Справа № 2а-0770/1358/11
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
Справа №
54889/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Шинкар Т.І. та Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року
у справі за позовом Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені на суму 19203,38 грн.,-

В С Т А Н О В
И В:

28.04.2011 року позивач звернувся з позовом
до суду та просив стягнути з ФОП ОСОБА_1
адміністративно-господарські санкції
та пеню в сумі 19203,38 грн. за недотримання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

В обґрунтування своїх вимог вказує на
те, що відповідачем подано до
відділення звіт форма №10-ПІ річна
«Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів» за 2010 рік
з якого випливає, що відповідач вимогу
Закону не виконав. Згідно рядка 03 звіту,
кількість інвалідів які повинні
працювати на підприємстві відповідно
до вимог ст. 19 Закону становить 1 особа,
в той же час, згідно рядка 02 звіту, на
підприємстві протягом 2010 року
середньооблікова кількість інвалідів
становила 0 осіб. ОСОБА_1 повинен був
самостійно в строк до 15 квітня року,
наступного за роком в якому відбулось
порушення, розрахувати та сплатити
адміністративно-господарські санкції.
Невиконання вимог закону щодо сплати
відповідних санкцій є підставою для їх
стягнення в примусовому порядку,
шляхом звернення з позовом до суду.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року
позов задоволено. Стягнуто з фізичної
особи підприємця ОСОБА_1 на користь
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно - господарські санкції
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
сумі 19134,50 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у сумі 68,88 грн..

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням відповідачем подано
апеляційну скаргу. Вважає постанову
суду необґрунтованою і незаконною
через недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи. Просить оскаржувану
постанову скасувати прийняти нову,
якою в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт зокрема зазначає, що
позивач, посилаючись на порушення з
боку відповідача вимог Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» не надав суду
доказів направлення інвалідів до
останнього з метою працевлаштування та
докази того, що їм було відмовлено у
працевлаштуванні, або ж про факти
відмови у працевлаштуванні інвалідів
за їх безпосереднім зверненням до
відповідача, а тому немає жодних
підстав вважати, що підприємець ОСОБА_1
порушив встановлені правила
здійснення господарської діяльності.

У відповідності до вимог статті 41 КАС
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Докази, одержані
з порушенням закону, судом при
вирішенні справи не беруться до уваги.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи, а саме із
статистичного звіту відповідача «Про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2010 рік» (форма № 10 -ПI),
встановлено, що на підприємстві
відповідача у звітному періоді не
працювали інваліди у кількості,
визначеній Законом (а.с.5). Згідно
поданого відповідачем звіту,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу 10 осіб,
чисельність інвалідів штатних
працівників, які повинні працювати на
підприємстві відповідача на робочих
місцях для інвалідів складає 1 особа,
середньооблікова кількість інвалідів
на підприємстві 0 осіб, середньорічна
заробітна плата штатного працівника
38269,00 грн., та сума
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів не
зазначена.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно статті 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний. Рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів. Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

За змістом статті 18-11 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» пошук відповідної
роботи для інваліда здійснює державна
служба зайнятості.

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Частиною 2 статті 218 Господарського
Кодексу України встановлено, зокрема,
що учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для не
припущення господарського
правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідачем не були
виконані вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо прийняття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

Матеріалами справи не підтверджується,
що відповідачем вжито всіх необхідних
заходів для працевлаштування
інвалідів, та створено робочі місця для
інвалідів, надсилання звітів до
міського центру зайнятості та надання
звітів Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України, а тому у суду першої інстанції
були правові підстав для застосування
до відповідача
адміністративно-господарських
санкцій.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 41, 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198,
ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року
у справі № 2а-0770/1358/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
Т.І. Шинкар

В.В. Гуляк