Справа № 816/2704/14
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2704/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Чеснокової А.О.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Шевченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області, Відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

10 липня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до ППВР ВДВС
ГУЮ у Львівській області, ВДВС ГУЮ у
Львівській області про визнання
неправомірними дій щодо відмови у
прийнятті до виконання виконавчого
листа від 08 травня 2014 року № 2-а-11516/09,
скасування постанови державного
виконавця ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській
області про повернення виконавчого
документа стягувачу від 23 червня 2014
року ВП № 43430253, зобов'язання
відповідача прийняти до виконання
виконавчий лист Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 травня 2014 року № 2-а-11516/09.

Ухвалою Полтавського окружного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року залучено в якості другого
відповідача ВДВС ГУЮ у Львівській
області, ВДВС ГУЮ у Львівській області.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на протиправність дій органа
державної виконавчої служби щодо
відмови у прийнятті до виконання
виконавчого листа від 08 травня 2014 року
№ 2-а-11516/09 з підстав відсутності у ППВР
ВДВС ГУЮ у Львівській області
компетенції щодо стягнення коштів з
місцевого бюджету. Наголошує на тому,
що постанова Полтавського окружного
адміністративного суду прийнята у 2009
році, а у 2014 році лише змінено спосіб її
виконання, тому компетенція щодо
виконання зазначеного судового
рішення належить саме відповідачу, а не
органу ГУДКСУ у Львівській області, як
то зазначає ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській
області.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав суду клопотання, в якому просить
розглядати справу за його відсутності.

Відповідач явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, причини неявки суду не
повідомив. У письмових запереченнях
проти позову вказує на правомірність
своїх дій та посилається на
неможливість прийняти до виконання
виконавчий документ від 08 травня 2014
року № 2-а-11516/09, оскільки згідно Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03
серпня 2011 року № 845, державний
виконавець не може звернути стягнення
на кошти боржника на рахунках,
відкритих в органах казначейства, що у
свою чергу унеможливлює подальше
виконання рішення суду.

Частиною 5 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що адміністративна справа
з приводу рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби вирішується судом протягом
десяти днів після відкриття
провадження у справі.

Враховуючи стислі строки розгляду
адміністративних справ та достатність
наявних у матеріалах справи доказів,
судом визнано за необхідне розглянути
справу за даної явки на підставі
доказів, наявних в матеріалах справи, в
порядку статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали
справи, повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що постановою
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2009
року зобов'язано Шевченківський відділ
соціального захисту населення
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради провести
перерахунок щорічної допомоги на
оздоровлення ОСОБА_1, передбаченої
статтю 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат виходячи із розрахунку
мінімальної заробітної плати,
визначеної Законом України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України за 2008 рік", з
урахуванням проведених виплат та
провести виплату недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за
2008 рік.

12 лютого 2014 року ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
змінено спосіб виконання постанови
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2009
року у справі № 2а-11516/09 шляхом
стягнення з Шевченківського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради на користь ОСОБА_1
недоплаченої суми 2605,00 грн. щорічної
допомоги на оздоровлення за 2008 рік,
передбаченої статтею 48 Законом України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

08 травня 2014 року позивачу видано
виконавчий лист від 08 травня 2014 року №
2а-11516/09 (а.с. 24).

26 травня 2014 року ППВР ВДВС ГУЮ у
Львівській області прийнято постанову
про відкриття виконавчого провадження
№ 43430253 (а.с. 25).

23 червня 2014 року відповідачем винесено
постанову ВП № 43430253 (а.с. 5) про
повернення виконавчого документа
стягувачеві на підставі пункту 9
частини 1 статті 47 Закону України "Про
виконавче провадження" та цього ж дня
направлено її копію стягувачу.

Не погоджуючись з даною постановою,
позивач звернувся до суду з позовом про
скасування постанови ВП № 43430253 від 23
червня 2014 року про повернення
виконавчого документа стягувачеві.

Надаючи оцінку спірним
правовідносинам, суд виходить з
наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначені Законом України "Про
виконавче провадження".

Виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення)
/стаття 1 Закону України "Про виконавче
провадження"/.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про державну виконавчу службу"
завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

За правилами статті 17 Закону України
"Про виконавче провадження" примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Згідно вимог частини 2 статті 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець: здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Відповідно до частин 1-2 статті 2 Закону
України "Про виконавче провадження"
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу службу"
(далі - державні виконавці).

Інші органи, установи, організації і
посадові особи провадять окремі
виконавчі дії у випадках, передбачених
законом, у тому числі відповідно до
статті 5 цього Закону, на вимогу чи за
дорученням державного виконавця
/частина 4 статті 2 Закону України "Про
виконавче провадження"/.

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
рішення про стягнення коштів з
державних органів, державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.

З вищевикладеного вбачається, що за
загальним правилом примусове
виконання рішення суду здійснюється
державними виконавцями. Лише в окремих
випадках, прямо визначених законом,
рішення судів та інших органів щодо
стягнення коштів виконуються іншими
органами, установами, організаціями.
Зокрема, органи, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, виконують рішення про
стягнення коштів з державних органів,
бюджетів або бюджетних установ.

За приписами частини 1 статті 3 Закону
України "Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень" виконання
рішень суду про стягнення коштів,
боржником за якими є державний орган,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів, в
межах відповідних бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу, а в
разі відсутності у зазначеного
державного органу відповідних
призначень - за рахунок коштів,
передбачених за бюджетною програмою
для забезпечення виконання рішень
суду.

Статтею 2 Бюджетного кодексу України
визначено основні терміни, що
вживаються у цьому Кодексі:

- бюджетні установи - органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, а також організації,
створені ними у встановленому порядку,
що повністю утримуються за рахунок
відповідно державного бюджету чи
місцевого бюджету. Бюджетні установи є
неприбутковими /пункт 12 частини 1
статті 2 Бюджетного кодексу України/;

- одержувач бюджетних коштів - суб'єкт
господарювання, громадська чи інша
організація, яка не має статусу
бюджетної установи, уповноважена
розпорядником бюджетних коштів на
здійснення заходів, передбачених
бюджетною програмою, та отримує на їх
виконання кошти бюджету /пункт 38
частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу
України/.

Судом встановлено, що Шевченківський
відділ соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради є органом місцевого
самоврядування, а отже, бюджетною
установою. При цьому позивач у позові
щодо цього статусу боржника не
заперечував, а відповідач у своїх
запереченнях проти позову на цей
статус боржника посилався.

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників (далі -
рішення про стягнення коштів),
прийнятих судами, а також іншими
державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення,
визначає Порядок виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевого бюджетів або боржників,
затверджений відповідно до частини 2
статті 3 Закону України "Про виконавче
провадження" і пункту 9 розділу VI
"Прикінцеві та перехідні положення"
Бюджетного кодексу України, Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03
серпня 2011 року № 845 (далі за текстом -
Порядок № 845).

Пунктом 2 Порядку № 845 визначено
терміни, що вживаються у Порядку:

безспірне списання - операції з коштами
державного та місцевих бюджетів, що
здійснюються з метою виконання
Казначейством та його територіальними
органами (далі - органи Казначейства)
рішень про стягнення коштів без згоди
(подання) органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету,
боржників, органів місцевого
самоврядування та/або державних
органів на підставі виконавчих
документів;

боржники - визначені в рішенні про
стягнення коштів розпорядники
(бюджетні установи) та одержувачі
бюджетних коштів, а також підприємства,
установи та організації, рахунки яких
відкриті в органах Казначейства;

виконавчі документи - оформлені в
установленому порядку виконавчі листи
судів та накази господарських судів,
видані на виконання рішень про
стягнення коштів, а також інші
документи, визначені Законом України
"Про виконавче провадження".

Пунктом 3 Порядку № 845 встановлено, що
рішення про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Згідно частини 2 статті 3 Закону України
"Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень" стягувач за рішенням
суду про стягнення коштів з державного
органу звертається до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, у строки, встановлені
Законом України "Про виконавче
провадження", із заявою про виконання
рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, документи та
відомості, необхідні для перерахування
коштів, згідно з переліком,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України.

Матеріалами справи підтверджено, що
державним виконавцем ППВР ВДВС ГУЮ у
Львівській області в ході здійснення
виконавчих дій встановлено, що боржник,
Шевченківський відділ соціального
захисту управління соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради
(ідентифікаційний код 25261380) має
відкриті рахунки в ГУДКСУ у Львівській
області (а.с. 27).

З огляду на вищевикладене, оскільки,
Шевченківський відділ соціального
захисту управління соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради є
органом місцевого самоврядування та
має відкриті рахунки в ГУДКСУ у
Львівській області, то виконання
виконавчого листа № 2а-11516/09 від 08
травня 2014 року має виконуватись
органами Казначейства за місцем
казначейського обслуговування
боржника.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті
47 Закону України "Про виконавче
провадження" виконавчий документ, на
підставі якого відкрито виконавче
провадження, за яким виконання не
здійснювалося або здійснено частково,
повертається стягувачу у разі, якщо
наявна встановлена законом заборона
щодо звернення стягнення на майно чи
кошти боржника, якщо у нього відсутнє
інше майно чи кошти, на які можливо
звернути стягнення, а також щодо
проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення.

Існування іншого порядку виконання
рішення про стягнення з боржника, який
утримується за рахунок бюджету, є
підставою що виключає можливість
виконання судового рішення державною
виконавчою службою.

Отже, відповідач, встановивши, що
виконавчий лист № 2а-11516/09 від 08 травня
2014 року не підлягає виконанню ВПВР ВДВС
ГУЮ у Львівській області, правомірно
прийняв постанову про повернення
виконавчого документа.

Таким чином, орган виконавчої служби,
повертаючи виконавчий документ
стягувачу діяв у межах своєї
компетенції та чинного законодавства,
що виключає можливість визнання його
дій неправомірними та незаконними.

Посилання позивача на положення пункту
3 "Прикінцевих та перехідних положень"
Закону України "Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень"
(відповідно до якого виконавчі
документи за рішеннями суду про
стягнення коштів або рішення суду, що
набрали законної сили, боржниками за
якими є визначені частиною першою
статті 2 цього Закону суб'єкти, які
видані або ухвалені до набрання
чинності цим Законом, подаються до
органу державної виконавчої служби
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим пунктом), як на виключну
підставу для подання виконавчого
документа саме до ВПВР ВДВС ГУЮ у
Львівській області, суд відхиляє з
наступних міркувань.

Зважаючи на те, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2009
року про зобов'язання Шевченківський
відділ соціального захисту населення
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради провести
перерахунок щорічної допомоги на
оздоровлення ОСОБА_1, набрала законної
сили до 01 січня 2013 року (дата набрання
чинності Законом України "Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень"), проте порядок її виконання
змінено на підставі ухвали
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року шляхом стягнення з
Шевченківського відділу соціального
захисту населення департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради щорічної допомоги на
оздоровлення, то вирішувати питання
компетенції виконавчих органів
належить на підставі Закону України
"Про виконавче провадження" і пункту 9
розділу VI "Прикінцеві та перехідні
положення" Бюджетного кодексу України,
Порядку виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевого
бюджетів або боржників, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 серпня 2011 року № 845.

Слід зазначити, що задоволення судом
заяви позивача про зміну способу
виконання судового рішення від 20
травня 2009 року покликане забезпечити
його фактичне виконання та ґрунтується
саме на змінах, що відбулись у
законодавстві, що регулює порядок
виконання рішень суду.

Таким чином, стягнення з
Шевченківського відділу соціального
захисту управління соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради на
користь ОСОБА_1 недоплаченої суми 2605,00
грн. щорічної допомоги на оздоровлення
за 2008 рік належить виконувати органам,
що здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів, тобто
ДКС України у Львівській області.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, та принципом
рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно із
статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

На думку суду, відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, на якого частиною
2 статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій та рішень,
довів суду правомірність своїх дій при
прийнятті постанови про повернення
виконавчого документа стягувачеві від
23 червня 2014 року № 43430253, що є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову.

Крім, того суд зазначає, що повернення
виконавчого документа стягувачу з
підстав, передбачених статтею 47 Закону
України "Про виконавче провадження", не
позбавляє його права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання протягом строків,
встановлених статтею 22 вказаного
Закону /частина 5 статті 47 Закону
України "Про виконавче провадження"/.

Приписами статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області, Відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання протиправними дій
та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
поданням її копії до суду апеляційної
інстанції. У разі складення постанови у
повному обсязі відповідно до статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 28
липня 2014 року.

Суддя
А.О. Чеснокова