інстанції та рішення суду
першої інстанції, в частині, що
залишена без змін, є законними і
обґрунтованими, а зазначена в
касаційній скарзі позиція відповідача
не знаходить свого підтвердження
матеріалами справи та не ґрунтується
на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції та рішення суду
першої інстанції в частині, що залишена
без змін, слід залишити без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в Надвірнянському районі
Івано-Франківської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення , а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 3 листопада
2011 року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко