Справа № 490/8221/13-а
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 490/8221/13-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Батченко О.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: головуючої судді - О.А. Шевчук,

суддів: Л.Є. Зуєвої, А.Г. Федусика

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва на
постанову Центрального районного суду
м. Миколаєва від 21 січня 2014 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Миколаєва про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом до
відповідача, в якому просив визнати
неправомірними дії відповідача по
факту відмови у виплаті пенсії та
зобов'язати відповідача щомісячно
здійснювати належні позивачу пенсійні
виплати. В обгрунтування вимог
представник позивача послався на те,
що, перебуваючи на обліку в управлінні
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва та
отримуючи пенсію за вислугу років,
призначену згідно законодавства
України, у жовтні 2003 року його
довіритель виїхав на постійне місце
проживання до Німеччини, разом з цим до
теперішнього часу він є громадянином
України. Починаючи з 2006 року позивач
неодноразово звертався до відповідача
з заявами про поновлення пенсійних
виплат, припинених 01 травня 2004 року, на
що отримував відмови з посиланням на
неврегульованість даного питання
чинним законодавством України.
Враховуючи, що положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та
абзацу 2 ст. 51 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», що передбачали
припинення виплат пенсій пенсіонерам
на час постійного проживання за
кордоном України, рішенням
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнані такими,
що не відповідають Конституції України
(є неконституційними) ОСОБА_2 наполягав
на набутті у зв'язку з цим довірителем
права на відновлення виплати належної
тому пенсії.

Постановою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 21 січня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись з таким рішенням,
відповідач надав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
клопотань від усіх осіб які беруть
участь у справі, про розгляд справи за
їх участю не надходило, колегія суддів
відповідно до ст. 197 КАС України визнала
можливим проводити апеляційний
розгляд справи у письмовому
провадженні.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 постійно мешкає у Німеччині.
Разом з цим позивач є громадянином
України, набув права на отримання
пенсійного забезпечення за вислугу
років відповідно до законодавства
України, яку отримував до 2003 року.

В жовтні 2003 р. на підставі ст. 51 Закону
України «Про загальнообов`язкове
державне пенсійне страхування» ОСОБА_1
було припинено виплату пенсії, за його
заявою, в якій він просив управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва
виплатити йому одноразово пенсію за 6
місяців наперед, у зв`язку з виїздом на
ПМП до Німеччини.

10 червня 2013 року ОСОБА_2, діючи на
підставі довіреності № 573/607-11 від 14
вересня 2011 року, посвідченої консулом
Генерального консульства України у
Франкфурті-на-Майні ОСОБА_3 (а.с. 19), від
імені ОСОБА_1 направив поштою заяву за
формою згідно Додатку № 4 до Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 р. № 22-1 зареєстровано
в Міністерстві юстиції України 27
грудня 2005 р. за №1566/11846 (далі-Порядок),
разом з необхідними документами, в якій
просив поновити виплату раніше
призначеної пенсії своєму довірителю.

Згідно відповіді управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва за №
108-К-01 від 26 червня 2013 року, надісланої
на ім'я ОСОБА_2, заява представника
позивача про поновлення виплати раніше
призначеної пенсії відповідачем не
розглядалась, з підстав її
невідповідності вимогам Порядку,
зокрема у зв'язку з тим, що подана не
особисто ОСОБА_1, а його представником
за довіреністю (а.с. 6).

Приймаючи судове рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що відмова
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва у
поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 є
протиправною.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Відповідно п. 1, 15 Порядку заява про
призначення пенсії непрацюючим
громадянам і членам їх сімей подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, безпосередньо до органу,
що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника. Поновлення
виплати раніше призначеної пенсії
здійснюється за документами, що є у
пенсійній справі та відповідають
вимогам законодавства, що діяло на
момент призначення цього виду пенсії. У
цьому разі заробітна плата для
обчислення пенсії визначається з
урахуванням середньої заробітної
плати працівників, зайнятих у галузях
економіки України за календарний рік,
який враховувався при призначенні
(перерахунку) пенсії, виплата якої
відновлюється.

В ст. 46 Конституції України
проголошено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Тобто
право на отримання пенсії в України є
конституційним правом громадянина
України.

В ст. 24 Конституції України зазначено,
що громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснюється за принципами:
рівноправності застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Таким чином, ОСОБА_1, проживаючи в
державі Німеччина, являючись
громадянином України, має такі ж самі
конституційні права, як і інші
громадяни України, так як Конституція
України та пенсійне законодавство
України не допускає обмеження права на
соціальний захист, зокрема права на
отримання пенсії, за ознакою місця
проживання громадянина України.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини кожна людина має право на
вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин
України, включаючи пенсіонерів, має
право на вибір свого місця проживання,
зі збереженням усіх конституційних
прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України
проголошено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Рішенням Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень пункту 2 частини першої статті
49, другого речення статті 51 Закону
України "Про загальнообовязкове
державне пенсійне страхування" визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними),
положення пункту 2 частини першої
статті 49, другого речення статті 51
Закону України „Про
загальнообовязкове державне пенсійне
страхування" від 09.07. 2003 р. № 1058IV.
Положення Закону України „Про
загальнообовязкове державне пенсійне
страхування", які визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України цього Рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду
України є безумовною підставою для
поновлення позивачу виплати раніше
призначеної йому пенсії.

Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Наявність
Рішення Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 про
визнання такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування " від 09.07. 2003 р. № 1058IV є
підставою для відновлення виплати
пенсії.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що позовні вимоги про
поновлення виплати пенсії є
довединими, обґрунтованими у зв`язку з
чим підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції
стосовно стягнення з відповідача на
користь позивача 35 грн. 00 коп. судового
збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб`єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Таким чином, судові витрати підлягають
стягненню з Державного бюджету
України, а не з відповідача.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постанова суду
першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України
підставами для зміни постанови або
ухвали суду першої інстанції є
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва -
задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду
м. Миколаєва від 21 січня 2014 року -
змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини
постанови суду викласти у наступній
редакції: «Стягнути з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1 35
(тридцять п`ять) грн. 00 коп. судового
збору».

В іншій частині зазначену постанову
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуюча суддя:
О.А. Шевчук

Суддя:
Л.Є. Зуєва

Суддя:
А.Г. Федусик