Справа № 2270/6306/11
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/4835/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М., Стародуба О.П., -

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд справи
за позовом ОСОБА_4 до Військової
прокуратури Хмельницького гарнізону
про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою заступника військового
прокурора Хмельницького гарнізону на
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20 жовтня 2011 року, -

встановив:

У грудні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом, у якому, після зміни позовних
вимог, просив визнати неправомірними
дії військового прокурора
Хмельницького гарнізону щодо розгляду
його звернення від 13 травня 2004 року і
неповідомлення про наявність
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 27 серпня 2004
року та зобов'язати відповідача
розглянути і надати йому відповідь на
звернення від 13 травня 2004 року.

Ухвалою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 6 квітня 2010
року закрито провадження у
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_4 до військової прокуратури
Хмельницького гарнізону про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року ухвалу Хмельницького окружного
адміністративного суду від 6 квітня 2010
року в частині закриття провадження
щодо позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання неправомірними дій
військового прокурора Хмельницького
гарнізону по розгляду звернення від 13
травня 2004 року скасовано, а справу в цій
частині направлено до суду першої
інстанції для продовження розгляду. У
решті ухвалу суду першої інстанції
залишено без змін.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 20 жовтня 2011
року, позов задоволено. Визнано
неправомірними дії військового
прокурора Хмельницького гарнізону
щодо розгляду заяви ОСОБА_4 від 13 травня
2004 року. Зобов'язано військового
прокурора Хмельницького гарнізону
розглянути заяву позивача від 13 травня
2004 року та надати йому відповідь.

Не погоджуючись із рішеннями судів
попередніх інстанцій, заступник
військового прокурора Хмельницького
гарнізону звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 8
червня 2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20 жовтня 2011 року і прийняти нове
рішення про відмову ОСОБА_4 в
задоволенні позовних вимог. Відповідач
вказує на те, що за результатами
проведеної військовою прокуратурою
Хмельницького гарнізону перевірки по
зверненню ОСОБА_4 від 13 травня 2004 року
порушень зі сторони начальника 36
Гарнізонного будинку офіцерів
виявлено не було, акт прокурорського
реагування - протест, не вносився. Про
результати розгляду звернення від 13
травня 2004 року заступником військового
прокурора Хмельницького гарнізону 20
травня 2004 року позивачеві було надано
відповідь за вихідним № 2/1160.

ОСОБА_4 подав письмове заперечення на
зазначену касаційну скаргу, просить
таку залишити без задоволення, а
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 13 травня 2004 року на ім'я
військового прокурора Хмельницького
гарнізону позивачем було подано заяву,
яка цього ж дня зареєстрована у
військовій прокуратурі Хмельницького
гарнізону за вхідним № 1020.

ОСОБА_4 не отримав відповіді на вказану
заяву в порядку та строки, встановлені
Законом України «Про звернення
громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що в судовому засіданні не було
здобуто доказів надання військовим
прокурором Хмельницького гарнізону
відповіді на заяву позивача від 13
травня 2004 року щодо внесення протесту
прокурора проти протиправних дій
начальника 36 Гарнізонного будинку
офіцерів.

Статтею 40 Конституції України
визначено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону
України «Про звернення громадян» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України
«Про звернення громадян» звернення,
оформлені належним чином і подані у
встановленому порядку, підлягають
обов'язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 15
Закону України «Про звернення
громадян» органи державної влади,
місцевого самоврядування та їх
посадові особи, керівники та посадові
особи підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань). Відповідь за
результатами розгляду заяв (клопотань)
в обов'язковому порядку дається тим
органом, який отримав ці заяви і до
компетенції якого входить вирішення
порушених у заявах (клопотаннях)
питань, за підписом керівника або
особи, яка виконує його обов'язки.
Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 18
Закону України «Про звернення
громадян» громадянин, який звернувся
із заявою чи скаргою до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, засобів
масової інформації, посадових осіб, має
право одержати письмову відповідь про
результати розгляду заяви чи скарги.

У частині 1 статті 20 Закону України «Про
звернення громадян» встановлено, що
звернення розглядаються і вирішуються
у термін не більше одного місяця від
дня їх надходження, а ті, які не
потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи, організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

Статтею 123 Конституції України
закріплено, що організація і порядок
діяльності органів прокуратури
України визначаються законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону
України «Про прокуратуру» від

5 листопада 1991 року № 1789-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) прокурор розглядає
заяви і скарги про порушення прав
громадян та юридичних осіб, крім скарг,
розгляд яких віднесено до компетенції
суду.

Інструкцією з діловодства в органах
прокуратури України, затвердженої
наказом Генерального прокурора
України від 28 грудня 2002 року № 90, було
визначено, зокрема, порядок оброблення
та надсилання вихідної кореспонденції.

Так, вказаною Інструкцією (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
рекомендованими листами або
бандеролями (посилками) надсилаються
організаційно-розпорядчі та інші
документи за підписом керівництва
прокуратури, витяги із наказів з
особового складу, штатні розклади,
фінансові та процесуальні документи,
кримінальні справи, наглядові
провадження, матеріали перевірок,
листи з додатками, кореспонденція, що
адресується за кордон. Рекомендовані
(цінні) листи та бандеролі (посилки)
здаються на пошту відповідно до
реєстру, в якому вказуються номери
поштових відправлень, адреса,
одержувач, номери документів. Реєстр
складається у трьох примірниках - один
залишається у секретаріаті для
довідок, а повернений з пошти
передається до бухгалтерії для звіту.
Решта документів враховується в
поштових реєстрах або книгах, де
вказується номер листування та дата
відправлення. Якщо номер безособовий,
наприклад: «07р» - поряд з ним у дужках
вказується прізвище з ініціалами
одержувача чи назва організації.
Документи, що адресуються постійним
кореспондентам, рекомендується
відправляти у конвертах з адресою
одержувача та відправника, що
виготовляються заздалегідь
машинописним або друкарським способом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (частина 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Оскільки військовою прокуратурою
Хмельницького гарнізону не було надано
в суд доказів на підтвердження надання
ОСОБА_4 відповіді на його звернення від
13 травня 2004 року, то колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про порушення
відповідачем прав позивача на
одержання письмової відповіді про
результати розгляду згаданої заяви у
порядку та строки, встановлені Законом
України «Про звернення громадян».

Оцінюючи доводи військової
прокуратури Хмельницького гарнізону
про надання позивачеві відповіді на
його звернення від 13 травня 2004 року
(лист від 20 травня 2004 року за вихідним №
2/1160), суд апеляційної інстанції вірно
врахував, що положеннями вказаної
Інструкції передбачено посилання у
вихідних документах - відповідях, окрім
зазначення номера листування та дати
підписання, на вихідний номер і дату
одержаного документа, а лист від 20
травня 2004 року за вихідним № 2/1160, за
підписом заступника військового
прокурора Хмельницького гарнізону, не
містить посилань на дату одержаного
звернення позивача. Встановити на яке
саме звернення ОСОБА_4 надано відповідь
відповідачем у листі від 20 травня 2004
року за вихідним № 2/1160 не вбачається
можливим.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення в межах касаційної
скарги.

Відповідно до частини 3 статті 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційну скаргу заступника
військового прокурора Хмельницького
гарнізону слід залишити без
задоволення, оскільки постанова
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року та ухвала Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20 жовтня 2011 року прийняті з
додержанням норм права, а доводи
касаційної скарги висновки судів не
спростовують, підстави для призначення
справи до розгляду в судовому
засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу заступника
військового прокурора Хмельницького
гарнізону - залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20 жовтня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Військової прокуратури
Хмельницького гарнізону про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.