Справа № 2а-8901/12/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/800/31338/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.

розглянув у судовому засіданні
касаційні скарги державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
Державної податкової служби (далі - ДПІ)
та товариства з обмеженою
відповідальністю "МАН Трак енд Бас
Юкрейн" (далі - Товариство)

на постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
27.08.2012

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013

у справі № 2а-8901/12/2670

за позовом Товариства

до ДПІ та Державної податкової служби
України

про визнання дій протиправними та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Судове засідання проведено за участю
представників сторін:

позивача - Городецької А.Д.,
Оджиковського В.О.,

відповідача (ДПІ) - Сперкача С.В.,

відповідача (Державної податкової
служби України) - Харка Д.М.

За результатами розгляду касаційних
скарг Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року Товариство звернулося
до окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом, в якому просило
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 10.02.2012 №
та рішення Державної податкової служби
України від 22.06.2012 № 10738/6/10-2115 про
результати розгляду скарг.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
27.08.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013,
позов задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 10.02.2012 №
; у решті позову відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
частково скасувати прийняті у справі
рішення та повністю відмовити у позові.
На обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, що платник не
підтвердив необхідними первинними
документами бухгалтерської та
податкової звітності правильність
здійсненого коригування валового
доходу.

Товариство також скористалося правом
на касаційне оскарження судових актів,
подавши касаційну скаргу до Вищого
адміністративного суду України. У
своїй скарзі позивач просить повністю
задовольнити позов, скасувавши
прийняті у справі судові рішення у
відповідній частині, з посиланням на
помилковість висновків судів щодо
відсутності у оспорюваного акта
(рішення Державної податкової служби
України від 22.06.2012 № 10738/6/10-2115 про
результати розгляду скарг) ознак
обов'язковості.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційних скарг, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку Товариства, предметом
якої була, поміж іншим, перевірка
правильності обчислення платником
податку на прибуток з період з 01.01.2010 по
31.03.2011.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом складено акт від
26.01.2012 № 27/23-2/3424052 та прийнято
оспорюване податкове
повідомлення-рішення, згідно з яким
Товариству визначено грошове
зобов'язання за податку на прибуток у
сумі 1 757 884 грн. (у тому числі 1 406 307 грн.
за основним платежем та 351 577 грн. за
штрафними санкціями).

Зазначене донарахування було залишено
без змін за наслідками його оскарження
платником в адміністративному порядку.

Підставою для прийняття цього акта
індивідуальної дії став висновок ДПІ
про неправомірне коригування
Товариством валового доходу за 2008 рік
шляхом його зменшення на 5 625 226 грн. у
декларації з податку на прибуток за ІІІ
квартал 2010 року (показники якої
наростаючим підсумком були перенесені
до податкової декларації з податку на
прибуток за 2010 рік).

На обґрунтування цього висновку
податкова інспекція посилається на
відсутність у позивача бухгалтерських
та первинних документів, що
підтверджують правильність такого
коригування.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення даного позову суди цілком
об'єктивно виходили з такого.

Абзацами другим, третім пункту 5.1
статті 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» передбачено, якщо у
майбутніх податкових періодах (з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 15 цього Закону)
платник податків самостійно виявляє
помилки у показниках раніше поданої
податкової декларації, такий платник
податків має право надати уточнюючий
розрахунок. Платник податків має право
не подавати такий розрахунок, якщо такі
уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за
будь-який наступний податковий період,
протягом якого такі помилки були
самостійно виявлені.

Таким чином, за наслідками
самостійного виявлення помилок у
раніше поданій податкової декларації з
податку на прибуток шляхом завищення
валового доходу позивач у порядку
наведених положень Закону
відкоригував відповідні показники
податкової звітності минулих звітних
періодів у податковій декларації за 2010
рік.

Відповідно до частин першої, другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС) кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, обов'язок з доведення тих
чи інших обставин розподіляється між
учасниками процесу в залежності від
матеріального права, що регулює спірні
відносини, та особливостей конкретного
позову.

У справі, що переглядається, як
зазначили суди, позивач надав первинні
документи з детальною розшифровкою
господарських операцій, які
підтверджують загальну суму
отриманого ним валового доходу у 2008
році в розмірі 188 689 504,29 грн., тоді як
задекларована Товариством сума
валового доходу за вказаний період
склала 194 314 730 грн.

Надання ж платником доказів щодо суми
фактично отриманого ним валового
доходу за результатами господарської
діяльності у 2008 році, в силу принципу
змагальності та з урахуванням
наведених у статті 71 КАС правил
розподілу тягаря доказування в
адміністративному процесі, вимагало
від ДПІ подати докази, які б
спростовували ці доводи позивача
(зокрема, будь-які фактичні дані, що
свідчили б про фактичне одержання
Товариством валового доходу в сумі 194 314
730 грн. у 2008 році).

Втім будь-яких доказів на
підтвердження цього ДПІ не
представлено, правомірності прийняття
податкового повідомлення-рішення не
доведено.

У зв'язку з цим суди цілком об'єктивно
визнали незаконним донарахування
позивачеві оспорюваної суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток та
правомірно задовольнили позов у цій
частині.

Правильною є і надана судами правова
оцінка обставин справи щодо
необхідності відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання
протиправним рішення Державної
податкової служби України від 22.06.2012 №
10738/6/10-2115 про результати розгляду скарг.
Адже позивачем фактично оскаржується
рішення, прийняте за результатом
розгляду скарги в адміністративному
порядку.

Статтею 56 Податкового кодексу України
врегульовано порядок оскарження
рішень контролюючих органів.

Згідно з абзацом третім пункту 56.18
статті 56 Податкового кодексу України
процедура адміністративного
оскарження вважається досудовим
порядком вирішення спору.

Отже, оспорюване рішення Державної
податкової служби України прийнято за
результатами вирішення податкового
спору в доюрисдикційній процедурі.

Пунктом 1 частини другої статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України встановлено, що юрисдикція
адміністративних суді поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Таким чином, визначення юрисдикції
адміністративних судів здійснюється з
урахуванням характеру спору, предмета
та суб'єктивного складу спірних
правовідносин. Колегія суддів звертає
увагу на те, що наведена норма підлягає
застосуванню у системному зв'язку зі
статтею 2 КАС, за змістом якої завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-владних повноважень, порушень
з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування їх посадових
і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Отже, оскарженню підлягають лише ті
правові акти індивідуальної дії, які є
рішеннями відповідних суб'єктів
владних повноважень. Зі змісту пункту 1
частини другої статті 17 випливає, що
рішення суб'єкта владних повноважень,
сформовані в правових актах
індивідуальної дії, можуть бути
оскаржені в адміністративних судах
тільки в тому випадку, коли в цих
правових актах індивідуальної дії
зафіксовані рішення, що стосуються
прав свобод та інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин, як це
передбачено у статті 2 КАС.

Таким чином, властивостями
оскаржуваності наділені лише ті
правові акти, які створюють реальні
правові наслідки для цієї особи,
впливають на стан її суб'єктивних прав
і обов'язків.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій, дійшли вірного
висновку про те, що оскаржуване рішення
Державної податкової служби України
від 22.06.2012 № 10738/6/10-2115 про результати
розгляду скарг, прийняте за
результатами вирішення податкового
спору в доюрисдикційній процедурі, не є
актом реалізації контролюючим органом
повноважень у сфері управлінської
діяльності та не має самостійного
юридичного значення, оскільки не
містить обов'язкового для суб'єкта
господарювання припису. Таке рішення
саме по собі не породжує у платника
будь-якого додаткового обов'язку та не
перешкоджає реалізації його права.

Наведене обумовлює правильність
рішень судів попередні інстанцій про
відмову в задоволенні цієї частини
позовних вимог.

Оскільки висновки судів відповідають
нормам чинного законодавства та
фактичним обставинам спору,
установленим на підставі повного та
об'єктивного дослідження доказів у
справі, то процесуальних підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

З огляду на реорганізацію Державної
податкової служби України касаційний
суд вважає за необхідне замінити цього
відповідача його правонаступником -
Міністерством доходів і зборів
України.

Керуючись статтями 55, 160, 167, 220, 221, 223, 224,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Замінити відповідача у справі -
Державну податкову службу України - її
правонаступником - Міністерством
доходів і зборів України.

2. Касаційні скарги державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва Державної податкової
служби та товариства з обмеженою
відповідальністю "МАН Трак енд Бас
Юкрейн" залишити без задоволення.

3. Постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
27.08.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23.05.2013 у справі № 2а-8901/12/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько