Справа № 2а-3138/12/2670
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ
К/800/4469/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Сватко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ніко-Україна»

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2012
року

по справі №2а-3138/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ніко-Україна»
(надалі - ТОВ «Ніко-Україна»)

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м.Києва Державної
податкової служби (надалі - ДПІ у
Печерському районі м.Києва ДПС)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

встановив:

У березні 2012р. позивач звернувся до
суду з позовом до ДПІ у Печерському
районі м.Києва ДПС про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
16.02.2012р. №, №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від
18.09.2012р. позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012р.
рішення суду першої інстанції
скасовано та прийняте нове - про
відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ТОВ
«Ніко-Україна» звернулось із
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012р. та
залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від
18.09.2012р., посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
наведені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, 16.02.2012р. відповідачем
прийнято податкове повідомлення
рішення №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на додану
вартість» на загальну суму 1283610грн. із
врахуванням штрафних (фінансових)
санкції та податкове
повідомлення-рішення №, яким ТОВ
«Ніко Україна» збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок на прибуток» на загальну суму
1530528грн. із врахуванням штрафних
(фінансових) санкції.

Зазначені податкові
повідомлення-рішення були прийняті на
підставі акта перевірки, в якому, на
думку податкового органу, встановлено
порушення позивачем п.п.1.20.8 п.1.20 ст.1,
п.п.4.1.6 п.4 ст.4, п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено податок на прибуток у розмірі
1210822грн. в тому числі за IV кв. 2010р. у сумі
1210822грн., а також п.4.1 ст.4 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податок на
додану вартість у розмірі 1026888грн., в
тому числі по періодах: листопад 2010р. у
сумі - 1026888грн.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, зокрема,
зазначив, що відповідно до статутів ТОВ
"Ніко-Україна", та ТОВ «Ніко авто
інвест», Компанія з управління
активами «НІКО» володіє лише 1% часток
кожного з вищезазначених підприємств,
в той час, як законодавство зазначає
розмір не менше 20% від статутного
капіталу для застосування поняття
«пов'язана особа». Суд на підставі
наявних матеріалів справи дійшов
висновку про те, що під час проведення
операції з продажу ТОВ «НІКО авто
інвест» автосалону по вул.Перемоги 74-6 в
м.Запоріжжі, звичайна ціна, відповідно
до вимог п.п.1.20.5 п.1.20. ст.1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» визначена згідно звіту
про незалежну оцінку об'єкту
нерухомості №01-1-2/10-10 і становить
4350466,00грн. без ПДВ. Крім того, судом
зазначено, що під час розгляду справи
не встановлено факту здійснення
продажу автосалону по вул.Перемоги 746 в
м.Запоріжжі ТОВ «НІКО Авто Інвест» за
ціною 4351000,00грн. без ПДВ, з порушенням
вимог чинного, на час здійснення
продажу, податкового законодавства
України, а тому доводи, викладені в акті
перевірки, не підтверджуються
обставинами, що встановлені в ході
розгляду справи.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, колегія апеляційного суду
мотивувала рішення тим, що учасник TOB
«Ніко-Україна» - ОСОБА_3 є первісним
засновником всіх підприємств TOB «НІКО»
і діючим президентом Концерну «НІКО»,
тобто фізичною особою, яка наділена
функціями контролю і над TOB
«Ніко-Україна» і над TOB «Ніко Авто
Інвест», в тому числі виступає
учасником товариства. Зазначене
відповідає терміну «пов'язаних осіб»
передбаченому п.1.26 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».
За таких обставин, суд вважає, що TOB
«Ніко-Україна» здійснила продаж
нежитлової будівлі TOB «Ніко Авто
Інвест» (яка є пов'язаною особою)
виходячи із договірної ціни, але за
ціною нижче від залишкової вартості,
яка була встановлена та зазначена в той
же час при укладенні договору.

Однак, надаючи оцінку обставинам у
справі колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
виходить з того, що суди попередніх
інстанції дійшли передчасних
висновків у зв'язку з неповним
з'ясуванням усіх обставин справи з
огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» дохід, отриманий
платником податку від продажу товарів
(робіт, послуг) пов'язаним особам,
визначається виходячи із договірних
цін, але не менших за звичайні ціни на
такі товари (роботи послуги), що діяли
на дату такого продажу.

Відповідно до п.1.26. Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
пов'язана особа - особа, що відповідає
будь-якій з наведених нижче ознак:
юридична особа, яка здійснює контроль
над платником податку, або
контролюється таким платником податку,
або перебуває під спільним контролем з
таким платником податку; фізична особа
або члени сім'ї фізичної особи, які
здійснюють контроль над платником
податку. Членами сім'ї фізичної особи
вважаються її чоловік або дружина,
прямі родичі (діти або батьки) як
фізичної особи, так і її чоловіка або
дружини, а також: чоловік або дружина
будь-якого прямого родича фізичної
особи або її чоловіка (дружини);
посадова особа платника податку,
уповноважена здійснювати від імені
платника податку юридичні дії,
спрямовані на встановлення, зміну або
зупинення правових відносин, а також:
члени її сім'ї.

Під здійсненням контролю слід розуміти
володіння безпосередньо або через
більшу кількість пов'язаних фізичних
чи юридичних осіб найбільшою часткою
(паєм, пакетом акцій) статутного
капіталу платника податку або
управління найбільшою кількістю
голосів у керівному органі такого
платника податку або володіння часткою
(паєм, пакетом акцій), не меншою 20
відсотків від статутного капіталу
платника податку.

Судами попередніх інстанції
встановлено, що 15.11.2010р. TOB
«Ніко-Україна» укладено договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі з TOB
«Ніко Авто Інвест» щодо продажу
автокомплексу (Літ.А-2), що знаходиться
за адресою: м.Запоріжжя, вул.
Перемоги,74-Б, загальною площею 819,10кв.м.
Крім того, на земельній ділянці
розташовано
комплектно-трансформаторна підстанція
№1, підпірні стінки №2,4,11 водопровідні
колодці №3,5, каналізаційні №6, 7, 8,
колодязь обладнання зв'язку №10,
паркани №12, 13, замощення І, ІІ, ІІІ.

Продаж вчинено за погоджену сторонами
суму 4351000,00грн., крім того ПДВ - 870200,00грн.,
разом 5221200,00грн.

При цьому податковий орган посилається
на те, що ТОВ «Ніко Авто Інвест» є
пов'язаною особою для ТОВ
«Ніко-Україна», (зазначені
підприємства мають спільного
засновника-Компанія з управління
активами «НІКО».

Як вбачається із копії статуту TOB
«Ніко-Україна», учасниками статутного
капіталу є: «НІКО ХОЛДІНГ ЛІМІТЕД»
частка якого становить 95%, ОСОБА_3
частка якого становить 4%, ТОВ «Компанія
з управління активами «НІКО» частка
якого становить 1%.

Разом з тим, копія статут TOB «Ніко Авто
Інвест» в матеріалах справи відсутня,
що позбавляє можливості суд встановити
пов'язаність вказаних вище
підприємств, на які наголошує
податковий орган, а тому під час нового
розгляду справи судам слід з'ясувати
хто є засновниками/учасниками TOB «Ніко
Авто Інвест» і, відповідно розміри
часток у статутному капіталі.

Також судами попередніх інстанції під
час розгляду справи не було досліджено
та з'ясовано, чи має відношення
наведені вище суб'єкти господарювання
до засновників/учасників «НІКО ХОЛДІНГ
ЛІМІТЕД» приймаючи до уваги, що частка
ОСОБА_3 у статутному капіталі TOB
«Ніко-Україна» вже складає 4%, а ТОВ
«Компанія з управління активами «НІКО»
- 1%.

Крім того, ДПІ вказує на те, що учасник
ТОВ «Ніко-Україна» - ОСОБА_3 є первісним
засновником всіх підприємств ТОВ
«НІКО» і діючим Президентом Концерну
«НІКО», тобто фізичною особою, яка
наділена функціями контролю і над ТОВ
«Ніко-Україна» і над ТОВ «Ніко Авто
Інвест», в тому числі виступає
учасником товариства.

Разом з тим, колегія суддів касаційної
інстанції не може погодитись, або
спростувати наведені висновки
податкового органу, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази, з
яких би вбачалось, що ОСОБА_3 наділений
функціями контролю над вказаними вище
підприємствами, водночас суди не
зобов'язали ДПІ надати докази на
обґрунтування свої висновків, тобто у
зв'язку з чим податковий орган дійшов
таких висновків.

Так, згідно ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, у ч.ч.4, 5 ст.11 КАС України
регламентовано, що суд вживає
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Аналогічні вимоги встановлені і в
частині 2 статті 69 КАС України.

Окрім наведеного, податковий орган
посилається на те, що пунктом 6 спірного
договору визначено, що згідно з витягом
з Реєстру прав власності на нерухоме
майно, виданого Орендним підприємством
Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації 27.10.2010р. за №27797466,
вартість нежитлової будівлі, що
відчужується, становить 9485440,33грн.
Вартість вказана згідно з довідкою
власника від 08.10.2010р. №101008/2 про
залишкову вартість автокомплексу
станом на 08.10.2010р.

Проте, як було зазначено вище продаж
вчинено за погоджену сторонами суму
4351000,00грн., крім того ПДВ - 870200,00грн.,
разом 5221200,00грн.

Тобто, в залежності від встановлених
обставин справи під час нового
розгляду справи, судам слід врахувати,
що у разі якщо звичайна ціна на товари
(послуги) перевищує договірну ціну на
такі товари (послуги) більше ніж на 20
відсотків, база оподаткування операції
з поставки таких товарів (послуг)
визначається за звичайними цінами.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
доход, отриманий платником податку від
продажу товарів (робіт, послуг)
пов'язаним особам, визначається
виходячи із договірних цін, але не
менших за звичайні ціни на такі товари
(роботи, послуги), що діяли на дату
такого продажу.

З наведеної норми права вбачається, що
доход отриманий платником податку від
продажу товарів (робіт, послуг), повинен
бути не меншим за звичайні ціни на такі
товари (роботи, послуги), які діяли на
дату такого продажу, у тому випадку,
коли договір купівлі продажу
укладається між платником податку і
пов'язаною особою.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1
зазначеного Закону передбачено, що
якщо цим пунктом не встановлено інше,
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне,
вважається, що така ціна відповідає
рівню справедливих ринкових цін.
Згідно з цим підпунктом справедлива
ринкова ціна - це ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи, послуги),
а покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених Законом,
покладається на податковий орган у
встановленому порядку. При проведенні
перевірки платника податку податковий
орган має право надати запит, а платник
податку зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін.

Таким чином, якщо не доведене зворотне,
звичайною вважається ціна, визначена
сторонами договору. При цьому обов'язок
доведення невідповідності ціни
договору рівню звичайних цін
покладається на податковий орган.

Для визначення звичайної ціни
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Однак при цьому необхідно
враховувати, чи є умови таких договорів
співставними, важливе значення також
мають і властивості товарів, які є -
предметом купівлі-продажу.

При визначенні звичайної ціни на об'єкт
нерухомості слід враховувати такі
умови, як його місце розташування,
фізичний стан, а також те, чи
здійснювалось поліпшення такого
об'єкта. Звичайна ціна об'єкта
нерухомості не може бути визначена без
належної оцінки зазначених
економічних факторів.

З'ясування рівня звичайних цін має
відбуватися відповідно до визначеної
процедури, а необхідна інформація -
надаватися уповноваженим державним
органом. Таким чином, будь-які дані,
надані приватними структурами чи не
уповноваженими на це державними
органами (висновки, результати
досліджень, витяги з реєстру прав
власності на нерухоме майно тощо), не є
статистичними документами стосовно
звичайних цін на товари (роботи,
послуги) та не можуть бути підставою
для визначення звичайної ціни.

Дана правова позиція викладена
Верховним судом України у постанові
від 07.11.2011р. №258/11, яка в силу норми ч.1
ст.2442 КАС України є обов'язковою для
всіх судів України.

За таких обставин, відсутні підстави
вважати, що судами з'ясовані всі
обставини справи і їм надана правильна
юридична оцінка. Вказане позбавляє
касаційну інстанцію можливості
перевірити юридичну оцінку, надану
судами попередніх інстанцій всім
обставинам справи.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (ч.1 ст.69 КАС України).

Зважаючи на наведене, касаційна
інстанція на підставі ст.227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, у зв'язку з чим
справа підлягає направленню на новий
розгляд для достовірного з'ясування та
правильного вирішення цього спору.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ніко-Україна» - задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2012
року та постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від 18
вересня 2012 року - скасувати та
направити справу на новий розгляд в суд
першої інстанції.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення.