Справа № 826/4253/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 липня 2014 року 15:14
№ 826/4253/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., при секретарі судового засідання
Самаренко Х.С., вирішив у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу
доПрокуратури м. Києвапровизнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
дії, за участю представників сторін:
від відповідача: Стретович М.О.
На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 10 липня 2014
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Прокуратури м. Києва, в якому
просить:

- визнати дії прокуратури м. Києва
щодо перенаправлення скарги про
закриття кримінального провадження у
Святошинську районну прокуратуру м.
Києва, дії якої оскаржуються такими, що
протирічать ст. 12 Закону України «Про
прокуратуру»;

- визнати бездіяльність
співробітників Прокуратури м. Києва,
порушення ними ст. 12, 21, 23 (п. 5) Закону
України «Про прокуратуру», ст. 7 Закону
України «Про звернення громадян»
застосувати норми відповідальності ст.
46-2 Закону України «Про прокуратуру»,
примусити розслідувати факти,
викладені у заявах та винести
відповідний вердикт;

- стягнути на користь позивача 7
000,00 гривень за відшкодування шкоди,
заподіяною бездіяльністю Прокуратури
м. Києва.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Прокуратурою м. Києва допущено
протиправну бездіяльність щодо
недотримання законності під час
розслідування фактів телефонного
шахрайства протягом 2009-2013 року, що
також полягає у протиправному
перенаправлення скарги про закриття
кримінального провадження у
Святошинську районну прокуратуру м.
Києва.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та просила суд
задовольнити їх в повному обсязі. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначила, що відповідачем не
було проведено належного
розслідування щодо обставин,
зазначених позивачем у скарзі. Зокрема,
з дій відповідача вбачається
затягування розгляду справи, що
полягає у неодноразовому пересиланні
справи з однієї правоохоронної
структури до іншої, а також невиконання
обов'язків, які покладені на
відповідача чинним законодавством, що
стосуються захисту прав, свобод та
інтересів позивача та її майна.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та зазначив, що із змісту
скарги позивача не вбачається, що
оскаржуються дії прокуратури або
бездіяльність працівників прокуратури
району під час розгляду її звернень.
Прокуратура м. Києва та її працівники
жодним чином не порушували права,
свободи та інтереси позивача.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18.11.2011 р. звернулась до
Начальника Святошинського РУ ГУ МВС
України в м. Києві з заявою, в якій
просила розібратися з телефонним
шахрайством відносно позивача та її
сім'ї.

21.05.2012 р. Святошинським РУ ГУ МВС
України у м. Києві була прийнята
постанова про відмову у порушенні
кримінальної справи, у зв'язку із
неможливістю встановити осіб, які б
могли викласти правдиву інформацію до
мережі Інтернет.

11.04.2013 р. позивач звернулась до
Прокурора м. Києва зі скаргою № 1650-П, в
якій просить вжити заходів контролю та
провести перевірку щодо розгляду її
заяви про вчинення злочину.

При цьому, позивач послалась на ст. 7
Закону України «Про звернення
громадян».

10.02.2014 р. позивач звернулась з заявою до
Прокурора м. Києва, в якій просить
перевірити інформацію по раніше
направленій заяві.

Прокуратурою м. Києва заяву позивача
перенаправлено до Прокуратури
Святошинського району м. Києва
(супровідні листи від 12.02.2014 р. № 04/2/2-р-14,
від 28.02.2014 р. № 04/2/2-р-14).

Позивач, вважаючи дії та бездіяльність
відповідача протиправними, звернулась
до Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом щодо захисту її прав та
законних інтересів.

Вирішуючи питання щодо правомірності
дій відповідача, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно з ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Законом України «Про звернення
громадян» від 2 жовтня 1996 року N 393/96-ВР
(надалі - Закон N 393/96-ВР) регламентовано
питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
Конституцією України права вносити в
органи державної влади, об'єднання
громадян відповідно до їх статуту
пропозиції про поліпшення їх
діяльності, викривати недоліки в
роботі, оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів. Закон
забезпечує громадянам України
можливості для участі в управлінні
державними і громадськими справами,
для впливу на поліпшення роботи
органів державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, для відстоювання своїх прав
і законних інтересів та відновлення їх
у разі порушення.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону N 393/96-ВР
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону N 393/96-ВР
під зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі
пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про
поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб (ч. 3 ст. 3 цього Закону).

Відповідно до ст. 16 Закону N 393/96-ВР
скарга на дії чи рішення органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації, об'єднання
громадян, засобів масової інформації,
посадової особи подається у порядку
підлеглості вищому органу або
посадовій особі, що не позбавляє
громадянина права звернутися до суду
відповідно до чинного законодавства, а
в разі відсутності такого органу або
незгоди громадянина з прийнятим за
скаргою рішенням - безпосередньо до
суду.

Статтею 19 Закону N 393/96-ВР передбачено,
що органи державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
засоби масової інформації, їх
керівники та інші посадові особи в
межах своїх повноважень зобов'язані
об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги;
забезпечувати поновлення порушених
прав, реальне виконання прийнятих у
зв'язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про
порядок приймання, реєстрації та
розгляду в органах прокуратури України
заяв і повідомлень про злочини,
затвердженої Наказом Генерального
прокурора України № 66/13-ок від 24.06.2004
року, заяви і повідомлення про злочини
незалежно від місця і часу їх вчинення,
а також повноти повідомлених даних і
форми подання обов'язково приймаються
у прокуратурах усіх рівнів, у тому
числі і в справах, які не підлягають їх
віданню.

У ч. 2 ст.19 Конституції України
закріплено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України
встановлює, що права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Пунктами 2 - 4 ст. 6 Закону України «Про
прокуратуру» від 5 листопада 1991 року N
1789-XII (надалі - Закон N 1789-XII) визначено, що
органи прокуратури здійснюють свої
повноваження на підставі додержання
Конституції України та чинних на
території республіки законів,
незалежно від будь-яких органів
державної влади, посадових осіб, а
також рішень громадських об'єднань чи
їх органів; захищають у межах своєї
компетенції права і свободи громадян
на засадах їх рівності перед законом,
незалежно від національного чи
соціального походження, мови, освіти,
ставлення до релігії, політичних
переконань, службового чи майнового
стану та інших ознак; вживають заходів
до усунення порушень закону, від кого б
вони не виходили, поновлення порушених
прав і притягнення у встановленому
законом порядку до відповідальності
осіб, які допустили ці порушення.

Частинами першою та другою статті 12
Закону N 1789-XII визначено, що Прокурор
розглядає заяви і скарги про порушення
прав громадян та юридичних осіб, крім
скарг, розгляд яких віднесено до
компетенції суду.

Прокурор здійснює нагляд за
додержанням вимог законодавства щодо
порядку розгляду скарг всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами.

Відповідно до пп.1.1 Розділу 1 Інструкції
про порядок розгляду і вирішення
звернень та особистого прийому в
органах прокуратури України,
затвердженої Наказом Генерального
прокурора України від 21.06.2011 N 9гн
(надалі - Інструкція N 9гн) в органах
прокуратури вирішуються звернення про
порушення прав громадян та юридичних
осіб, крім скарг, розгляд яких
віднесено до компетенції суду.

Скарга - звернення з вимогою про
поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, інших осіб,
порушених діями (бездіяльністю),
рішеннями державних органів, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, об'єднань
громадян, службових осіб.

Повторне звернення - звернення, що
надійшло від тієї самої особи з того
самого питання, в якому:

оскаржується рішення, прийняте за
попереднім зверненням, що надійшло в
прокуратуру;

повідомляється про неотримання
відповіді, невчасний розгляд
попереднього звернення, якщо з часу
його надходження минув установлений
законодавством строк розгляду;

вказується на інші недоліки, допущені
при розгляді та вирішенні попереднього
звернення.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції N 9гн
звернення громадян розглядається
відповідно до вимог Закону України
«Про звернення громадян».

Відповідно до п. 3.1 Інструкції N 9гн
відповідальність за своєчасний і
якісний розгляд звернень покладається
на керівників структурних підрозділів
Генеральної прокуратури України,
прокуратур Автономної Республіки Крим,
областей, міст Києва і Севастополя,
спеціалізованих прокуратур (на правах
обласних), міських, районних,
міжрайонних і прирівняних до них
прокурорів.

Відповідно до п. 3.2 Інструкції N 9гн за
кожним зверненням в прокуратурах усіх
рівнів може бути виконана одна з таких
дій, зокрема, прийнято до розгляду.

Звернення про систематичне обмеження
прав і свобод громадян, численні або
грубі порушення закону, що не отримали
належної оцінки правоохоронними
органами на місцях, перевіряються, як
правило, з виїздом на місце (п. 4.3
Інструкції N 9гн).

При вирішенні звернень для перевірки
їх доводів можуть бути витребувані
необхідні документи, пояснення
службових та інших осіб, дії яких
оскаржуються тощо. За підсумками
складається доповідна записка
(довідка). Якщо в результаті проведених
дій установлено обставини, які
свідчать про вчинення кримінального
правопорушення, приймається рішення
відповідно до вимог Кримінального
процесуального кодексу України (п. 4.10
Інструкції N 9гн).

Відповідно до п. 4.14 Інструкції N 9гн за
підсумками вирішення звернень може
бути прийнято одне з таких рішень:

Задоволено - вжито заходів до повного
або часткового поновлення прав і
законних інтересів заявника. Не може
вважатися задоволеним звернення,
рішення по якому прийнято не за
вимогами громадянина, а за
результатами виявлених недоліків або
порушень закону. Частково задоволене
звернення - звернення, у якому
міститься дві чи більше вимог і за
результатами перевірки якого не всі з
них визнані обґрунтованими.

Повторне задоволено - звернення щодо
оскарження відповіді певної
прокуратури, за яким приймалося
рішення про відмову в задоволенні
раніше поданого звернення. При цьому
первинне рішення скасовується.

Відхилено - вимоги заявника, викладені
у зверненні, визнані необґрунтованими.

Роз'яснено - за зверненням, у якому не
містилося прохань про задоволення
будь-яких вимог або клопотань, надано
роз'яснення з питань правового
характеру.

Таким чином, вищенаведеними
положеннями чітко визначено порядок та
спосіб розгляду звернень фізичних
осіб.

Слід також зауважити, що відповідно до
положень ч. 4 ст. 7 Закону N 393/96-ВР
забороняється направляти скарги
громадян для розгляду тим органам або
посадовим особам, дії чи рішення яких
оскаржуються.

Вищенаведене узгоджується з
положеннями п. 4.4. Інструкції N 9гн,
відповідно до якого, направлення
звернень прокурорам, що не мають
повноважень на їх розгляд або які
раніше приймали рішення з оскаржуваних
питань, а також прокурорам, дії яких
оскаржуються, забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи,
заяву було перенаправлено до
Прокуратури Святошинського району м.
Києва, тобто до підпорядкованої
прокуратури, дії якої оскаржуються, що
вчинено всупереч положенням чинного
законодавства, а, отже, є протиправним.

Отже, Прокуратура м. Києва, відповідно
до своїх повноважень, передбачених ст.12
Закону України «Про прокуратуру»,
зобов'язана розглянути скаргу позивача
на бездіяльність підпорядкованих
прокуратур.

При цьому, суд не приймає до уваги
посилання відповідача на той факт, що з
поданої позивачем заяви не вбачається,
що оскаржуються дії посадових осіб,
оскільки у супровідних листах від
12.02.2014 р. та 28.02.2014 р. № 04/2/2-р-14 чітко
визначено, що надсилається до розгляду
звернення ОСОБА_1, зокрема, щодо
неналежного розгляду її попередніх
заяв.

Разом з тим, суд зазначає, що як сама
заява позивача від 10.02.2014 р. так і її
перенаправлення відповідачем до
Святошинської районної прокуратури м.
Києва листами від 12.02.2014 р. та 28.02.2014 р. №
04/2/2-р-14 стосуються розгляду скарги
позивача від 11.04.2013 р., а тому суд вважає,
що позивачем дотримано строк звернення
до суду.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що
відповідачем не дотримано вимог
чинного, зокрема, ст. 3 Конституції
України, якою встановлено
відповідальність держави перед
людиною за свою діяльність та
визначено, утвердження і забезпечення
прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог в частині визнання протиправними
дій Прокуратури м. Києва щодо
перенаправлення скарги та заяви
позивача у Святошинську районну
прокуратуру м. Києва.

Водночас суд зазначає, що вимога
позивача щодо визнання бездіяльності
співробітників Прокуратури м. Києва не
підлягає задоволенню, оскільки вказана
вимога є похідною від позовних вимог в
частині визнання дій Прокуратури м.
Києва щодо перенаправлення скарги про
закриття кримінального провадження у
Святошинську районну прокуратуру м.
Києва, а задоволення позовних вимог у
вказаній частині вже є достатнім
способом захисту прав та інтересів
позивача.

Однак, суд вважає за необхідне
зазначити наступне, відповідно до ч. 2
ст. 11 Кодексу адміністративного
судочинства України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи вищенаведене, та фактичні
обставини справи, суд вважає за
необхідне з метою повного захисту прав
та свобод позивача, вийти за межі
позовних вимог та зобов'язати
Прокуратуру м. Києва розглянути скаргу
ОСОБА_1 від 11.04.2013 р., оскільки суд дійшов
висновку, що саме зазначена скарга не
була розглянута відповідачем, а
позивач докладала значних зусиль для
її розгляду. До також висновку дійшов
Київський апеляційний
адміністративний суд в ухвалі від
04.06.2014 р. у даній справі.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення на користь позивача 7 000,00
гривень за відшкодування шкоди,
заподіяною бездіяльністю Прокуратури
м. Києва, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті ч. 1-3 статті 23
Цивільного кодексу України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не доведена вина та
протиправна поведінка відповідача,
позивач не зазначив у зв'язку з яким
порушеним правом він вимагає моральну
шкоду, а відтак, суд не може простежити
причинно-наслідковий зв'язок між діями
відповідача та завданою моральною
шкодою.

Крім того, позивачем не надано доказів
на підтвердження фізичних та душевних
страждань, погіршення його здібностей
і т.д.

Отже, в діях відповідача відсутній
склад правопорушення, який є підставою
для стягнення завданої моральної шкоди
позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Однак зазначений розмір моральної
шкоди, а саме 7 000,00 гривень не
підтверджується доказами глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення її можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування.

Таким чином суд приходить до висновку
щодо необґрунтованості позовних вимог
в цій частині, а, відтак, відмовляє в їх
задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд всебічно,
повно та об'єктивно, за правилами
встановленими статтею 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши всі наявні у
справі докази та заслухавши пояснення
представників сторін по справі, вважає,
що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково.

Відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69 -71, 94, 160 - 163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

2. Визнати протиправними дії
Прокуратури м. Києва щодо
перенаправлення скарги ОСОБА_1 від
11.04.2013 р. до Прокуратури Святошинського
району м. Києва.

3. Зобов'язати Прокуратуру м. Києва
розглянути скаргу ОСОБА_1 від 11.04.2013 р.

4. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

5. Судові витрати в сумі 36,54 грн.
присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок
Державного бюджету України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її проголошення особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Іщук

Повний текст постанови виготовлено
14.07.2014 р.