Справа № 805/9852/13-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/800/56413/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Мороз Л.Л., Сороки М.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до реєстраційної
служби Ворошиловського районного
управління юстиції в місті Донецьку,
державного реєстратора речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції в місті Донецьку Андреєвої
Тетяни Валеріївни про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року,

у с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з адміністративним позовом до
реєстраційної служби Ворошиловського
районного управління юстиції в місті
Донецьку, державного реєстратора
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Ворошиловського
районного управління юстиції в місті
Донецьку Андреєвої Т.В. про скасування
рішення та зобов`язання вчинити певні
дії.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що
06 червня 2013 року вона звернулася до
Реєстраційної служби Ворошиловського
районного управління юстиції у місті
Донецьку із заявою про реєстрацію
права власності на земельну ділянку,
розташовану на території колишнього
КСП «Широкий» (пай № 200) у Ленінському
районі міста Донецька Донецької
області.

Рішенням державного реєстратора
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Ворошиловського
районного управління юстиції в місті
Донецьку Андреєвої Т.В. за № 3168164 від 14
червня 2013 року позивачу у державній
реєстрації права власності на земельну
ділянку відмовлено у зв`язку з її
належністю до земель товарного
сільськогосподарського виробництва,
на які, у відповідності до пункту 15
Перехідних положень Земельного
кодексу, розповсюджується заборона їх
відчуження.

Вважає відмову в державній реєстрації
права власності на земельну ділянку
неправомірною, у зв`язку з чим просить
скасувати вищезазначене рішення
державного реєстратора, а також
зобов'язати відповідачів
зареєструвати за нею право власності
на земельну ділянку, розташовану на
території колишнього КСП «Широкий»
(пай № 200) у Ленінському районі міста
Донецька Донецької області, на
підставі відповідного судового
рішення.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від
17 вересня 2013 року адміністративний
позов задоволено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18
жовтня 2013 року постанову суду першої
інстанції скасовано, у задоволенні
позову відмовлено.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, просить скасувати
його постанову та залишити в силі
постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга позивача підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до норм статті 3 Закону
України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -
Закон № 1952-IV) державна реєстрація прав
є обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації. Державна
реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 4 зазначеного
Закону встановлено, що обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Частина перша статті 19 Закону № 1952-IV
передбачає, що державна реєстрація
прав проводиться на підставі:
договорів, укладених у порядку,
встановленому законом; свідоцтв про
право власності на нерухоме майно,
виданих відповідно до вимог цього
Закону; свідоцтв про право власності,
виданих органами приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; державних актів на право
власності або постійного користування
на земельну ділянку у випадках,
встановлених законом; рішень судів, що
набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Приписами статті 16 Закону № 1952-IV
встановлено, що заява про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
подається до органу державної
реєстрації прав, на території якого
розміщений об'єкт нерухомого майна або
більша за площею його частина. Разом із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень подаються документи, що
підтверджують виникнення, перехід,
припинення відповідних прав, та
документ, що підтверджує оплату послуг
з державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 06 червня 2013 року
ОСОБА_1 звернулася до Реєстраційної
служби Ворошиловського районного
управління юстиції у місті Донецьку із
заявою про реєстрацію права власності
на земельну ділянку, до якої було
надано рішення Ленінського районного
суду міста Донецька від 14 листопада 2008
року, яким визнано чинним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
сільськогосподарського призначення,
укладений 03 січня 2007 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4

Також зазначеним судовим рішенням
визнано за ОСОБА_1 право власності на
земельну ділянку, розташовану на
території колишнього КСП «Широкий»
(пай №200) у Ленінському районі міста
Донецька Донецької області.

Відповідно до статті 24 Закону № 1952-IV у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо: заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; об'єкт
нерухомого майна або більша його
частина розміщені на території іншого
органу державної реєстрації прав; із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень звернулася неналежна
особа; подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; заявлене право вже
зареєстровано.

Частиною третьою цієї статті
визначено, що відмова у державній
реєстрації прав з підстав, не
передбачених цим Законом, заборонена.

За результатами розгляду заяви
позивача Державним реєстратором прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції в місті Донецьку Андреєвою Т.В.
прийнято рішення № 3168164 від 14 червня 2013
року про відмову у державній
реєстрації за ОСОБА_1 права власності
на вищевказану земельну ділянку.

Своє рішення державний реєстратор
мотивував тим, що відповідно до пункту
15 перехідних положень земельного
кодексу України до набрання чинності
законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 1 січня 2016 року, не
допускається відчуження земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної та комунальної
власності. При цьому відповідач не
врахував встановлених рішенням
Ленінського районного суду міста
Донецька від 14 листопада 2008 року
обставин.

Отже, як вбачається зі змісту
оспорюваного позивачем рішення,
державний реєстратор фактично надав
правову оцінку рішенню суду, яке
набрало чинності, та обставинам, які в
ньому зазначені.

У зв`язку з цим колегія суддів Вищого
адміністративного суду України Разом
погоджується із позицією суду першої
інстанції стосовно того, що чинним
законодавством України державному
реєстратору не надано повноважень щодо
тлумачення рішень суду, а також надання
правової оцінки їхнього змісту.

Відповідно до частини другої статті 13
Закону України від 07 липня 2010 року №
2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»
судове рішення, яким закінчується
розгляд справи в суді, ухвалюється
іменем України. Судові рішення, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.
Обов'язковість урахування
(преюдиційність) судових рішень для
інших судів визначається
процесуальним законом. Судові рішення
інших держав є обов'язковими до
виконання на території України за умов,
визначених законом, відповідно до
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

З урахуванням вищевикладених обставин
та норм чинного законодавства
державний реєстратор речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції в місті Донецьку Андреєва Т.В.
була зобов`язана зареєструвати право
власності на земельну ділянку за
ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського
районного суду міста Донецька від 14
листопада 2008 року, а тому суд першої
інстанції прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про
неправомірність її відмови в
реєстрації права власності на підставі
відповідної заяви позивача.

Позицію суду апеляційної інстанції про
відмову у задоволенні позову у зв`язку
з недійсністю угоди стосовно
відчуження земельної ділянки, оскільки
вона була укладена в період дії
заборони на відчуження земельних
ділянок та земельних часток (паїв),
колегія суддів вважає невірною з таких
підстав.

Як вбачається з державного акту на
право власності на земельну ділянку
від 19 липня 2004 року, цільове
призначення спірної земельної ділянки
є ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Пунктом 15 розділу Х Перехідних
положень Земельного кодексу України (в
його редакції з урахуванням змін і
доповнень, внесених Законом від
09 лютого 2006 року № 3415-IV) встановлено,
що громадяни та юридичні особи, які
мають у власності земельні ділянки для
ведення селянського (фермерського)
господарства та іншого товарного
сільськогосподарського виробництва, а
також громадяни України - власники
земельних часток (паїв) не вправі до 1
січня 2007 року продавати або іншим
способом відчужувати належні їм
земельні ділянки та земельні частки
(паї), крім передачі їх у спадщину та при
вилученні земель для суспільних
потреб.

Угоди (у тому числі довіреності),
укладені під час дії заборони на
відчуження земельних ділянок та
земельних часток (паїв), встановленої
абзацом першим цього пункту, в частині
відчуження зазначених ділянок та
земельних часток (паїв), а так само в
частині передачі прав на відчуження
зазначених ділянок та земельних часток
(паїв) на майбутнє є недійсними з
моменту їх укладення(посвідчення).

Законом України від 19 грудня 2006 року №
490-V «Про внесення змін до Земельного
кодексу України щодо заборони продажу
земель сільськогосподарського
призначення до прийняття відповідних
законодавчих актів» дію наведеної
заборони було відновлено лише з 13 січня
2007 року (коли цей Закон набрав
чинності).

З аналізу вищезазначених норм слідує,
що в період з 1 по 13 січня 2007 року
Земельний кодекс України не містив
норми, яка б забороняла укладення угод
відчуження земельної ділянки для
ведення селянського (фермерського)
господарства та іншого товарного
сільськогосподарського виробництва, а
тому сам по собі факт укладення
договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки 03 січня 2007 року не
може свідчити про його недійсність. В
подальшому законність цієї угоди
підтвердив Ленінський районний суд
міста Донецька у своєму рішенні від 14
листопада 2008 року, висновки якого є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

За таких обставин, постанову суду
апеляційної інстанції необхідно
скасувати, а постанову суду першої
інстанції - залишити в силі.

Керуючись статтями 223, 226, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року у цій справі скасувати та залишити
без змін постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 17
вересня 2013 року

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
Л.Л. Мороз

М.О. Сорока