Справа № 2а-0770/3448/12
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року
Справа №
876/10110/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Берегівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Закарпатської області
(правонаступник- Берегівська об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області) на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 09 квітня 2013
року у справі за позовом фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1 до Берегівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Закарпатської області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

в с т а н о в
и в :

28 листопада 2012 року позивач - ФОП ОСОБА_1
звернулася в суд з позовом до
відповідача - Берегівської ОДПІ, в
якому просила (з врахуванням заяви про
зміну позовних вимог) визнати нечинним
та скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 05
жовтня 2011 року, яким визначено
податкове зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 14850
грн., з яких 11880 грн. - основного платежу
та 2970 грн. - штрафних фінансових
санкцій.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 09 квітня 2013
року позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення рішення Берегівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Закарпатської області
№ від 05 жовтня 2011 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що перевірка проводилася в
присутності платника податку за його
місцезнаходженням, складання реєстру
документів Порядком оформлення
результатів документальних перевірок
щодо дотримання податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
платниками податків - фізичними
особами не передбачено, жодних
бухгалтерських документів податковий
орган не вилучав, також позивачем
офіційно не надавалися жодні
документи, які б підтверджували валові
витрати ФОП ОСОБА_1 Крім того, при
перевірці наданих позивачем доказів
суд повинен був дослідити їх та
підрахувати суми зазначені в
податкових накладних, що були надані
позивачем, із сумами валових витрат,
зазначених у деклараціях з податку з
доходів фізичних осіб. Таким чином,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийнято
правомірно. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позову
відмовити.

Представник апелянта - Михайлов А.А. у
судовому засіданні підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, вважає
висновки суду першої інстанції
неправильними та необгрунтованими,
просить апеляційну скаргу
задовольнити.

Представник позивача в судове
засідання не прибув, про дату, час і
місце апеляційного розгляду
повідомлений належним чином, тому суд
вважає можливим проведення розгляду
справи в його відсутності за наявними у
справі матеріалами та на основі
наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення представника апелянта,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, оскаржувану постанову
- без змін з наступних підстав.

Свідоцтвом про державну реєстрацію
НОМЕР_2 стверджується, що ОСОБА_1
зареєстрована як фізична особа -
підприємець 23 жовтня 2003 року
виконавчим комітетом Берегівської
міської ради (том I, а.с.32).

На момент винекнення спірних
правовідносин позивач перебувала на
податковому обліку на загальній
системі оподаткування в Берегівській
ОДПІ.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 11 по 23 вересня 2011 року
Берегівською ОДПІ проведено планову
документальну перевірку дотримання
вимог податкового законодавства ФОП
Якимець за період з 01 липня 2009 року по 31
грудня 2010 року, якою встановлено
порушення пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану варість», ст.13
Декрету КМУ «Про прибутковий податок з
громадян», а саме: позивач включив до
складу валових витрат суми, які не
підтверджені документально у 2009 році в
сумі 63900 грн., у 2010 році - у сумі 38300 грн.

За результатами перевірки складено Акт
№89-17/НОМЕР_1 від 28 вересня 2011 року (том I,
а.с.19-30).

05 жовтня 2011 року на підставі вказаного
акту Берегівською ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб, в т.ч. основний
платіж- 11880 грн., штрафні (фінансові)
санкції - 2970 грн. (том I, а.с.9).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийнято на
підставі помилкових висновків
Берегівської ОДПІ про порушення ФОП
ОСОБА_1 податкового законодавства,
оскільки суми, включені позивачем до
валових витрат, підтверджні
документально. Відповідач не довів
правомірності прийнятого ним рішення
та не надав доказів на обґрунтування
власних заперечень.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року №13-92 "Про прибутковий
податок з громадян" (в редакції чинній
на момент винекнення спірних
правовідносин) до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, які включаються
до складу валових витрат виробництва
(обігу) згідно зі ст.5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств".

Згідно з п.5.1, п.п. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 цього
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

П. 5.10 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
заборонено установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових, крім тих, що зазначені в
цьому Законі.

Відповідно до вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" обґрунтування
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Приписи Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
передбачають як підставу для
невключення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Згідно з п.1 ст.9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(п.2 ст. 9 цього Закону).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами також визначена п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач в обґрунтування підстав
віднесення відповідних сум до валових
витрат надала оригінали первинних та
інших документів бухгалтерського та
податкового обліку, а саме: податкові
накладні, розхідні накладні,
рахунки-фактури, товарно-транспортні
накладниі, видаткові накладні,
фіскальні чеки, розрахункові квитанці,
розрахунки, додатки до розрахунків за
активну електроенергію, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
акти виконаних робіт, накладні на
відвантаження, виписки з банку,
платіжні доручення, протоколи
узгодження договірної ціни за
здійснення заходів охорони,
розрахунки-дислокації (том I, а.с.73-250,
том II а.с.1-250, том I II а.с.1-250, том I-IV а.с.1-250,
том V а.с.1-250, том VI а.с.1-250, том VII а.с.1-250,
том VIII а.с.1-250, том IХ а.с.1-250, том Х а.с.1-250,
том ХI а.с.1-250, том ХII а.с.1-250, том ХIII
а.с.1-179).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що включення
позивачем відповідних сум до валових
витрат підтверджуються первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам до первинних документів,
передбачених п.2 ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Оскільки підставою для включення сум
валових витрат, відповідно до вимог
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", є належним чином
оформлені первинні документи, тому
позивачем повністю дотримано всі
вимоги чинного законодавства щодо
формування валових витрат.

Крім того, жодних додаткових вимог до
формування валових витрат
законодавство не встановлює, лише
відсутність первинних документів
безумовно позбавляє платника податку
права на включення до валових витрат
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
необхідно надавати перевагу
встановленню фактичних обставин та
достовірності поданих доказів над їх
формальною наявністю та
відповідністю за зовнішніми ознаками
вимогам нормативних актів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про помилковість
висновків податкового органу щодо
порушення ФОП ОСОБА_1 вимог Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", оскільки сформовані
позивачем валові витрати підтверджені
належним чином оформленими первинними
документами, які надавалися для
перевірки позивачем, а тому доводи
апелянта в цій частині є
безпідставними.

Безпідставними також є покликання
апелянта на те, що при перевірці
наданих позивачем доказів суд повинен
був підрахувати суми зазначені в
податкових накладних, що були надані
позивачем, із сумами валових витрат,
зазначених у деклараціях з податку з
доходів фізичних осіб, виходячи з
наступного.

Дотримуючись принципiв законностi,
розподiлу влади, а також компетенцiї,
визначеної Конституцiєю та законами
України, суд не вправі перебирати на
себе повноваження податкового органу
щодо здійснення перевірки
правильності нарахування сум валових
витрат, це виходить за межi компетенцiї
адмiнiстративного суду, оскiльки суд не
надiлений компетенцiєю перебирати на
себе повноваження суб'єкта владних
повноважень.

Відповідно до ст.138 КАС України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

З огляду на зміст наведеної норми
процесуального права та з урахуванням
того, що вимогою заявленого позову є
питання правомірності підстав
прийняття податкового
повідомлення-рішення, предметом
доказування у даній справі мають бути
обставини, які свідчать про наявність
чи відсутність факту порушення
платником податків вимог податкового
законодавства. При цьому, питання
обрахунку числового значення валових
витрат під час донарахування
відповідних зобов'язань не є предметом
позову у даній справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Так, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам,
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятого ним спірного рішення з
урахуванням всіх встановлених
фактичних обставин та вимог
законодавства, в зв'язку з чим суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про задоволення позову ФОП
ОСОБА_1, яким визнав протиправним та
скасував податкове повідомлення-
рішення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд,-

у х в а л
и в :

Апеляційну скаргу Берегівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 09 квітня 2013
року у справі № 2а-0770/3448/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
В.Я. Качмар

А.Р. Курилець

Повний текст ухвали виготовлено 25
липня 2014 року.