Справа № 810/1235/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" липня 2014 р. м. Київ
К/800/52656/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання
Бовкуні В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року

у справі № 810/1235/13-а

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Київський
картонно-паперовий комбінат»

до Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

встановив:

Публічне акціонерне товариство
«Київський картонно-паперовий
комбінат» звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.09.2013 року, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби від 30.11.2012
року № /2984.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з вимогами та доводами
скаржника не погоджується, просить
залишити без змін рішення судів
попередніх інстанцій.

В судовому засіданні представник
відповідача касаційну скаргу
підтримав та просив її задовольнити.
Представник позивача проти касаційної
скарги заперечував та просив у її
задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової виїзної
перевірки Публічного акціонерного
товариства «Київський
картонно-паперовий комбінат» з питань
правильності нарахування, повноти і
своєчасності плати податку на додану
вартість по взаємовідносинам з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 за
період з 01.09.2011 року по 30.06.2012 року,
відповідачем складено акт від 09.11.2012
року № 3383/220/05509659, яким встановлено
порушення п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 187.1
ст. 187, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст.
200, п. 201.6, п. 201.7, п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України, що призвело до
завищення суми податку на додану
вартість, що підлягає бюджетному
відшкодуванню всього в сумі 604 031, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 30.11.2012 року №
/2984, яким зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість у розмірі 604
031, 00 грн. та застосовано суму штрафних
(фінансових) санкцій у розмірі 302 015, 50
грн.

Підставою для прийняття податкового
повідомлення-рішення став висновок
податкового органу щодо безтоварності
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушень позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій та
неправомірного прийняття відповідачем
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Статтею 198 Податкового кодексу України
передбачено право платників податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту, яким є сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду (пп. 14.1.181
п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу).

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
сплачених у складі ціни за придбану
продукцію та виконані роботи,
необхідні первинні документи,
оформлені відповідно до вимог
законодавства України.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникають
лише у разі реального (фактичного)
вчинення господарських операцій з
придбання товарів (робіт, послуг), що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника, та відповідають економічному
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах.

При цьому, для формування податкового
кредиту мають значення податкові
накладні та інші первинні документи,
які, виходячи з наведеного, видаються
на підтвердження реально вчиненої
операції.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що між позивачем та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
укладено договір поставки.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується реальність
господарської операції позивача з його
контрагентами, зокрема, копією
договору, додатками до договору,
додатковими угодами, податковими
накладними, видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
прибутковими ордерами, рахунками на
оплату.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятого
податкового повідомлення-рішення.

Посилання відповідача на порушення
кримінальної справи Прокуратурою м.
Біла Церква за фактом ухилення від
сплати податків ФОП ОСОБА_5,
передбаченого частиною першою ст. 212
Кримінального кодексу України, є
необґрунтованим щодо недодержання
позивачем податкового законодавства
та не може бути доказом на спростування
факту реального виконання
господарських операцій з його
контрагентами.

При цьому враховується частина
четверта ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно із якою вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком судів про те, що
невиконання контрагентом свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету тягне відповідальність з
негативними наслідками саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній мав усі передбачені законом
умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого кредиту.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
законні і обґрунтовані рішення, які
постановлені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для їх скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 224, 230 КАС України,
суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року
у справі № 810/1235/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук