Справа № 804/6967/14
Суддя: Захарчук Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 р. Справа № 804/6967/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді при
секретаріЗахарчук Н. В. Кузнецов С.М.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного Фонду України в м.Жовті Води
Дніпропетровської області до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Жовті Води про
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Управління пенсійного фонду України в
м. Жовті Води Дніпропетровської
області (далі - позивач) звернулося до
суду з адміністративним позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Жовті води
Дніпропетровської області (далі -
відповідач), в якому просить суд
зобов'язати Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Жовті води
Дніпропетровської області включити до
актів щомісячної звірки витрати на
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які отримують
пенсію зв'язку з втратою годувальника,
який помер внаслідок нещасного випадку
на виробництві або професійного
захворювання за період з 01.03.2014 р. по.
31.03.2014 року та сплатити заборгованість
в розмірі 434, 85 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідачем безпідставно
виключались суми витрат управління на
виплату по втраті годувальника ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 і відповідно зазначені
витрати не включались до актів
щомісячної звірки витрат за їх
особовими справами, яким виплачено
пенсію у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання. Загальна
сума витрат позивача на виплату таких
пенсій та допомоги на поховання склала
- 434,85 гривень.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про дату, час, та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надав до суду
письмові заперечення на позовну заяву,
які містяться в матеріалах справи,
просив розгляд справи здійснювати без
його участі.

Частиною 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд розглянув справу у порядку
письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, до Акту
щомісячної звірки по особових справах
потерпілих, яким виплачено пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за березень 2014 року
надана таблиця розбіжностей, згідно
якої відповідачем не прийняті до
заліку суми, а саме: 434,85 гривень - не
враховані суми витрат на виплату
пенсій у зв'язку з тратою годувальника
чоловіку (дружині) у випадку, коли він
(вона) на момент загибелі потерпілого
не перебував (ла) на його утриманні
(працював(ла)), всього на суму 434,85 грн.

Так, статтею 1 Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від 14
січня 2008 року № 16/98-ВР (далі - Основи)
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування - це
система прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальна, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
органом, громадянами, а також бюджетних
та інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до статті 4 Основ залежно
від страхового випадку є такі види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими поховання;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття;
інші види страхування, передбачені
законами України. Відносини, що
виникають за зазначеними у частині
першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ.

Види соціальних послуг та
матеріального забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням визначені у
статті 25 Основ. Усі види страхування,
крім медичного, включають в себе
допомогу на поховання. Так, зокрема, до
пенсійного страхування входить
допомога на поховання пенсіонерів; до
страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності та витратами,
зумовленими похованням, - допомога на
поховання (крім поховання пенсіонерів,
безробітних та осіб, які померли від
нещасного випадку на виробництві); до
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання - допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Пунктом 5 частини першої статті 24
Закону № 1105-XIV Фонд зобов'язано
співпрацювати з фондами з інших видів
соціального страхування у
фінансуванні заходів, пов'язаних з
матеріальним забезпеченням та
наданням соціальних послуг
застрахованим, у кожному конкретному
випадку спільно приймаючи рішення щодо
того, хто з них братиме участь у
фінансуванні цих заходів.

У статті 21 цього Закону визначені
соціальні послуги та виплати, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом. Так, у разі настання страхового
випадку Фонд у встановленому законом
порядку має, зокрема, своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачувати відповідні
кошти йому або особам, які перебували
на його утриманні; організовувати
поховання померлого, відшкодовувати
вартість пов'язаних з цим ритуальних
послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини восьмої статті 34
Закону № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого від нещасного випадку або
професійного захворювання витрати на
його поховання несе Фонд згідно з
порядком, визначеним Кабінетом
Міністрів України.

Порядок проведення витрат на поховання
у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року №
826, регулює питання відшкодування
Фондом таких витрат страхувальнику або
сім'ї застрахованого, чи іншій особі,
яка здійснювала поховання потерпілого,
на організацію поховання та пов'язаних
з цим ритуальних послуг. Витрати на
поховання провадяться у разі смерті
потерпілого, що настала за обставин, за
яких настає страховий випадок
державного соціального страхування
громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, перелік яких наведено
Кабінетом Міністрів України (пункт 2
цього Порядку). Організація поховання
працівника, який загинув на
виробництві або помер у лікарні під час
лікування отриманої на виробництві
травми, проводиться страхувальником
(пункт 5 зазначеного Порядку).

Згідно з абзацом другим частини
дев'ятої статті 34 Закону № 1105-XIV у разі
смерті потерпілого, який одержував
страхові виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.

Зі змісту частини четвертої статті 26
Основ, частини другої статті 24 Закону №
1105-XIV убачається: якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика та відшкодувати понесені
ним витрати.

Аналіз норм Закону № 1105-XIV, який
визначає правову основу, економічний
механізм та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що призвели
до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві осіб, та
зазначеного вище Порядку,
затвердженого на виконання частини
восьмої статті 34 цього Закону, дає
підстави вважати, що Фонд зобов'язаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

При цьому, до суду не надано доказів про
встановлення причинного зв'язку смерті
потерпілого з ушкодженням здоров'я на
виробництві.

Суд зазначає також, що положення пункту
4 Порядку, яким зобов'язано Фонд
відшкодовувати ПФУ витрати на допомогу
на поховання сім'ї померлого або особі,
яка здійснила поховання особи, котра
отримувала пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, суперечить положенням
Закону № 1105-XIV. Так, зокрема, стаття 21
цього Закону пов'язує виникнення
такого обов'язку у Фонду зі смертю
працівника, а не з отриманням померлим,
який не працював, зазначеної вище
пенсії.

Правова позиція суду узгоджується з
правовою позицією ВСУ, що викладена в
постанові від 23 квітня 2013 року по
справі №21-108а13.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 р. №
1105 - XIV (далі Закон - №1105 - XIV), страхування
від нещасного випадку здійснює Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків.

Відповідно до статей 21 та 28 Закону №
1105-ХІV, Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
його смерті при настанні страхового
випадку, виплачувати йому або особам,
які перебували на його утриманні
пенсію по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій, у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Згідно з вказаним Порядком 5-4/4 (п.4-9)
управління Пенсійного фонду в районах
і містах області та відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в цих районах і
містах у встановлений Порядком термін
проводять звірку про визначення сум
витрат і подають Акт звірки головному
обласному управлінню Пенсійного фонду
та обласних виконавчих дирекцій фонду
соціального страхування.

Головне управління обласного
Пенсійного фонду та обласних управлінь
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування в установлений Порядком
термін узгоджують суми, що підлягають
відшкодуванню і подають свою довідку,
відповідно до Пенсійного фонду та
Фонду соціального страхування на
централізованому рівні до 25 числа
місяця наступного за звітнім,
перераховує відповідні кошти
Пенсійному фонду.

Таким чином, Порядком № 5-4/4 не
врегульовані спірні відносини, які
виникли між сторонами, оскільки
встановлене ним правило підписання
Актів щомісячних звірок витрат по
особових справах потерпілих
розраховано на відсутність спору.

Тобто, обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права є таким, що не
відповідає змісту прав Пенсійного
фонду України щодо відшкодування
понесених витрат.

У разі відсутності згоди на підписання
таких актів з боку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, вимоги про
відшкодування таких сум повинні
вирішуватись в судовому порядку в
судах адміністративної юрисдикції
шляхом пред'явлення позову про
стягнення цих сум, а не шляхом
пред'явлення вимог про зобов'язання
вчинити певні дії.

Подібна правова позиція викладена у
постановах Верховного суду України
від 30.09.2008 року, 06.06.2011 року, 23.03.2010 року.

Частиною 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Суд, згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 160-163, 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову Управління Пенсійного фонду
України в м. Жовті Води
Дніпропетровської області до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Жовті Води про
зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду може бути
оскаржена до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання апеляційної скарги
через Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна,
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя Н.В.
Захарчук