Справа № К/9991/54749/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/54749/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради, Головного
управління Державного казначейства
України в Запорізької області, третя
особа - Головне управління праці та
соціального захисту населення
Запорізької державної обласної
адміністрації про стягнення
недоплаченої суми щорічної допомоги на
оздоровлення за касаційною скаргою
управління праці та соціального
захисту населення Комунарської
районної адміністрації Запорізької
міської ради на постанову
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 16 липня 2008 року та
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 19 травня 2009 року,

в с т а н о в и л а:

20 лютого 2008 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що має статус потерпілої внаслідок
Чорнобильської катастрофи категорії 2
(евакуйована із зони відчуження у 1986
році), тому відповідно до частини
четвертої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» має право
на щорічну допомогу на оздоровлення в
розмірі трьох мінімальних заробітних
плат. Проте управління праці та
соціального захисту населення
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради здійснювало
виплату цієї допомоги в 2002, 2005 - 2008 роках
в значно менших розмірах, в 2001, 2003, 2004
роках допомога не виплачувалась.
Просила з урахуванням уточнення
позовних вимог визнати неправомірними
дії відповідача щодо відмови позивачу
в перерахунку та виплаті недоотриманої
нею щорічної допомоги на оздоровлення
на підставі статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за 2001 - 2008
роки; стягнути з відповідача на користь
позивача недоотриману суму щорічної
допомоги на оздоровлення за 2002, 2005 - 2008
роки в розмірі 5090,30 грн; зобов'язати
відповідача надати позивачу щорічну
допомогу на оздоровлення за 2001, 2003, 2004
роки у розмірі, встановленому статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а саме у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат,
встановлених законодавством України
на час виплати.

Постановою Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 16 липня 2008 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з управління праці та
соціального захисту населення
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради на користь
ОСОБА_1 недоплачену суму допомоги на
оздоровлення в розмірі 2595 грн (2007, 2008
роки).

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 19 травня 2009 року апеляційну
скаргу управління праці та соціального
захисту населення Комунарської
районної адміністрації Запорізької
міської ради задоволено частково.

Постанову Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 16 липня 2008 року
скасовано в частині відмови в
задоволенні позовних вимог за 2001, 2002,
2003, 2004, 2005 роки.

Визнано неправомірними дії управління
праці та соціального захисту населення
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради щодо
перерахунку та виплати ОСОБА_1
щорічної допомоги на оздоровлення на
підставі статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за 2001, 2002,
2003, 2004, 2005 роки.

Зобов'язано відповідача перерахувати
та виплати ОСОБА_1 щорічну допомогу на
оздоровлення на підставі статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2001, 2002, 2003, 2004, 2005 роки в
розмірі 6245,30 грн.

Вказуючи на допущені, на думку
управління праці та соціального
захисту населення Хорольської
районної державної адміністрації
Полтавської області, судами порушення
норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильних судових рішень,
відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанції та
ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
потерпілої внаслідок Чорнобильської
катастрофи категорії 2 (евакуйована із
зони відчуження у 1986 році). Позивачу
було виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення за 2007 рік у розмірі 75 грн у
березні 2007 року, за 2008 рік у розмірі 75
грн у січні 2008 року. Зазначені
обставини сторонами не оспорюються.

Згідно з положенням абзаців сьомого
частини четвертої та частини сьомої
статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
евакуйованим із зони відчуження у 1986
році, включаючи дітей, передбачена
щорічна виплата допомоги на
оздоровлення в розмірі трьох
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ встановлено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, розмір щорічної допомоги
на оздоровлення, зокрема, евакуйованим
із зони відчуження у 1986 році, включаючи
дітей, - 15,70 грн. Постановою Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 було збільшено розмір
щорічної допомоги на оздоровлення,
зокрема, евакуйованим із зони
відчуження у 1986 році, включаючи дітей, -
75 грн, який також не відповідав розміру,
встановленому законами України.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону виступала
мінімальна заробітна плата, розмір
якої на 2001 - 2003 роки визначався законами
України про встановлення розміру
мінімальної заробітної плати на
відповідні роки, на 2004 - 2008 роки
визначався законами України про
державний бюджет на відповідні роки.

Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від
20 грудня 2005 року № 3235-IV дію абзаців
другого - сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого -
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зупинено
на 2006 рік.

Таким чином, у 2006 році щорічна допомога
на оздоровлення підлягала сплаті в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562.

Оскільки дія положень статті 48 Закону
№ 796-ХІІ на 2001 - 2005 роки не зупинялася, то
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, вихідним
критерієм обрахунку такої допомоги
виступала мінімальна заробітна плата,
встановлена законами України про
встановлення розміру мінімальної
заробітної плати та про Державний
бюджет України на відповідні роки.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007
рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V дію
абзаців другого - сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців
другого - сьомого частини четвертої та
частини сьомої статті 48 Закону № 796-ХІІ
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-р/2007 положення
пункту 30 статті 71 Закону № 489-V визнані
неконституційними.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI статтю 48 Закону №
796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Як встановлено судом першої інстанції,
кошти на оздоровлення на 2007, 2008 роки
були виплачені позивачу в березні 2007
року та в січні 2008 року відповідно.
З наведеного вбачається, що спірні
правовідносини мали місце між
сторонами саме в березні 2007 року та в
січні 2008 року, тобто до постановлення
Рішень Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22
травня 2008 року №10-рп/2008.

Та обставина, що пункт 30 статті 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» втратив чинність з 9 липня 2007
року, а підпункт 11 пункту 28 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
втратив чинність з 22 травня 2008 року,
тобто з дат ухвалення Конституційним
Судом України рішень про це, дає
підстави для застосування зазначених
положень статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» лише після
9 липня 2007 року та після 22 травня 2008
року, оскільки відповідно до положень
частини першої статті 58 Конституції
України закони не мають зворотної дії у
часі.

Станом на дату виплати позивачу коштів
на оздоровлення за 2007, 2008 роки в частині
визначення розміру цих коштів чинними
були лише положення постанови Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, на підставі яких і були
проведені відповідні виплати. Після
прийняття рішень Конституційним Судом
України у суб'єкта владних повноважень
не виникло додаткових зобов'язань щодо
перерахунку раніше виплачених
позивачу сум щорічної допомоги на
оздоровлення.

Позивач, звернувшись до суду з позовом
20 лютого 2008 року, пропустила строк
звернення до суду щодо позовних вимог
про стягнення недоплаченої суми
щорічної допомоги на оздоровлення за
2001 - 2006 роки, клопотання про поновлення
строку звернення до суду у позовній
заяві не заявляла.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
за 2001, 2002, 2003, 2004, 2005 роки, помилково
застосував до спірних правовідносин,
пов'язаних з оскарженням рішень, дій та
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, положення пункту 3 частини
першої статті 268 Цивільного
процесуального кодексу України.

Оскільки у порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, то застосування
до зазначених правовідносин положення
пункту 3 частини першої статті 268
Цивільного процесуального кодексу
України замість строків звернення до
суду, визначених статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), є
необґрунтованим.

Відповідач у запереченнях проти позову
наполягав на застосуванні наслідків
пропущення строку звернення до суду,
передбачених статтею 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради задовольнити.

Постанову Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 16 липня 2008 року та
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 19 травня 2009 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.