Справа № 807/1629/14
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2014 рокум. Ужгород№ 807/1629/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі Лумей В.Г.,

за участю:

позивача: Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, представник - Кіш А.С.,

відповідача: Відкрите акціонерне
товариство "Хутро", представник -
Савельєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Відкритого акціонерного
товариства "Хутро" про стягнення
адміністративно - господарської
санкції, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС
України 17 червня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 24
червня 2014 року.

До Закарпатського окружного
адміністративного суду звернулося з
позовною завою Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Відкритого акціонерного
товариства «Хутро», якою просить,
стягнути адміністративно-господарські
санкції та пеню у розмірі 24795,93 грн.

Позовні вимоги мотивовані наступним.
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" № 875-ХІІ для
підприємств, установ і організацій
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4 відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб - у кількості одного
робочого місця. Відповідно до звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік відповідач не
виконав вимогу Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" щодо нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів. У зв'язку з цим до
відповідача застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі середньої річної заробітної
плати на підприємстві за кожне робоче
місце, призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом. Однак,
відповідач в строк встановлений
законом не сплатив
адміністративно-господарські санкції,
у зв'язку з чим йому було нараховано
пеню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги повністю
підтримав. Додатково пояснив, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, що визначена ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні",
вважається працевлаштування
підприємством, установою, організацією
інвалідів, для яких це місце роботи є
основним. Підстав звільнення від
виконання обов'язку Закон не містить.

Представник відповідача проти
позовних вимог заперечив повністю та
просив суд відмовити у задоволенні
позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Судом було встановлено, що 28 лютого 2014
року відповідачем було подано до
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіт форми 10-ПІ про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(а.с.7).

Відповідно до рядка 01 звіту
"середньооблікова кількість штатних
працівників становить 54 особи", до
рядка 03 звіту "кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог статті 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
становить 2 особи", а у рядку 02 звіту
"середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність" - становила 1 особу.

На підставі вищенаведеного позивачем
було вказано, що за не працевлаштування
інвалідів у необхідній кількості, а
отже невиконання нормативу відповідач
повинен був сплатити в дохід
державного бюджету 24640,74 грн. з
розрахунку того, що середньорічна
заробітня плата штатного працівника в
2013р. становила 24640,74 грн.

Крім того, відповідач повинен був
самостійно, в строк до 15 квітня
розрахувати та сплатити зазначені вище
адміністративно-господарські санкції.

У відповідності до статті 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" для
підприємств, установ, організацій
установлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів в розмірі 4%
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - в кількості
одного робочого місця.

Ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

В судовому засіданні було з'ясовано, що
з метою виконання нормативу по
працевлаштуванню інвалідів на
підприємстві відповідно до п. 4 ст. 20
Закону України «Про зайнятість
населення» відповідач протягом 2013 року
надавав Рахівському районному центру
зайнятості звіти за формою №3-ПН, в яких
із зазначенням конкретних посад
потреба в інвалідах заявлялася та
підтверджувалася (а.с.24-30).

Обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується обов'язком
Відповідача підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на вже
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування, що зазначені в ч.1 ст.
18 закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
України», а також підтверджується
практикою судів та викладено в Ухвалі
Вищого адміністративного суду, справа
№К-59936/09 від 08.07.2010 року, Ухвалі Вищого
адміністративного суду, справа №К-14858/09
від 08.07.2010 року, Ухвалу Вищого
адміністративного суду, справа №К- 4236/10
від 10.06.2010 року.

Згідно з п. 3 Положення про робоче місце
інваліда і порядок працевлаштування
інвалідів, затвердженого Постановою
КМУ від 03.05.95 р. № 314, робоче місце
інваліда вважається створеним, якщо
воно відповідає встановленим вимогам
робочого місця для інвалідів
відповідної нозології, атестованою
спеціальною комісією підприємства за
участі представників МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів і введено в дію
шляхом працевлаштування на ньому
інваліда.

Відповідно до п. 5 Положення про робоче
місце інваліда і порядок
працевлаштування інвалідів
відповідачем було створено робочі
місця для інвалідів, проінформовано
належним чином центри зайнятості,
місцеві органи соціального захисту
населення та відділення Фонду
соціального захисту інвалідів про
створення і пристосування робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Згідно вимог ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до приписів "Положення про
робоче місце інвалідів і про порядок
працевлаштування інвалідів", інших
норм чинного законодавства щодо
соціальної захищеності інвалідів в
Україні, створення підприємством для
інвалідів умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
неможливе без наявності інваліда,
пошуком якого зобов'язані займатися
органи працевлаштування, визначені у
ст. 18 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", де зазначено, що на
підприємства покладено обов'язок із
забезпечення певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а не обов'язок щодо пошуку інвалідів
для їх працевлаштування на створених
робочих місцях.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
законодавством України про
оподаткування, а є заходом впливу до
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.
Такі санкції не можуть застосовуватися
у разі відсутності необхідної
кількості працевлаштованих інвалідів,
якщо при цьому суб'єкт господарювання
вжив усіх передбачених законом заходів
для працевлаштування останніх, тобто
коли у його діях відсутній склад
правопорушення.

Ст. 218 Господарського кодексу України
встановлено, що підставою господарсько
- правової відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відноси
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Ст. 238 Господарського кодексу України
передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Вищевказана позиція зазначена у п. 4.4.
Рекомендацій Президії ВАСУ від 14.04.2008р.
№ 07.2-10/2 «Про деякі питання практики
застосування адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування» при
розгляді зазначеної категорії справ
адміністративним судам потрібно
встановлювати такі обставини:
створення робочих місць відповідно до
встановленого нормативу; інформування
центру зайнятості про наявність
вільних робочих місць (вакантних
посад); спрямування центрами
зайнятості інвалідів до роботодавців
та випадки безпосереднього звернення
інвалідів до роботодавців з питань
працевлаштування; причини не
працевлаштування роботодавцями
інвалідів.

При цьому слід враховувати, що
елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками. Якщо при
розгляді справи буде встановлено, що
роботодавець вжив усіх необхідних
заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
адміністративним судам потрібно
визнавати незаконним застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
і відмовляти у задоволенні позову.

Відповідачем було доведено, що
протягом 2013 року інформував Рахівський
районний центр зайнятості про створені
робочі місця та вакансії для
працевлаштування інвалідів шляхом
надання звітів про наявність робочого
місця та потребу у працівниках формою
№ 3-ПН. Крім того, за штатним розкладом
на 2013 рік на підприємстві відповідача
існувала вакантна посад, тобто робоче
місце було належним чином створене та
адаптоване для інваліда.

Аналогічну правову позицію викладено у
постановах Вищого адміністративного
суду України: по справі № К-15169/08 від
13.10.2010 p., справі № К-29033/10 від 16.12.2010 p.,
справі № К-1181/10 від 18.08.2011 p., справі №
К-1992/10 від 16.02.2012 p., справі № К-7463/10 від
08.12.2011 p. та справі № К/9991/26949/12 від 24.04.2014
p. (а.с.71-51).

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладені обставини та
враховуючи приписи ч.2 ст.71 КАС України,
в силу яких в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову відповідач
належними та допустимими доказами
довів у суді виконання ним нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, а за таких обставин позовні
вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 11, 70, 71, 160-163 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Відкритого акціонерного товариства
"Хутро" про стягнення
адміністративно-господарської санкції
у розмірі 24640,74 грн. та пені у розмірі
155,19 грн. за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів - відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст.186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяП.П. Микуляк