Справа № 872/10854/13
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2014 рокусправа № 804/3674/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
квітня 2013 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом в якому просив
визнати дії відповідача по винесенню
податкового повідомлення-рішення про
збільшення сум грошових зобов'язань з
податку на додану вартість
незаконними. Скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача №
від 27.12.2012р. про збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість в розмірі
16234,75 грн. (в т.ч. за основним платежем в
розмірі 13705,00 грн. та за штрафними
санкціями в розмірі 2529,75 грн.). Визнати
дії відповідача по формуванню
податкової вимоги № 86 від 25.02.2013р.
незаконними. Визнати податкову вимогу
відповідача № 86 від 25.02.2013р. такою, що не
підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на безпідставність
висновків податкового органу щодо не
встановлення факту реальності надання
послуг та нікчемності правочину
укладеного з ТОВ «Ілтеріс», за
результатами документальної
позапланової виїзної перевірки з
питань дотримання вимог податкового та
іншого законодавства при здійсненні
господарських відносин, враховуючи той
факт що податковим органом не було
взято до уваги наявність усіх
первинних документів що підтверджують
реальність вказаних операцій.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
квітня 2013 року у задоволенні позову
було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням
ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просило постанову суду
скасувати та прийняти нове рішення
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не з'явились, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином, а тому відповідно до
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що податковим
органом була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка ФОП
ОСОБА_1 з питань дотримання податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Ілтеріс» за період грудень
2010-березень 2011р., за результатами якої
складено акт № 1092/172/НОМЕР_2 від 24.12.2012р.

Перевіркою встановлено, що ТОВ
«Ілтеріс» не міг надати послуги з
обробки металлопрокату ФОП ОСОБА_1
Також відсутнє будь-яке документальне
підтвердження залучення до виконання
зобов'язань про надання зазначених
послуг інших осіб .

До податкового кредиту за грудень 2010 -
січень 2011р ФОП ОСОБА_1 включено 82226,40
грн., у т.ч. ПДВ 13704,39 грн., за придбані у
ТОВ «Ілтеріс» послуги з обробки
металічних листів , а саме: видалення
заусениць , зачищення раковин по всій
площі листа та по краям болгаркою ,
антикорозійна обробка: обезжирювання ,
зачищення щітками , ґрунтування ,
порізка по розмірам замовника, що
підтверджується виписаними
податковими накладними, актами
здавання - приймання робіт (надання
послуг) , рахунків на оплату.

Перевіркою встановлено відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
продажу товарів (робіт, послуг)
підприємствами - ТОВ «Ілтеріс» () по операціях з продажу цих
товарів (робіт,: послуг) покупцям в
розумінні п. 3.1 ст. 3 Закону України від
03.04.1997 №168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» ( за період - грудень 2010р. ) та
п. 185.1 ст. 185 Податкового Кодексу (з
01.01.2011р.),

Встановлено,що документальне
оформлення ФОП ОСОБА_1 операцій, що
фактично не здійснювались з ТОВ
«Ілтеріс» (), з метою
заниження об'єкту оподаткування,
несплати податків, в зв'язку з чим дії
ФОП ОСОБА_1 призвели до втрат дохідної
частини Державного бюджету України.

Актом перевірки встановлено наступні
порушення позивачем: правочини
укладені між ТОВ «Ілтеріс» та ФОП
ОСОБА_1 у грудні 2010 р. - січня 2011 р.
відповідно до ч. 1.5 ст. 203, ч. 1,2 ст. 215 ЦК
України є нікчемними та недійсними, так
як не спричиняють реального настання
правових наслідків, передбачених ст.ст.
655, 665, 656 ЦК України і в силу ст. 216 ЦК
України не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю; п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7, п.п. 7.4.1,
п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України № 168/97, п.
198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 ПК України в
результаті чого завищено податковий
кредит за період з 01.12.2010 р. по 31.01.2011 р. у
сумі 13705 грн. по операціях з ТОВ ТОВ
«Ілтеріс» в т. ч. по період: - грудень 2010
р. -10115 грн., - січень 2011 р. - 3590 грн.

Таких висновків податковий орган
прийшов на підставі акту Лівобережної
МДПІ м. Дніпропетровська щодо
документальної позапланової невиїзної
перевірки підприємства ТОВ
«Ілтеріс»() щодо
підтвердження відомостей, отриманих
від особи, яка мала правові відносини з
платником податків ТОВ «Літіс Групп»
(код за ) за грудень 2010 року,
січень, лютий, березень 2011року№
527/23-3/37148736від 06.02.2012р. В отриманих
матеріалах перевірок встановлено:
відсутня будь-яка інформація про
наявні складські приміщення, наявність
автомобільного чи іншого транспорту,
наявність офісного приміщення а також
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства.

У зв'язку з вищевикладеним, у ТОВ
«Ілтеріс» не підтверджено об'єкт
оподаткування податком на додану
вартість з операцій по
підприємствам-покупцям.

Крім того, операції ТОВ «Ілтеріс» не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів. В
зв'язку з цим посадові особи ТОВ
«Ілтеріс» не могли фактично
здійснювати господарські операції з
урахуванням часу, оперативності
проведення операцій, місцезнаходження
майна, віддаленості контрагентів один
від одного.

Також, в ході проведення перевірки не
встановлено факту передачі товарів
(послуг) від ТОВ «Ілтеріс» до
підприємств-покупців, у зв'язку з
відсутністю (не наданням для перевірки)
актів приймання-передачі товару,
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів, а також інших
первинних документів.

Виходячи з вищенаведеного, ТОВ
«Ілтеріс» здійснювало діяльність,
спрямовану на отримання податкової
вигоди третіми особами.

Таким чином, перевіркою встановлено
відсутність об'єктів оподаткування по
операціях з продажу товарів (послуг)
підприємствам - покупцям за період
грудень 2010р. по січень 2011р., в розумінні
cт. 3 Закону України «Про податок на
додану вартість» № 168/97- BP від 03.04.1997року
та відповідно cт. 185 ст. 186, ст. 188 розділу V
Податкового кодексу України.

Такім чином, документальною
позаплановою невиїзною перевіркою
встановлено що ТОВ «Ілтеріс» порушено
ч. 1 cт. 203, 215, 228, 662, 655, 656 ЦК України в
частині недодержання в момент
вчинення правочину вимог, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені (п. 5
cт. 203 ЦК України) по правочинах,
здійснених ТОВ «Ілтеріс» з ТОВ «Літіс
Групп» та з підприємствами-покупцями, в
т.ч.: за грудень 2010 року.

У зв'язку з тим, що операції ТОВ
«Ілтеріс» не підтверджуються стосовно
врахування реального часу здійснення
операцій, місцезнаходження майна,
наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів.
Тобто посадові особи ТОВ «Ілтеріс» не
могли фактично здійснювати
господарські операції з урахуванням
часу, оперативності проведення
операцій, місцезнаходження майна,
віддаленості контрагентів один від
одного.

Це свідчить про відсутність у
підприємства необхідних умов для
здійснення господарської діяльності в
частині надання послуг з обробки
металу, а також зберігання та
відвантаження товарно-матеріальних

Таким чином, відсутність трудових та
матеріальних ресурсів, виробничої
бази, складських приміщень,
транспортних засобів унеможливлює
здійснення господарської діяльності
ТОВ «Ілтеріс».

На підставі вказаного акту перевірки
податковим органом прийняте податкове
повідомлення-рішення № від
27.12.2012р. про збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в розмірі 16234,75 грн. (в
т.ч. за основним платежем в розмірі 13705,00
грн. та за штрафними санкціями в
розмірі 2529,75 грн.

25.02.2013 року податковим органом
прийнято податкову вимогу № 86 на
загальну суму боргу у розмірі 16416,07 грн.

Суд першої інстанції погодився з
такими висновками податкового органу
та відмовив у задоволенні позову,
колегія суддів вважає що такий
висновок суду першої інстанції
зроблений без належного аналізу без
належного дослідження норм
податкового законодавства, які
регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
№168/97 податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів оплату
вартості таких робіт (послуг).

Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» визначено, що право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» визначено,
що податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпункту 7.2.1 пункту 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дату
виписування податкової накладної; в)
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість; г)
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); д) місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; е) опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); є) повну або скорочену
назву, зазначену у статутних
документах отримувача; ж) ціну поставки
без врахування податку; з) ставку
податку та відповідну суму податку у
цифровому значенні; и) загальну суму
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Відповідно до підпунктів 7.2.4, 7.2.6 пункту
7.2 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.
Податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до ст.185, ст. 188-189, ст.198, 201 ПК
України, об'єктом оподаткування є
операції платників податку з поставки
товарів, місце надання яких
знаходиться на митній території
України; поставка товарів (робіт,
послуг) здійснюється за договірними
(контрактними) цінами з додатковим
нарахуванням податку на додану
вартість; платник податків
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, яка є підставою для
віднесення вказаної в ній суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту Покупця.

Підпунктом 198.3 ст.198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 даного кодексу, та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст.198 ПКУ вважається
дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.201.6 ст.201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

У відповідності до приписів п.201.1, п.201.4.,
п.201.10, ст.201 ПК України платник податку
зобов'язаний виписати податкову
накладну у двох екземплярах та надати
покупцю податкову накладну, що має
містити визначені за законом певні
реквізити, у т. ч. ставку податку та
відповідну суму податку у цифровому
значенні.

Відповідно до п.п. 198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Колегія суддів вважає, що наявність у
позивача, податкових та видаткових
накладних, по господарськими
операціями, що перевірялися, актів
приймання- передачі виконаних робіт,
картків складського обліку товарів, а
також відповідних розрахункових
документів, дані яких враховані та
відображені у бухгалтерському та
податковому обліку позивача повністю
підтверджують законність нарахування
ФОП ОСОБА_1 відповідних сум прибутку,
валових витрат, нарахування
податкового кредиту та податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, а також підтверджують факт
здійснення господарських операцій
позивача з придбання у контрагентів
товарів та послуг на підставі яких
відповідні суми ПДВ у складі вартості
придбаних послуг були включені до
податкового кредиту.

Відповідно до п.200.1-200.4 ст.200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті і перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом, а при від'ємному значенні
суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1
цієї статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг, а
залишок від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Висновками перевірки не встановлено
жодного фактичного порушення
позивачем вимог наведених норм
законодавства, яке б позбавляло
позивача права на формування
податкового кредиту, від'ємного
значення ПДВ та на подальше отримання
бюджетного відшкодування.

Реальність господарських операцій по
вказаним у перевірці контрагентам
підтверджується видатковими
накладними, податковими накладними,
банківськими виписками, актами
приймання-передачі виконаних робіт,
товарно-транспортними накладними,
картками складського обліку товарів.

Первинні бухгалтерські документи
свідчать про фактичне отримання
позивачем послуг, що відображено в
бухгалтерському обліку та інших
документах, які були надані позивачем
до податкового органу до проведення
перевірки.

Зазначені первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Посилання податкового органу на
відсутність у ТОВ «Ілтеріс»
можливостей для надання послуг в силу
відсутності основних засобів та
персоналу не може свідчити про
нереальність угод через те, що
укладення трудового договору не є
єдиним способом залучення фізичних
осіб до вчинення необхідних дій в
процесі надання послуг та поставки
товару, податкове законодавство не
ставить право платника на податковий
кредит та на формування валових витрат
в залежності від того, за яких ресурсів
(власних або залучених) надавалися
послуги або здійснювалася поставка
товару постачальником.

Щодо посилання відповідача, на
фіктивність укладених договорів між
позивачем та вказаними вище
контрагентами, колегія суддів
зазначає, що відсутність та/або
дефектність документів на транспортне
перевезення не є безумовною підставою
ставити під сумнів здійснення
господарських операцій.

Так, відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України N 363 від 14.10.97 р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані Правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів.

Слід також зазначити, що вказані
правила регулюють інші
правовідносини, ніж ті що склалися між
позивачем та його контрагентами.

Колегія суддів також вважає
безпідставним висновок податкового
органу про відсутність підстав
нарахування податкових зобов'язань
через недекларування відповідних сум
податкових зобов'язань контрагентами
позивача, оскільки зазначені доводи
суперечать практиці Європейського
суду з прав людини. Так, відповідно до
п. 57 Рішення Європейського суду з прав
людини по справі «Булвес» АД проти
Болгарії від 22 січня 2009 року судом
було зазначено, що оскільки
компанія-заявник у повному обсязі та
вчасно виконала обов'язки з дотримання
встановлених Державою-членом
Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала
засобів для забезпечення виконання
податкових зобов'язань постачальником
і не знала про невиконання останнім
своїх обов'язків, вона могла правомірно
очікувати отримання вигоди від
застосування одного із основних правил
системи оподаткування ПДВ, а саме від
визнання права на податковий кредит
щодо суми ПДВ, яка була сплачена
постачальнику. Більше того, лише після
подачі декларації із віднесенням
відповідних сум до складу податкового
кредиту та проведення податковими
органами зустрічної перевірки
постачальника могло бути встановлено,
чи виконав постачальник свій обов'язок
подання звітності з ПДВ у повному
обсязі. Відповідачем не доведено
обізнаності позивача щодо
недобросовісного декларування своїх
зобов'язань його контрагентами.

Отже, позивач не може нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань. Такі вимоги, відповідно до
зазначеного рішення Європейського
суду з прав людини є надмірним тягарем
для платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Крім того колегія суддів відхиляє
доводи податкового органу з приводу
нікчемності угод, укладених позивачем
із зазначеними у акті перевірки
контрагентами, враховуючи наступне.

Викладені в акті перевірки висновки
про порушення позивачем вимог ст. ст. 203,
215, 216, 228 ЦК України зроблені
відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року):

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін -в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне -з неї першій
стороні на відшкодування одержаного.
При наявності умислу лише у однієї із
сторін все одержане нею за правочином
повинно бути повернуто іншій стороні, а
одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного за рішенням
суду стягується в дохід держави.

Тобто, законодавець з 01.01.2011 року
виключив правочини, які були укладені з
метою суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Крім того, відповідно п. 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, заволодіння
ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема, правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України обов'язково
має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. При цьому, доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.
Проте відповідачем під час судового
розгляду справи не надано допустимих
та належних доказів того, що фактична
господарська діяльність позивача та
вчинювані ним правочини містять
наявність обставин, що перелічені у ч. 1
ст. 228 ЦК України.

Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідач не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку про
неправомірність дій податкового
органу щодо прийняття ним податкового
повідомлення-рішення та податкової
вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а
постанова суду першої інстанції
скасуванню з прийняттям нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 -
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
квітня 2013 року - скасувати та прийняти
нову постанову.

Позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 27.12.2012р. про збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість в розмірі
16234,75 грн. (в т.ч. за основним платежем в
розмірі 13705,00 грн. та за штрафними
санкціями в розмірі 2529,75 грн.) та
податкову вимогу № 86 від 25.02.2013р.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
С.В. Сафронова