Справа № 814/2771/13-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/2771/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Марич Є. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Первомайської об'єднаної Державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09 липня 2013
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Первомайської об'єднаної
Державної податкової інспекції
Миколаївської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 08.05.2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ФОП ОСОБА_1 звернувся з
вищевказаним адміністративним
позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалось, що податкове
повідомлення-рішення підлягає
скасуванню, оскільки воно суперечить
чинному законодавству та ґрунтується
на висновках, які не відповідають
фактичним обставинам та зроблені з
перевищенням повноважень
контролюючого органу.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09 липня 2013
року адміністративний позов було
задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Первомайської
об'єднаної державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби від 08.05.2013
№ .

Не погоджуючись з даною постановою
суду податковий орган подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушенням норм матеріального права,
не повно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, у зв'язку з чим
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 05.04.2013 по 11.04.2013 старшим
держподатревізором-інспектором
відділу податкового контролю фізичних
осіб управління оподаткування
фізичних осіб проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питання оподаткування податком на
додану вартість по взаємовідносинах з
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Тредікроун" за
період з 01.02.2010 по 31.12.2010.

В ході перевірки було встановлено
порушення позивачем, зокрема, п.п. 7.4.1,
пп.7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про
податок на додану вартість" шляхом
завищення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість на суму 7836, 32
грн.

За наслідками перевірки складено Акт
від 19.04.2013 № 1682/17/НОМЕР_1.

Як вбачається з акта перевірки та
заперечень відповідача позивач
завищив суми податкового кредиту з
податку на додану вартість за
березень, травень, червень, серпень,
вересень 2010 року в сумі 7836, 32 грн. по
операціям з придбання запасних частин
для сільськогосподарської та
автомобільної техніки у ТОВ
"Тредікроун" (при цьому, відповідно до
акта ДПІ у Печерському районі м. Києва
встановлено відсутність будь-якої
інформації про наявні складські
приміщення, наявність автомобільного
чи іншого транспорту, устаткування, що
необхідне для здійснення
фінансово-господарської діяльності
трудових ресурсів, виробниче
обладнання, транспортне та торгівельне
обладнання, про сировину, про матеріали
для здійснення основного виду
діяльності ТОВ "Тредікроун",
встановлено не знаходження товариства
за його адресою, відсутність об'єктів
оподаткування по операціях з
придбання товарів (послуг) у
підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам-покупцям, не
надання товариством підтверджуючих
документів щодо виникнення податкових
зобов'язань з ПДВ по операціям продажу
товарів, робіт та послуг, наявність
ознак фіктивності товариства,
відсутність факту реального
здійснення господарської діяльності).

На підставі даних, отриманих за
наслідками перевірки, винесено
податкове повідомлення-рішення від
08.05.2013 № про нарахування
грошового зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість за основним
платежем у розмірі 7836 грн. та штрафної
(фінансової) санкції (штрафу) у розмірі
1959 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не довів, що при здійсненні
господарської діяльності, навіть за
наявності усіх первинних документів,
платник податків здійснив незаконну
господарську діяльність, що була
спрямована на отримання податкової
вигоди за рахунок чи переважно з
бюджету.

Колегія суддів вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України, Цивільного кодексу
України, Закону України "Про податок на
додану вартість" Господарського
кодексу України.

За змістом підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" від 3 квітня 1997 року N
168/97-ВР (чинного на час виникнення
спірних правовідносин) податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг) … у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг
з метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які
не призначаються для їх використання
в господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

На підставі ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

За правилами с. 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до частин 1, 2 статті 228
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним ().

Згідно частини 1 статті 238
Господарського кодексу України за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані
на припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

За змістом частин 1, 2 статті 216
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.
Застосування господарських санкцій
повинно гарантувати захист прав і
законних інтересів громадян,
організацій та держави.

На підставі частини 1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на
вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

За правилами частини 1 статті 208
Господарського кодексу України
наслідками визнання господарського
зобов'язання недійсним як такого, що
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в
доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за
зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з
другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею, а також все
належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Отже, при визначенні правочину за
статтею 228 Цивільного кодексу України
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Тобто, факт
порушення публічного порядку повинен
бути доведеним певними засобами
доказування.

НА підставі викладеного колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що угоди по операціям з
придбання запасних частин для
сільськогосподарської та
автомобільної техніки у ТОВ
"Тредікроун" відповідають вимогам
статті 203 Цивільного кодексу України,
не порушують публічний порядок, не
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, територіальної громади,
недійсність таких угод прямо законом
не встановлена, судами вони
недійсними не визнавалися.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

До того ж, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України N 9 від
06.11.2009 було звернено увагу на наступне:
"…вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Отже, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність".

Колегія суддів також зазначає, що
висновки перевіряючого порушують
закріплений в Конституції України
принцип персональної
відповідальності, відповідно до якого
суб'єкт господарювання не може нести
відповідальності за дії своїх
контрагентів, а може бути притягнений
до юридичної відповідальності лише за
власні правопорушення.

Так, у разі, якщо контрагент позивача не
виконав свого зобов'язання зі сплати
ПДВ до бюджету, настає
відповідальність та відповідні
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
разі, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
09.09.2008 року по справі за № 21-500во08.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів
суду ті обставини, на які він посилався
в обґрунтування заявлених вимог, а
відповідач не надав суду належні
докази на підтвердження своїх
заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивній оцінці фактичних
обставин справи та доказів, а також на
невірному тлумаченні норм
матеріального права. Зазначені доводи
не містять посилань на конкретні
обставини чи факти або на нові докази,
які б давали підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в
ході судового розгляду обставин, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Первомайської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09 липня 2013
року у справі № 814/2771/13-а - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян