Справа № 826/5180/14
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2014 року 16:20 № 826/5180/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів
Гарника К.Ю, Скочок Т.О. , розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_2 до
Національного банку України третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору: Публічне акціонерне
товариство "Державний
експортно-імпортний банк
України"провизнання неправомірними
постанов №49 від 06.02.2014 р. та №104 від
27.02.2014 р., зобов'язання вчинити дії,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2, (далі - позивач), звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Національного банку України, (далі -
відповідач, НБУ), третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору: Публічне акціонерне товариство
"Державний експортно-імпортний банк
України", про визнання протиправними
постанов №49 від 06.02.2014 р. та №104 від
27.02.2014 р., зобов'язання вчинити дії,
стягнення матеріальної та моральної
У позовних вимогах позивач просив:
- визнати неправомірними Постанову
Правління Національного банку України
"Про заходи щодо діяльності банків та
проведення валютних операцій" від
06.02.2014 р. №49, Постанови Правління
Національного банку України "Про
внесення змін до постанови Правління
Національного банку України від 06
лютого 2014 року №49" від 27 лютого 2014 року
№104 як такі, що суперечать Цивільному
кодексу України, Конституції України,
нормам прецедентного європейського
міжнародного права у сфері прав людини;
- визнати неправомірною бездіяльність
Національного банку України щодо
відміни незаконних Постанови
Правління Національного банку України
"Про заходи щодо діяльності банків та
проведення валютних операцій" від
06.02.2014 р. №49, Постанови Правління
Національного банку України "Про
внесення змін до постанови Правління
Національного банку України від 06
лютого 2014 року №49" від 27 лютого 2014 року
№104 як таких, що суперечать Цивільному
кодексу України, Конституції України,
нормам прецедентного європейського
міжнародного права у сфері прав людини;
- зобов'язати Національний банк України
відшкодувати ОСОБА_2 майнову шкоду у 120
Євро в еквіваленті на момент виплати,
понесену на придбання бензину для
проїзду до Донецького філіалу ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" в м. Донецьк по маршруту
Новогродівка - Донецьк, вул. Миру, 8-а -
Новогродівка протяжністю 2 х 60 км = 120 км;
- зобов'язати Національний банк України
відшкодувати ОСОБА_2 майнову шкоду у
вигляді різниці справжньої ставки
відсотків в 11,8% та встановлених ставок
процентів за договорами в Євро 6,3% та 4,4%
по строкових вкладах в Євро типу
"Класичний" в ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України";
- стягнути з Національного банку
України на користь ОСОБА_2 4 500 000,00 грн. (в
еквіваленті 225 000 Євро) на
відшкодування моральної шкоди,
завданої неправомірними постановами,
неправомірною бездіяльністю
відповідача щодо відміни зазначених
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
оскаржувані постанови відповідача є
незаконними та такими, що спричинили
порушення законних прав та інтересів
Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, просив у задоволенні
позову відмовити повністю, оскільки
Національний банк України при
прийнятті оскаржуваних постанов діяв у
межах та у спосіб, передбачені чинним
законодавством України.
Представник третьої особи проти позову
заперечував з причин
необгрунтованості позовних вимог.
В судове засідання 11.06.2014 р. не прибув
належним чином повідомлений про дату,
час та місце розгляду справи позивач,
подав клопотання про розгляд справи
Необхідність у заслуховуванні свідка
чи експерта у справі відсутня, так
само, як і відсутні перешкоди для
розгляду справи у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час та
місце розгляду справи, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Приймаючи до уваги викладене, розгляд
справи здійснюється у письмовому
Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
14 березня 2013 року між позивачем, як
вкладником, та ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України", як
банком, було укладено Договір
строкового банківського вкладу зі
сплатою процентів після закінчення
19 листопада 2013 р. між позивачем, як
вкладником, та ПбАТ "Державний
експортно-імпортний банк України", як
банком, було укладено Договір
строкового банківського вкладу зі
сплатою процентів після закінчення
Позивач стверджував, що з метою
отримання коштів за зазначеними вище
договорами позивач звертався з
відповідними заявами до ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" та до
відповідача, проте отримував відмову з
посиланням на Постанову Правління
Національного банку України "Про
заходи щодо діяльності банків та
проведення валютних операцій" від
06.02.2014 р. №49 та на Постанову Правління
Національного банку України "Про
внесення змін до постанови Правління
Національного банку України від 06
лютого 2014 року №49" від 27 лютого 2014 року
№104, якими запроваджено обмеження на
видачу готівкових грошових коштів у
Судом встановлено, що 06 лютого 2014 року
Правління Національного банку України
з метою забезпечення стабільності
грошової одиниці України, захисту
інтересів вкладників та інших
кредиторів банків, виходячи із
пріоритетності підтримки цінової
стабільності в державі, сприяння
стабільності банківської системи
України, забезпечення розрахунків, у
тому числі в зовнішньоекономічній
діяльності та пов'язаних з нею
операцій, керуючись статтею 99
Конституції України, статтями 6, 7, 15, 55
та розділами IV, V, VIII Закону України "Про
Національний банк України", статтями 66,
67 та главою 11 Закону України "Про банки
і банківську діяльність", статтями 4, 6
та 11 Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", статтями 8 та 9
зовнішньоекономічну діяльність"
прийняло Постанову "Про заходи щодо
діяльності банків та проведення
валютних операцій" №49, (надалі -
Постанова №49).

Положеннями Постанови №49 закріплено
наступне:

"1. Визначити, що з метою сприяння
виконанню зобов'язань банків у повному
обсязі Національний банк України
розширює в разі потреби обсяги
підтримання ліквідності банків.

2. Тимчасово встановити нульову ставку
резервування коштів за договорами про
залучення банками коштів в іноземній
валюті від нерезидентів на строк, що
дорівнює або менше ніж 183 календарних
дні.

3. Зобов'язати банки з метою своєчасної
виплати заробітної плати, пенсій,
стипендій і соціальних виплат: 1)
забезпечувати посилений контроль за:
належним здійсненням касових операцій
у національній валюті; безперебійним
функціонуванням банкоматів та їх
завантаженням готівкою; безперебійною
видачею готівки за платіжними картками
як власних клієнтів, так і клієнтів
інших банків; 2) невідкладно
інформувати Національний банк України
про пікові навантаження на банкомати
та каси банків та/або їх відокремлених
підрозділів для прийняття відповідних
додаткових заходів.

4. Запровадити такі заходи щодо
діяльності банків, перелік яких
наведено в додатку 1 до цієї постанови:
1) зобов'язати банки виконувати
доручення клієнтів - юридичних осіб
та/або фізичних осіб - підприємців, яке
міститься в документі на переказ у
будь-якій валюті (крім платежів до
бюджету, соціальних фондів), у тому
числі на отримання готівки (крім виплат
заробітної плати, пенсій, стипендій,
соціальних виплат, відряджень), у межах
залишку коштів на поточних рахунках
клієнтів на початок операційного дня
(без урахування сум, що надійдуть на
поточний рахунок клієнта протягом
операційного дня); 2) тимчасово
заборонити купівлю іноземної валюти за
гривні на міжбанківському валютному
ринку України для: дострокового
погашення резидентами кредитів, позик
(фінансової допомоги) в іноземній
валюті за договорами з нерезидентами, у
тому числі в разі укладання додаткових
угод до кредитних договорів; покриття
частини страхових резервів
страховиками; здійснення резидентами
інвестицій за кордон; 3) тимчасово
дозволити банкам купувати іноземну
валюту на міжбанківському валютному
ринку України за дорученням фізичних
осіб - резидентів і нерезидентів з
метою переказу за межі України за
поточними валютними неторговельними
операціями в сумі, що не перевищує в
еквіваленті 50000,00 (п'ятдесят тисяч)
гривень на місяць на одну фізичну
особу; 4) вимоги підпункту 3 цього пункту
не поширюються на: оплату витрат на
навчання; оплату витрат на лікування в
медичних закладах іншої держави, а
також на оплату витрат на
транспортування хворих; оплату витрат,
пов'язаних зі смертю громадян за
кордоном (транспортні витрати та
витрати на поховання); перекази, що
здійснюються на підставі вироків,
рішень, ухвал і постанов судових,
слідчих та інших правоохоронних
органів; перекази, що здійснюються
громадянами в разі виїзду за кордон на
постійне місце проживання; перекази
коштів, отриманих як оплата праці
нерезидентами в Україні, пенсії,
аліменти; 5) зобов'язати уповноважені
банки для здійснення купівлі іноземної
валюти за дорученням юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців попередньо
зараховувати кошти в гривнях на
окремий аналітичний рахунок
балансового рахунку 2900 "Кредиторська
заборгованість за операціями з
купівлі-продажу іноземної валюти,
банківських та дорогоцінних металів
для клієнтів банку". Із цього рахунку
кошти можуть бути перераховані для
купівлі іноземної валюти не раніше
шостого операційного дня після дня
зарахування гривень на цей рахунок.

Уповноважені банки формують реєстр
(додаток 2) з купівлі іноземної валюти,
який подається електронною поштою
Національному банку України, а його
копія територіальним управлінням
Національного банку України за
місцезнаходженням банку - юридичної
особи наступного операційного дня
після отримання заявки на купівлю
іноземної валюти.

5. Постанова набирає чинності з 07 лютого
2014 року та діє до прийняття
Національним банком України окремого
рішення.".

27 лютого 2014 року Правлінням
Національного банку України було
прийнято Постанову "Про внесення змін
до постанови Правління Національного
банку України від 06 лютого 2014 року №49"
№104, (надалі - Постанова №104), якою до
Постанови №49 внесено наступні зміни:

"1) у пункті 4: підпункт 1 виключити.

У зв'язку з цим підпункти 2 - 5 уважати
відповідно підпунктами 1 - 4;

у підпункті 1: абзац другий доповнити
новим реченням такого змісту:
"Зазначена заборона поширюється на
випадки дострокового виконання
резидентом-позичальником зобов'язань
як за основною сумою кредиту/позики,
так і за іншими платежами,
установленими договором кредитування
(позики, фінансової допомоги)";

доповнити підпункт новим абзацом
такого змісту: "Резиденти мають право
проводити зазначені в цьому підпункті
операції виключно за рахунок власних
(не куплених, не залучених у формі
кредиту, позики) коштів в іноземній
валюті";

у підпункті 3 цифру "3" замінити цифрою
"2";

у підпункті 4: доповнити підпункт після
абзацу першого новим абзацом другим
такого змісту: "Уповноважений банк
перераховує на окремий аналітичний
рахунок балансового рахунку 2900
"Кредиторська заборгованість за
операціями з купівлі-продажу іноземної
валюти, банківських та дорогоцінних
металів для клієнтів банку" (далі -
рахунок 2900) такий обсяг коштів у
гривнях, що достатній для здійснення
операцій з купівлі зазначеного в заяві
обсягу іноземної валюти,
перерахованого за курсом гривні до
іноземної валюти в день зарахування
коштів у гривнях на рахунок 2900, але не
нижче, ніж офіційний курс гривні до
іноземної валюти, установлений
Національним банком України на цей
день. У разі зміни курсу іноземної
валюти в день здійснення операції з
купівлі іноземної валюти
уповноваженим банкам дозволяється
додатково зараховувати кошти в гривнях
на рахунок 2900 у сумі, що не вистачає для
виконання заявки клієнта на купівлю
іноземної валюти".

У зв'язку з цим абзац другий уважати
абзацом третім;

доповнити підпункт двома новими
абзацами такого змісту:

"Уповноважений банк має забезпечити
неухильне дотримання вимог цього
підпункту. У зв'язку з цим банки мають
відмовляти клієнтам у кредитуванні
(авансуванні) в іноземній валюті, якщо
такі кошти залучаються для оплати
зобов'язань клієнта в іноземній валюті
з метою уникнення виконання вимоги
цього підпункту.

Вимоги цього підпункту не поширюються
на операції з купівлі іноземної валюти
з метою сплати процентів за кредитними
договорами в іноземній валюті";

доповнити пункт п'ятьма новими
підпунктами такого змісту:

"5) установити, що на період дії цієї
постанови уповноважені банки
здійснюють операції з купівлі-продажу
іноземної валюти за гривні на
міжбанківському валютному ринку
України виключно на умовах "тод", "том"
або "спот". Операції без поставки валют
забороняються;

6) Національний банк України має право
обмежити роботу уповноваженого банку в
Системі підтвердження угод на
міжбанківському валютному ринку
України Національного банку України
(далі - Система підтвердження угод) у
разі виявлення в його діяльності
операцій, що призводять до
дестабілізації міжбанківського
валютного ринку України, у тому числі:

здійснення уповноваженим банком
операцій з торгівлі іноземною валютою,
які дають змогу маніпулювати обсягом
торгівлі або курсом іноземної валюти
та спричиняють суттєве його відхилення
від рівня, що мав би сформуватися без
такої діяльності;

неодноразового невиконання
уповноваженим банком зобов'язань за
угодами з купівлі-продажу іноземної
валюти, укладеними протягом дня, якщо
укладення зазначених угод спричинило
суттєве відхилення курсу іноземної
валюти від рівня, що мав би
сформуватися без таких угод.

Рішення щодо обмеження роботи банків у
Системі підтвердження угод від одного
дня до одного місяця приймає Комісія
Національного банку України з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків;

7) уповноважені банки мають право
достроково повертати вклади, залучені
в іноземній валюті за всіма типами
договорів, у національній валюті за
курсом купівлі іноземної валюти
уповноваженого банку на день
проведення операції;

8) уповноважені банки зобов'язані
проводити роз'яснювальну роботу зі
своїми клієнтами з метою недопущення
дострокового зняття коштів, а також
активно проводити стимулюючу роботу із
залучення готівки на депозити та
пролонгації депозитних договорів;

9) уповноважені банки зобов'язані
обмежити видачу (отримання) готівкових
коштів в іноземній валюті з поточних та
депозитних рахунків клієнтів через
каси та банкомати банків у межах до 15000
(п'ятнадцяти тисяч) гривень на добу на
одного клієнта в еквіваленті за
офіційним курсом Національного банку
України та не допускати обмежень щодо
переказу коштів в іноземній валюті, що
належать клієнтам, відповідно до
нормативно-правових актів
Національного банку України";

2) пункт 5 доповнити словами та цифрами
"крім підпунктів 7 - 9 пункту 4, які
втрачають чинність 28 березня 2014 року".

2. Постанова набирає чинності з 28 лютого
2014 року та діє до прийняття
Національним банком України окремого
рішення.".

Вважаючи зазначені вище положення
Постанови №49 та Постанови №104
протиправними та такими, що порушують
законні права та інтереси позивача,
останній звернувся за їх захистом до
Окружного адміністративного суду
міста Києва.

Національний банк України є
центральним банком України, особливим
центральним органом державного
управління, юридичний статус, завдання,
функції, повноваження і принципи
організації якого визначаються
Конституцією України, цим Законом та
іншими законами України (стаття 2
Закону України "Про Національний банк
України").

Право Національного банку України,
використовуючи адміністративний метод
банківського регулювання,
встановлювати заборони та обмеження
щодо вчинення банківськими установами
певних дій (операцій) закріплено у
Законі України "Про банки і банківську
діяльність". Так, частина 1 статті 66
вказаного Закону передбачає, що
державне регулювання діяльності
банків здійснюється Національним
банком України шляхом встановлення
вимог та обмежень щодо діяльності
банків.

Суд звертає увагу, що відповідно до
статті 55 Закону України "Про
Національний банк України", головна
мета банківського регулювання і
нагляду - безпека та фінансова
стабільність банківської системи,
захист інтересів вкладників і
кредиторів.

Як вже було встановлено з преамбули
Постанови №49, дана постанова була
прийнята з метою забезпечення
стабільності грошової одиниці України,
захисту інтересів вкладників та інших
кредиторів банків, виходячи із
пріоритетності підтримки цінової
стабільності в державі, сприяння
стабільності банківської системи
України, забезпечення розрахунків, у
тому числі в зовнішньоекономічній
діяльності та пов'язаних з нею
операцій.

Згідно з частиною другою статті 99
Конституції України та статтею 6 Закону
України "Про Національний банк
України", забезпечення стабільності
грошової одиниці є основною функцією
Національного банку України. Він
здійснює надані йому повноваження для
захисту грошової одиниці та всієї
грошової системи в Україні, узгоджуючи
свої дії з іншими суб'єктами державної
влади, виходячи із завдань
грошово-кредитної політики держави,
макроекономічного аналізу та
платіжного балансу. На виконання своєї
основної функції Національний банк
України сприяє дотриманню
стабільності банківської системи, а
також, у межах своїх повноважень, -
цінової стабільності.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що приймаючи
Постанову №49, Національний банк
України діяв в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд звертає увагу, що Постанова №49 та
Постанова №104 не носили ознак
нормативно-правового акту, для яких
відповідно до частини третьої статті 56
Закону України "Про Національний банк
України" є обов'язковою державна
реєстрація в Міністерстві юстиції
України.

Вказані рішення Національного банку
України є розпорядчими актами, які
адресовані обмеженій кількості осіб
(мають персоніфікований або
індивідуально-конкретний характер) та
видані на виконання Конституції
України, законодавчих актів,
нормативно-правових актів
Національного банку України.

Акт державного органу - це юридична
форма рішень цих органів, тобто
офіційний письмовий документ, який
породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин. Акти державного органу
поділяються на нормативні і такі, що не
мають нормативного характеру, тобто
персональні. Ненормативні акти
безпосередньо породжують права і
обов'язки тільки у того суб'єкта (чи
визначеного ним певного кола
суб'єктів), якому вони адресовані
(Роз'яснення Президії Вищого
арбітражного суду України від 26.01.2000 р.
№ 02-5/35).

Відповідно до пункту 3 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 28.12.1992 № 731, на
державну реєстрацію подаються
нормативно-правові акти, що містять
норми права, мають не персоніфікований
характер і розраховані на неодноразове
застосування, незалежно від строку їх
дії (постійні чи обмежені певним часом)
та характеру відомостей, що в них
містяться. Пунктом 5 цього ж Положення
встановлено, що на державну реєстрацію
не подаються акти персонального
характеру.

Таким чином, рішення державних органів
потребують реєстрації лише за умови,
якщо вони містять правові норми -
загальнообов'язкові правила поведінки,
які встановлені та санкціоновані
державою, спрямовані на необмежену
кількість разів застосування та
регулюють поведінку невизначеного
кола осіб.

Судом встановлено, що дія Постанови № 49
та Постанови №104 була спрямована
виключно на регулювання діяльності
банків (юридичних осіб), визначених
цією Постановою, шляхом встановлення
певних тимчасових обмежень та
безпосередньо не встановлює нових прав
або обов'язків для громадян та інших
осіб, а також не зачіпає їх права,
свободи та інтереси. Вказане
регулювання здійснюється в межах
адміністративно-правових відносин
Національного банку України з банками,
які охоплюються його наглядовою
діяльністю.

Таким чином, Постанова №49 та Постанова
№104 не носили ознак
нормативно-правового акта,
безпосередньо не зачіпали прав та
свобод фізичних та юридичних осіб, за
виключенням конкретно визначеного
переліку юридичних осіб - банків, а тому
згідно з чинним законодавством України
набрання нею чинності не пов'язується з
державною реєстрацією у Міністерстві
юстиції України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, інших суб'єктів при здійсненні
ними владних управлінських функцій на
основі законодавства. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Адміністративний позов згідно із
статтею 3 КАС України це звернення до
адміністративного суду про захист
прав, свобод та інтересів або на
виконання повноважень у
публічно-правових відносинах.

У статті 6 КАС України визначено право
кожної особи на звернення до
адміністративного суду, в порядку,
встановленому цим Кодексом, якщо ця
особа вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України, право оскаржити
нормативно-правовий акт мають особи,
щодо яких його застосовано, а також
особи, які є суб'єктом правовідносин, у
яких буде застосовано цей акт.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
06.03.2008 № 2 "Про практику застосування
адміністративними судами окремих
положень Кодексу адміністративного
судочинства України під час розгляду
адміністративних справ" передбачено,
що за правилами частини другої статті
171 Кодексу адміністративного
судочинства України право оскаржити
нормативно-правовий акт мають особи,
щодо яких його застосовано, а також
особи - суб'єкти правовідносин, у яких
буде застосовано цей акт. Тобто, особа
(позивач) повинна довести факт
застосування до неї оскаржуваного
нормативно-правового акта або те, що
вона є суб'єктом відповідних відносин,
на які поширюється дія цього акта.
Приписи зазначеної частини можуть бути
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог, якщо суд встановить, що
оскаржуваний акт до особи не
застосовувався і вона не перебуває у
відносинах, до яких цей акт може бути
застосовано. У такому разі суд не
проводить перевірку
нормативно-правового акта на предмет
його протиправності (законності та
відповідності правовим актам вищої
юридичної сили).

Також суд звертає увагу, що згідно із
рішенням Конституційного суду України
у справі за конституційним звернення
громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного
тлумачення частини другої статті 55
Конституції України та статті 248
Цивільного процесуального кодексу
України (справа громадянки ОСОБА_3 щодо
права на оскарження в суді
неправомірних дій посадової особи)
частину другу статті 55 Конституції
України необхідно розуміти так, що
кожен, тобто громадянин України,
іноземець, особа без громадянства має
гарантоване державою право оскаржити в
суді загальної юрисдикції рішення, дії
чи бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб, якщо громадянин України,
іноземець, особа без громадянства
вважають, що їх рішення, дія чи
бездіяльність порушують права і
свободи громадянина України, іноземця,
особи без громадянства чи
перешкоджають їх здійсненню, а тому
потребують правового захисту в суді.

Розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах згідно із
статтею 11 КАС України здійснюються на
засадах змагальності сторін та свободи
в наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 71 КАС України визначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що позивачем не
зазначено які саме положення
оскаржуваних ним постанов Правління
Національного банку України порушують
його права та законні інтереси або
створюють перешкоди для їх реалізації.

Крім того, суд звертає увагу, що
Постанова №49 згідно із пунктом 3
Постанови Правління Національного
банку України від 28.03.2014 № 172 "Про
врегулювання діяльності фінансових
установ та проведення валютних
операцій" визнана такою, що втратила
чинність.

Також з матеріалів справи судом
встановлено, що Національний банк
України не є стороною в зазначених вище
договорах строкового банківського
вкладу зі сплатою відсотків після
закінчення строку вкладу "Класичний"
№26335-15398 від 14.03.2013 р. та №29849-15398 від
19.11.2013 р., а тому не має жодних
зобов'язань із сплати суми вкладів та
нарахованих процентів за цими
договорами.

Статтею 511 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) визначено, що
зобов'язання не створює обов'язку для
третьої особи.

Крім того, Національний банк України
згідно із статтею 4 Закону України "Про
Національний банк України" не
відповідає за зобов'язаннями інших
банків, а інші банки не відповідають за
зобов'язаннями Національного банку
України, крім випадків коли вони
добровільно беруть на себе такі
зобов'язання.

Судом встановлено, що Національний
банк України не брав на себе жодних
зобов'язань ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" за
договорами строкового банківського
вкладу зі сплатою процентів після
закінчення строку вкладу "Класичний"
№26335-15398 від 14.03.2013 р. та №29849-15398 від
19.11.2013 р.

Щодо відшкодування Національним
Банком України матеріальної та
моральної шкоди суд зазначає, що
відповідно до частини другої статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України, вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Суд звертає увагу, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що діями або
бездіяльністю відповідача йому
заподіяно моральну чи матеріальну
шкоду, наявності причинно-наслідкового
зв'язку між протиправною поведінкою та
нанесеною шкодою; яким чином позивач
оцінив заподіяну йому шкоду та, з чого
він при цьому виходив.

Частиною 1 статті 9 КАС України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються вимоги
та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (частина
друга статті 71 КАС України).

Відповідачем доведено правомірність
та обґрунтованість прийняття
Постанови №49 та Постанови №104, а також
відсутність протиправних дій
(бездіяльності), пов'язаних із
прийняттям вказаних постанов, що
спричинило позивачу майнову та
моральну шкоду.

Позивачем не надано суду належних та
достатніх доказів в обґрунтування
позовних вимог.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог.

Приймаючи до уваги викладене в
сукупності, керуючись вимогами ст. ст.
69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Національного банку України, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору: Публічне акціонерне
товариство "Державний
експортно-імпортний банк України", про
визнання неправомірними постанов №49
від 06.02.2014 р. та №104 від 27.02.2014 р.,
зобов'язання вчинити дії, стягнення
матеріальної та моральної шкоди
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Ю.Т. Шрамко

Судді
К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок