Справа № 757/4378/14-а
Суддя: Петрик І.Й.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/4378/14-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Петрик І.Й.
У Х В А Л А

Іменем України

16 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого суддіПетрика
І.Й.СуддівБорисюк Л.П., Кобаль М.І.При
секретарі судового засіданняВаляєвій
Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною ОСОБА_5 на постанову
Печерського районного суду м. Києва від
30 квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_5 до
Управління пенсійного фонду України в
Калінінському районі м. Горлівка
Донецької області, Пенсійного фонду
України, Управління пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Сімферополя АР Крим, т.о. - Держава
Україна в особі Державної
казначейської служби України, про
визнання права на пенсійне
забезпечення в Україні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 пред'явив позов до Управління
Пенсійного фонду України в
Калінінському районі м. Горлівка
Донецької області (відповідач 1),
Пенсійного фонду України (відповідач 2),
Управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Сімферополя АР
Крим (відповідач 3), третя особа: Держава
Україна в особі Державної
казначейської служби України, просить
визнати право його, як громадянина
України, на пенсійне забезпечення в
Україні; визнати бездіяльність
Пенсійного фонду України щодо
незабезпечення своєчасного і в повному
об'ємі фінансування і виплати йому
пенсії протиправними; визнати
бездіяльність Управління Пенсійного
фонду України в Калінінському районі м.
Горлівки Донецької області щодо не
призначення, не нарахування і не
виплати йому пенсії за віком, а також
дії щодо відмови в призначенні пенсії
за його відповідною заявою -
протиправними; зобов'язати Управляння
Пенсійного фонду України в
Калінінському районі м. Горлівки
Донецької області призначити і
виплачувати з 23 грудня 2013 року йому
пенсію за віком (включаючи додаткову
пенсію за шкоду заподіяну здоров'ю,
тощо), з проведенням її індексації і
здійсненням компенсації втрати
частини доходу у зв'язку з несвоєчасною
виплатою незаконно не призначеної, не
нарахованої і не виплаченої пенсії,
допустивши негайне виконання виплати
пенсії за 1 місяць; визнати
бездіяльність Управляння Пенсійного
фонду України в Центральному районі м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим щодо не призначення, не
нарахування і не виплати йому пенсії за
віком, а також дії щодо відмови в
призначенні пенсії за його відповідною
заявою протиправними; зобов'язати
Управляння Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим призначити
і виплачувати з 23 грудня 2013 року йому
пенсію за віком (включаючи додаткову
пенсію за шкоду заподіяну здоров'ю,
тощо), з проведенням її індексації і
здійсненням компенсації втрати
частини доходу у зв'язку з несвоєчасною
виплатою незаконно не призначеної, не
нарахованої і не виплаченої пенсії,
допустивши негайне виконання виплати
пенсії за 1 місяць.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 30 квітня 2014 року в позові
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції позивач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення
яким позовні вимоги задовольнити. В
обґрунтування апеляційної скарги
апелянт вказує, що судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, судове
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін з таких підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 198, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову або
ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин
України, у 2001 році виїхав на постійне
місце проживання до Держави Ізраїль, де
був прийнятий на консульський облік в
консульському відділі посольства
України в Державі Ізраїль, до виїзду за
кордон мешкав за адресою; АДРЕСА_1,
через свого представника 23.12.2013 р.
звернувся до Управління Пенсійного
фонду України в Калінінському районі м.
Горлівка Донецької області, 10.12.2014 р. -
до Управління Пенсійного фонду України
в Центральному районі м. Сімферополя АР
Крим, 23.12.2013 р. - до Пенсійного фонду
України з заявами про призначення
пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідач 1 своїм листом від 16.01.2014
року відмовив у призначені пенсії
через відсутність права на призначення
пенсії в Україні; також посилався на
необхідність особистого (або через
представника) звернення з заявою про
призначення пенсії за місцем
проживання (реєстрації) заявника в
Україні, яке має бути підтверджено
відповідною відміткою у паспорті або
довідкою уповноваженого органу та на
відсутність міждержавної угоди між
Україною і Ізраїлем з питання
пенсійного забезпечення.

Відповідач 2 листом від 03.01.2014 року
надав відповідь - роз'яснення в порядку
та строки, визначені Законом України
«Про звернення громадян». Будь-якого
рішення про відмову в призначенні
пенсії позивачу не приймалось.

Відповідач 3 у відповіді листом від
17.02.2014 р. зазначив про неможливість
розгляду заяви з огляду на те, що
позивач ніколи не був зареєстрованим і
фактично не мешкав в Центральному
районі м. Сімфкрополя та рекомендував
звернутись в територіальні управління
Пенсійного фонду, які обслуговують
вказані ним адреси.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
відповідачів, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд першої
інстанції дійшов висновку про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Із такою правовою позицією суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
із огляду на наступне.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» право на отримання пенсій
та соціальних послуг із солідарної
системи мають: п. 1.1 - громадяни України,
які застраховані згідно з цим Законом
та досягли встановленого цим Законом
пенсійного віку чи визнані інвалідами
в установленому законодавством
порядку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, а в разі смерті цих осіб
члени їхніх сімей, та інші особи,
передбачені цим Законом; п. 1.4 - іноземці
та особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат та соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку, передбачених цим
Законом, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року положення п. 2 ч.
1 ст.49 та другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визнані неконституційними, тобто
втратили чинність з дня ухвалення
рішення Конституційним Судом.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Також у вищезазначеному Рішенні було
звернуто увагу Верховної Ради України
на необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, зокрема ст. 92
Закону. Приписами ч.1 ст.49 Закону
визначено вичерпний перелік підстав
відповідно до яких виплата пенсії
припиняється за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду: 1) якщо
пенсія призначена на підставі
документів, що містять недостовірні
відомості; 2) на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України; 3) у
разі смерті пенсіонера; 4) у разі
неотримання призначеної пенсії
протягом 6 місяців підряд; 5) в інших
випадках, передбачених законом.

З прийняттям рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року із ч. 1 ст. 49
Закону виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном.

Зазначена норма на час існування
спірних правовідносин та розгляду
справи не втратила чинності в силу
закону або визнання її
неконституційною.

З прийняттям рішення Конституційним
Судом України від 07 жовтня 2009 року
виключена така підстава для припинення
пенсійних виплат як проживання
пенсіонера за кордоном, що, безумовно
було б підставою для поновлення
конституційного права особи на виплату
пенсії незалежно від місця його
постійного проживання.

Згідно ст. 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування), заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

В даному випадку, факту припинення
здійснення пенсійних виплат не могло
бути, оскільки позивач взагалі не
перебував на обліку в будь-якому
територіальному управлінні Пенсійного
фонду України, оскільки досяг
пенсійного віку, перебуваючи за
кордоном, а отже пенсію йому призначено
не було, тому до спірних правовідносин
положення п.2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст.51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», що були визнані
неконституційними, не мають
відношення.

Колегія суддів зазначає, що пенсія за
віком ОСОБА_5 не може бути призначена
через відсутність права на призначення
пенсії в Україні. Так, відповідно до п.1
«Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій», затвердженого
Постановою правління Пенсійного фонду
України 25.11.2005 року за № 22-1 (далі -
Порядок № 22-1) заява про призначення
пенсії непрацюючим громадянам і членам
їх сімей подається заявником особисто
або через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально,
безпосередньо до органу, що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника. До заяви про
призначення пенсії за віком,
відповідно до п.7 Порядку № 22-1,
додаються документи про місце
проживання (реєстрації) особи.

Однак, ОСОБА_5 знятий з місця реєстрації
в Україні у зв'язку з виїздом на
постійне місце проживання до Ізраїлю,
тобто документ про місце реєстрації в
Україні, який є підставою для розгляду
питання про призначення пенсії в
Україні у відповідача відсутній;
відповідно до п. 16,29 Порядку № 22-1 особа,
яка звертається за пенсією (незалежно
від виду пенсії), повинна пред'явити
паспорт (або інший документ, що
засвідчує цю особу, місце її проживання
(реєстрації) та вік). За документ, що
засвідчує місце проживання особи,
приймаються: паспорт або довідка
уповноважених органів з місця
проживання (реєстрації), в тому числі
органів місцевого самоврядування.
Іноземні громадяни та особи без
громадянства подають також копію
посвідки на постійне проживання
(реєстрації). Оскільки, згідно
міжнародних Угод України з питань
соціального забезпечення Угода між
Україною та державою Ізраїль не
підписана, розглядати питання про
співробітництво в галузі пенсійного
забезпечення між Урядом України та
Урядом Держави Ізраїль немає законних
підстав.

Окрім того, згідно приписів ст. 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються.

Колегія суддів не приймає до уваги
твердження апелянта, що ст. 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
втратила чинність, оскільки на дату
звернення за призначенням пенсії
позивачу і на теперішній час вказана
норма Закону є діючою та
застосовується при визначенні права на
призначення пенсії, як така, що не
суперечить Закону № 1058.

Також слід зазначити, що згідно з п. 1
Положення про Пенсійний фонд України,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 24.10.2007 року № 1261
(далі - Положення), Пенсійний фонд
України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Віце-прем'єр-міністра України -Міністра
соціальної політики України.

Відповідно до п. 2 вказаного Положення,
Пенсійний фонд України у своїй
діяльності керується Конституцією
України та законами України, актами
Президента України та Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства соціальної політики
України, іншими актами законодавства
України, а також дорученнями
Президента України та Міністра.

Згідно з п. 17 вищенаведеного Положення,
Пенсійний фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
головні управління Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управліннях в районах,
містах і районах у містах.

Відповідно до зазначеного вище
Положення, Пенсійний фонд України, як
центральний орган виконавчої влади,
відповідно до покладених на нього
завдань лише організовує, координує та
контролює роботу його органів щодо
призначення (перерахунку) та виплати
пенсій. Спеціальних підрозділів, які
безпосередньо призначають та
виплачують пенсію, в Пенсійному фонді
України, не створено.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно до п. 2.2 Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002
року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 21.05.2002
року за № 442/6730, призначає (здійснює
перерахунок) і виплачує пенсії
управління Фонду в районі, місті і
районах у містах, а не Пенсійний фонд
України.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до ПФ України із
проханням призначити та виплатити їй
пенсію, проте останній не відмовляв у
призначенні та виплати такої, а лише
надав роз'яснення відповідно до Закону
України «Про звернення громадян».

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, то
колегія суддів апеляційної інстанції
підстав для його скасування не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 41, 160, 196, 183-2, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову
Печерського районного суду м. Києва від
30 квітня 2014 року залишити без
задоволення.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 30 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Петрик І.Й.

Судді:
Борисюк Л.П.

Кобаль М.І.

.

Головуючий суддя
Петрик І.Й.

Судді:
Борисюк Л.П.

Кобаль М.І.