Справа № 826/7479/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 11/175
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 липня 2014 року 09:15
№ 826/7479/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Клочкової Н.В., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у
м.Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від
09.12.2013 року, ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - ФОП ОСОБА_1 або позивач)
звернулася до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач або ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києва) про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 09.12.2013
року.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12.06.2014 року
відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12.06.2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
у судовому засіданні.

Представник позивача підтримала
позовні вимоги та просила задовольнити
позов з підстав викладених у позовній
заяві.

Представник відповідача у судове
засідання не прибув, хоча про дату, час
та місце судового засідання був
повідомлений належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, беручи до уваги відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта, в
судовому засіданні 23.07.2014 суд ухвалив
перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, встановив.

На підставі направлення від 28.10.2013 та
Наказу від 28.10.2013 № 801, виданих ДПІ у
Дніпровському районі м. Києва
Державної податкової служби та згідно
п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст.78, п. 79.1 ст. 79
Податкового кодексу України (далі ПК
України), у зв'язку з отриманням
інформації про можливі порушення
податкового законодавства платником
податків, було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_2) з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2010 по
31.12.2012, за результатами якої складено
акт від 08.11.2013 № 1253/26-5317-01/НОМЕР_2.

Як висновок проведеної перевірки
встановлені наступні порушення
податкового законодавства:

- п. 181.1 ст. 181, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п.
193.1 ст. 193 з урахуванням п. 10 розділу ХХ
прикінцевих положень ПК України від
02.12.2010 № 2755-VI від 02.12.2010 із змінами і
доповненнями, в результаті чого
занижено суми податкового зобов'язання
по ПДВ в період з лютого по грудень 2012
року на загальну суму 53 155, 53 грн., в т. ч.
за лютий - 4 687, 85 грн., за березень - 5 063, 53
грн., за квітень - 5 049, 49 грн., за травень -
4 493, 12 грн., за червень - 4 456, 76 грн., за
липень - 4 895, 24 грн., за серпень - 4 945, 17
грн., за вересень - 4 609,88 грн., за жовтень -
4 858, 84 грн., за листопад - 4 715, 42 грн., за
грудень - 5 380,23 грн.

На підставі складеного акту перевірки,
09 грудня 2013 року ДПІ у Дніпровському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
винесене податкове
повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено ОСОБА_1 суму
грошового зобов'язання в розмірі 66 444,41
грн., з якої: за основним платежем - 53 155,53
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 13 288,88 грн. за платежем:
податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг), код платежу: 14010100.

Не погоджуючись з винесеними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку.

Рішенням ГУ Міндоходів у м. Києві від
04.03.2014 № 446/Т/26-15-10-09-25 залишено без змін
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 09.12.2013 № , а скаргу
ОСОБА_1 від 08.01.2014 № 2014-01-08/1 (вх. № 129/Т від
10.01.2014) - без задоволення.

Рішенням Міндоходів України від 23.04.2014
№ 2582/Т/99-99-10-01-03-14 залишено без змін
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 09.12.2013 № та рішення ГУ
Міндоходів у м. Києві від 04.03.2014 №
446/Т/26-15-10-09-25 про результати розгляду
первинної скарги, а скаргу ФОП ОСОБА_1 -
без задоволення.

Такий висновок податкового органу,
ґрунтується на тому, що згідно поданих
ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у Дніпровському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві звітів
про використання реєстраторів
розрахункових операцій, в січні 2012 року
загальна сума від здійснення нею
операцій з постачання товарів/послуг,
що підлягають оподаткуванню,
нарахована (сплачена) протягом
останніх 12 календарних місяців (з
лютого 2011 року по січень 2012 року),
сукупно склала 300 100,80 грн., тобто
перевищила 300 000,00 грн. (без урахування
ПДВ).

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про
задоволення позовних вимог виходячи з
наступних міркувань.

Згідно з п. 181.1. ст. 181 ПК України, у разі,
якщо загальна сума від здійснення
операцій з постачання товарів/послуг,
що підлягають оподаткуванню згідно з
цим розділом, у тому числі з
використанням локальної або
глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку в
органі державної податкової служби за
своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) з дотриманням вимог,
передбачених статтею 183 цього Кодексу,
крім особи, яка є платником єдиного
податку.

З аналізу викладеного вище вбачається,
що під сумою 300000 грн. без урахування
ПДВ, у статті 181.1 ПК України
законодавець розуміє суму операцій з
постачання; норма вказаної статті не
містить умови про те, що загальна сума
від операцій постачання визначається
із вирахуванням суми ПДВ, сплаченої
позивачем постачальнику у ціні товару.

Проте, відповідно до п. 188.1. ст. 188 ПК
України, база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Таким чином, положення «без урахування
податку на додану вартість» в п. 181.1. ст.
181 ПК України слід тлумачити як
необхідність вирахування суми ПДВ,
сплаченої позивачем при придбанні
товару.

Тобто, з наведеної вище норми акту
регулювання податкових правовідносин
вбачається, що обов'язок особи
зареєструватись як платник податку на
додану вартість в органах державної
податкової служби, а також
нараховувати, утримувати і сплачувати
податок на додану вартість, виникає з
моменту, коли загальна сума від
здійснення операцій з постачання
товарів, що сплачена такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, без урахування податку на
додану вартість, сукупно перевищує
300000,00 грн.

Отже, базою оподаткування операцій з
постачання товарів ПДВ є договірна
(ринкова) ціна товару, за виключенням
ПДВ.

В подальшому, постачальник, на підставі
п. п. 194.1.1 п. 194.1 ст. 194 ПК України,
визначає податок у розмірі 17 відсотків
(п.10 підрозділу 2 розділу XX ПК України -
ставка 20 %) від бази оподаткування та
додає його до ціни товарів.

Якщо особа здійснює господарську
діяльність з постачання товарів і, при
цьому, є і платником податку на додану
вартість, сформована ним остаточна
договірна (ринкова) ціна товару завжди
буде включати 20 відсотків податку на
додану вартість (за виключенням
випадків, якщо такий суб'єкт
господарювання здійснює операції, які
не є об'єктами оподаткування,
звільнених від оподаткування, та
операції, до яких застосовується
нульова ставка податку).

Тому, виходячи з положень п. 181.1. ст. 181 ПК
України, необхідно визначати за кожні
наступні 12 календарних місяців не лише
загальну суму від здійснення операцій
з постачання товарів позивачем, але й
встановити чи містять ціни товарів, що
поставляються позивачу, податок на
додану вартість та чи був такий
непрямий податок сплачений
споживачами в складі ціни товарів, що
поставляються позивачем. За наявності
підтвердження вказаних обставин,
податок повинен бути обов'язково
вирахуваний із загальної суми операцій
з постачання товарів, оскільки в такому
випадку сума податку на додану
вартість, сплаченого позивачем, не може
бути віднесена ним до податкового
кредиту, з тих підстав, що позивач не є
платником податку на додану вартість.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
настання обставина, передбачена
приписом п.181.1. ст. 181 ПК України, є лише
підставою для реєстрації особи як
платника податку на додану вартість, а
тому така особа до дати реєстрації та
отримання відповідного свідоцтва, не
має права нараховувати, утримувати та
сплачувати податок на додану вартість,
а також на таку особу не
розповсюджуються всі ті права та
обов'язки платника податку на додану
вартість, окрім тих, що пов'язані з
відповідальністю за його не сплату.
Тому, положення п.181.1. ст.181 ПК України,
яке містить умову необхідну для
розрахунку сум від здійснення операцій
з постачання товарів і полягає у
вирахуванні податку на додану
вартість, закономірно не може містити
податок на додану вартість, розрахунок
якого здійснювався б з торгівельної
націнки особою, яка лише перевіряються
на наявність ознак такого платника
податку. Такий податок на додану
вартість з торгівельної націнки, може
бути доданий до ціни товару лише
особою, яка здійснює постачання
товарів та зареєстрована як платник
податку на додану вартість і такий
податок визначається такою особою як
різниця між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту.

Як випливає з акту перевірки, за період
з лютого 2011 року по січень 2012 року,
тобто за 12 послідовних місяців, обсяг
операцій з постачання позивачем
товарів, які є об'єктом оподаткування,
становить, відповідно до поданих
позивачем звітів про використання
реєстраторів розрахункових операцій,
300 100,80 грн., тобто з перевищенням
граничної суми на 100,80 грн.

Однак, відповідач не виконав вимоги п.
181.1. ст. 181 ПК України, оскільки не
вирахував із загальної суми операцій з
постачання товарів суму податку на
додану вартість.

Таким чином, без врахування ПДВ
загальна сума від здійснення ФОП
ОСОБА_1 операцій з поставки товарів
(послуг), за період з лютого 2011 року по
січень 2012 року, становить 250 084,00 грн., що
не перевищує 300 000,00 грн.

Вирахувавши, що відповідачем
неправомірно не вирахувано суму ПДВ з
оплати реалізованих товарів, позивач
втрачає ознаки особи, яка підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку на додану вартість, оскільки,
як вбачається з викладеного вище,
загальна сума від здійснення операцій
з постачання товарів, що підлягають
оподаткуванню, нарахована (сплачена)
позивачу протягом останніх 12
календарних місяців (лютого 2011 року по
січень 2012 року), сукупно не буде
перевищувати 300 000,00 грн.

Отже, висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки про те, що
позивач зобов'язаний був
зареєструватись платником податку на
додану вартість, подати реєстраційну
заяву та сплачувати податок на додану
вартість - не відповідає вимогам п. 181.1.
ст. 181 ПК України, оскільки загальна
сума від здійснення операцій з
постачання позивачем товарів та
сплачена йому, без урахування податку
на додану вартість, за період лютого 2011
року по січень 2012 року, сукупно не
перевищувала 300 000,00 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 7 ст. 3 Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», затвердженого постановою
Верховної Ради України від 6 липня 1995
року № 266/95-ВР (далі - Закон № 266/95-ВР),
суб'єкти господарювання, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг зобов'язані
подавати до органів державної
податкової служби звітність, пов'язану
із застосуванням реєстратора
розрахункових операцій та
розрахункових книжок, не пізніше 15
числа наступного за звітним місяця у
разі, якщо цим пунктом не передбачено
подання інформації по дротових або
бездротових каналах зв'язку.

Статтею 8 Закону № 266/95-ВР встановлено,
що форма, зміст розрахункових
документів, порядок реєстрації та
ведення розрахункових книжок, книг
обліку розрахункових операцій, а також
форма та порядок подання звітності,
пов'язаної із застосуванням
реєстраторів розрахункових операцій
або використанням розрахункових
книжок, встановлюються Державною
податковою адміністрацією України.

Звітність, пов'язана із застосуванням
суб'єктами господарювання
реєстраторів розрахункових операцій
або використанням розрахункових
книжок при здійсненні розрахунків у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг, крім розрахунків
при здійсненні операцій з
купівлі-продажу іноземної валюти
регулюється Порядком подання
звітності, пов'язаної із застосуванням
реєстраторів розрахункових операцій
або використанням книг обліку
розрахункових операцій (розрахункових
книжок), затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 1 грудня 2000 р. № 614 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 лютого 2001 р. за № 108/5299.

П. 6 Порядку визначено, що заповнення
окремих граф Звіту виконується згідно
з Інструкцією із заповнення "Звіту про
використання реєстраторів
розрахункових операцій (розрахункових
книжок)" (додаток 2).

Згідно, Інструкції із заповнення "Звіту
про використання реєстраторів
розрахункових операцій та книг обліку
розрахункових операцій (розрахункових
книжок)" за формою № ЗВР-1, із змінами,
внесеними згідно з наказом Державної
податкової адміністрації України від
28.04.2004 р. № 248, звіт за формою № ЗВР-1
складається в розрізі всіх
реєстраторів розрахункових операцій,
що зареєстровані суб'єктами
господарювання, та в розрізі книг
обліку розрахункових операцій,
зареєстрованих на господарську
одиницю (депо, кондуктора, об'єкт
виїзної торгівлі), які
використовувались протягом звітного
місяця.

Аналізуючи матеріали справи та вище
викладене, можна дійти висновку, що
позивач подаючи звіти за формою № ЗВР-1
до ДПІ у Дніпровському районі ГУ
Міндоходів у м. Києва, діяла в межах
чинного законодавства, оскільки в акті
перевірки від 08.11.2013 № 1253/26-5317-01/НОМЕР_2
відсутні посилання на порушення ФОП
ОСОБА_1 при заповненні та подачі
звітності, пов'язаної із застосуванням
реєстраторів розрахункових операцій.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем, у відповідності до ст. 7
Закону № 266/95-ВР, були самостійно
заповнені та подані звіти за формою №
ЗВР-1 до ДПІ у Дніпровському районі ГУ
Міндоходів у м. Києва (Т. 4, арк. 115-128).

Проте, відповідач не вирахував суму
ПДВ із загальної суми проведених за
звітний місяць розрахункових операцій,
тобто суми коштів, яку отримано від
покупців за реалізовані товари (надані
послуги), а прийшов до хибного висновку,
що позивач підлягає обов'язковій
реєстрації як платник податку на
додану вартість, оскільки, загальна
сума від здійснення операцій з
постачання товарів, що підлягають
оподаткуванню, нарахована (сплачена)
позивачу протягом останніх 12
календарних місяців (лютого 2011 року по
січень 2012 року), сукупно склала 300 100,80
грн.

Оскільки, без врахування ПДВ загальна
сума від здійснення ФОП ОСОБА_1
операцій з поставки товарів (послуг), за
період з лютого 2011 року по січень 2012
року, становить 250 084,00 грн., що не
перевищує 300 000,00 грн., суд приходить до
висновку, що податкове
повідомлення-рішення № від 09.12.2013
року, винесене ДПІ у Дніпровському
районі ГУ Міндоходів у м. Києва із
порушенням норм чинного законодавства.

Враховуючи, що податкове законодавство
України ґрунтується, зокрема, на
принципі презумпції правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу (стаття 4 ПК
України).

Враховуючи усе викладене, суд,
керуючись принципами справедливості
та верховенства права, з урахуванням
встановлених обставин справи та
вищезазначених висновків суду, з метою
достатнього та повного захисту прав
позивача вважає за можливе в межах
повноважень суду при вирішенні справи,
визначених Кодексом адміністративного
судочинства України, скасувати
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києва № від 09.12.2013 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. В свою чергу,
ДПІ у Дніпровському районі ГУ
Міндоходів у м. Києва, як суб'єктом
владних повноважень, не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а, відтак, такими, що
підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 94 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві №
від 09.12.2013 року.

3.Присудити з Державного бюджету
України на користь фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_2) понесені витрати по сплаті
судового збору у розмірі 183,08 грн. (сто
вісімдесят три грн. 08 коп.).

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова