Справа № 826/16863/13-а
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Ісаєнко
Ю.А.;

суддів: Епель О.В.,
Федотова І.В.,

за участю секретаря:
Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Спецбуденергопостач» на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Спецбуденергопостач» до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від
18.09.2013 року №8, №8,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від
18.09.2013 року №8, №8.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 30
січня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною
постановою, позивач подав апеляційну
скаргу з підстав неповного з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, порушення
матеріального права, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 30
січня 2014 року та ухвалити нове судове
рішення про задоволення позову.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час і місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196
Кодексу адміністративного судочинства
України не перешкоджає судовому
розгляду справи. У зв'язку з цим,
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства
України, фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено колегією суддів, посадовою
особою відповідача проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ «Спецбуденергопостач» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства під час здійснення
фінансово - господарських
взаємовідносин з ТОВ «Детемо» за
період з 01.01.2012 року по 30.04.2012 року; за
наслідками перевірки складено акт від
30.08.2013 року №303/26-55-22-08/37268639.

Актом перевірки встановлено порушення
позивачем ст. 134, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст.
138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, що
призвело до заниження податку на
прибуток в І кварталі 2012 року на 210076,00
грн.; п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
ПК України, що призвело до заниження
податку на додану вартість за березень
2012 року на 200073,00 грн.

В обґрунтування заниження податкових
зобов'язань відповідач посилається на
не підтвердження реальності
здійснення господарських відносин із
ТОВ «Детемо», оскільки згідно акту «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Детемо» щодо підтвердження
господарських відносин із
контрагентами - постачальниками та
контрагентами - покупцями з 16.02.2011 року
по 28.02.2013 року» у зазначеного
контрагента відсутні основні фонди,
транспортні засоби, трудові та
матеріальні ресурси.

18 вересня 2013 року відповідачем
винесені податкові повідомлення -
рішення:

- №8, яким на підставі акту
перевірки за виявлені порушення
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму 262595,00 грн., у тому числі за
основним платежем 210076,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 52519,00
грн.;

- №8, яким на підставі акту
перевірки за виявлені порушення
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 250091,00 грн., у
тому числі за основним платежем 200073,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 50018,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
надані позивачем документи не
підтверджують фактичне здійснення
господарських операцій, тому останнім
неправомірно сформовані дані
податкового обліку по господарським
операціям з ТОВ «Детемо».

Колегія суддів не погоджується з судом
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського
кодексу України, під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Частиною 2 ст. 3 цього Кодексу
передбачено, що господарська
діяльність, яка здійснюється для
досягнення економічних і соціальних
результатів та з метою одержання
прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.
Господарська діяльність може
здійснюватись і без мети одержання
прибутку (некомерційна господарська
діяльність).

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.

Водночас за відсутністю факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

При цьому, під час розгляду зазначеної
категорії справ необхідно звертати
особливу увагу на дослідження
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку та приймати на
підтвердження даних податкового
обліку лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Розглядаючи реальність господарських
операцій позивача з ТОВ «Детемо», на
підставі яких позивачем було
сформовано дані податкового обліку,
колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено колегією суддів, між
позивачем (покупець) та ТОВ «Детемо»
(продавець) укладено договір
постачання від 01 березня 2012 року №03/22,
відповідно до якого останній
зобов'язується поставити товар
відповідно до специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору.
Продавець зобов'язується поставити і
передати у власність покупця товар, а
покупець зобов'язується прийняти його
і оплатити на умовах цього договору.
Транспортні витрати по перевезенню
несе покупець. В якості гарантійного
зобов'язання покупець емітує і передає
на адресу постачальника свій вексель.
Після проведення розрахунків з оплати
товару покупцем, постачальник
зобов'язаний повернути вексель
емітенту.

На виконання умов договору було
узгоджено специфікації №№ 1 - 132.

На підтвердження виконання договору
позивачем надано видаткові, податкові
накладні. Також надані ТТН, в яких
позивач виступає замовником,
контрагент - вантажовідправником,
пункт розвантаження: м. Київ, вул.
Новоконстантинівська, буд. 2; відомості
про прийом - передачу матеріальних
цінностей, які підписані комірником та
відповідають по найменуванню та
кількості специфікаціям, видатковим та
податковим накладним.

На підтвердження оплати отриманих
товарів позивачем надано акт прийому
передачі векселів, векселі.

Згідно акту приймання - передачі
об'єкту від 01.02.2012 року, між ТОВ «Укр -
Консалтинг групп» (основний орендар) та
позивачем (суборендар) було укладено
договір суборенди складських
приміщень від 01.02.2012 року №0212ОР,
відповідно до якого останній прийняв
складські приміщення загальною площею
- 100 м2, що розташовані за адресою: м.
Київ, вул. Новокостантинівська, 2. Проте
позивачем не надано зазначеного
договору оренди від 01.02.2012 року №0212ОР
на приміщення, що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул.
Новоконстантинівська, буд. 2.

Під час апеляційного розгляду справи
на вимогу колегії суддів позивачем
надано договір суборенди складських
приміщень від 01.02.2012 року №02122ОР.

На підтвердження подальшої реалізації
придбаного товару позивачем надані
договори поставки з ТОВ «Макс-стат» від
07.09.2011 року №070911, від 05.02.2013 року №74,
специфікації, договір підряду, що
укладений з ПАТ «Полтаваобленерго» від
12.04.2012 року №1261, ТОВ «Техсоюз - 2004» від 06
червня 2012 року №2012/06/06.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що господарські операції
позивача з зазначеним вище
контрагентом здійснювались в межах
господарської діяльності, є реальними,
та підтверджуються необхідними
документами.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Колегія суддів зазначає, що наявність у
покупця належно оформлених документів,
які відповідно до Податкового кодексу
України необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема виданих виконавцем податкових
накладних, не є безумовною підставою
для формування податкового кредиту,
якщо податковий орган доведе, що
відомості в таких документах не
відповідають дійсності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено колегією суддів, на дату
підписання договорів та розрахункових
документів контрагент позивача не був
припинений та був платником податку на
додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»,
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (робіт,
послуг), на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що органом
державної податкової служби як
суб'єктом владних повноважень не
доведено, що зазначений вище правочин є
таким, що не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню,
а податкові повідомлення - рішення від
18.09.2013 року №8, №8 визнанню
протиправними та скасуванню.

Підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, відповідно
до пункту 1 та 4 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції при
ухваленні постанови неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, порушено норми матеріального
права, в зв'язку з чим постанова суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нової постанови про
задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Спецбуденергопостач» задовольнити.

Скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 30
січня 2014 року та ухвалити нову
постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
18.09.2013 року №8, №8.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

(Постанову у повному обсязі
складено 21.07.2014 року)

Головуючий суддя:
Ю.А. Ісаєнко

Суддя:
О.В. Епель

Суддя:
І.В. Федотов

Головуючий суддя

Ісаєнко Ю.А.

Судді:

Епель О.В.

Федотов І.В.