Справа № 2а-4657/11
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" липня 2014 р. м. Київ
К/800/2804/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Загородньої М. О.,

за участю: третьої особи - ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до
Раковецької сільської ради
Богородчанського району
Івано-Франківської області, третя
особа: ОСОБА_4, про визнання
протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_6 звернулась з позовом до
Раковецької сільської ради
Богородчанського району
Івано-Франківської області про
визнання незаконним рішення четвертої
сесії шостого демократичного
скликання Раковецької сільської ради
від 15 березня 2011 року № 15-4/2011 "Про
розгляд заяви гр.
ОСОБА_4" .

Постановою Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 21
березня 2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року скасовано постанову
Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 21
березня 2012 року та прийнято нове
рішення, яким позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_4
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просив його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях позивача просила
залишити скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
третьої особи та його представника,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням другої
сесії шостого демократичного
скликання Раковецької сільської ради
"Про розгляд заяви гр. ОСОБА_6" від 24
грудня 2010 року № 14-2/2010 надано
дозвіл на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, площею 0,0552 га, для ведення
особистого селянського господарства в
урочищі "Під берегом".

Рішенням четвертої сесії шостого
демократичного скликання Раковецької
сільської ради "Про розгляд заяви гр.
ОСОБА_4" від 15 березня 2011 року № 15-4/2011
вирішено надати дозвіл на складання
технічної документації з
інвентаризації та виготовлення
державного акту на право власності на
земельну ділянку, площею 0,0964 га, по вул.
І Франка, 27а, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд.

Не погоджуючись з рішенням ради від 15
березня 2011 року № 15-4/2011, позивач
звернулася з позовом до
адміністративного суду про його
скасування.

Суд першої інстанції в задоволенні
позову відмовив, вказуючи, що
оскаржуваним рішенням права позивача
не порушені.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що оскаржуване рішення
ради порушує права суміжного
землекористувача - ОСОБА_6, а відтак є
протиправним.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 116 ЗК України
(в редакції, чинній на час прийняття
спірних рішень) громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону.

Згідно із приписами ст. 125 ЗК України
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. Документи, що
посвідчують право на земельну ділянку,
визначені у ст. 126 ЗК України.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, зокрема, шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Системний аналіз вказаних норм
законодавства приводить до висновку,
що підставами для визнання недійсним
акта (рішення) є невідповідність його
вимогам законодавства або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт, і порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. При цьому захист
таких прав має бути нерозривно
пов'язаний з тим фактом, що у особи
існує правовий інтерес як власника або
як користувача на цю земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що позивач, всупереч
наведеним вище приписам, не надала до
суду належного документального
підтвердження, що вона є власником чи
користувачем земельної ділянки, на
захист якого остання звернулася до
суду, не зазначила, яким чином в момент
прийняття оспорюваного акту
оскаржуване рішення порушувало її
права на землю.

Колегія суддів зазначає, що згідно із ч.
1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство
спрямоване на захист саме порушених
прав осіб у сфері публічно-правових
відносин, тобто для відновлення
порушеного права в зв'язку із
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень особа повинна довести,
яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів позивача у справі.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір,
суд повинен надати об'єктивну оцінку
наявності порушеного права чи інтересу
на момент винесення оспорюваного акту,
а також визначити, чи відповідає
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Відтак положення статей 116, 125, 126 ЗК
України дає підстави вважати, що
отримання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не означає позитивного рішення
про надання її у власність, що фактично
вказує про відсутність обтяжень
земельної ділянки у такому випадку.
Тому у суду не має підстав вважати
приорітетність того чи іншого заявника
на стадії надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Між тим, при розгляді справи в
апеляційному провадженні суд вдався до
оцінки дій відповідача, при цьому не
звернув увагу на те, що оскаржуване
рішення жодним чином не порушує право
позивача на земельну ділянку.

Таким чином передчасне уявлення
позивача про наявність підстав для
задоволення позову у обраний спосіб, за
відсутності при цьому порушень його
прав та інтересів оспорюваним
рішенням, не є підставою для
задоволення такого позову, оскільки
відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 КАС
України особа звертається до суду саме
за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав та охоронюваних
законом інтересів.

Окрім того, суд апеляційної інстанції
не навів порушених відповідачем норм
права, які б встановлювали
загальнообов'язкові правила поведінки
по відношенню до позивача.

Отже висновок суду апеляційної
інстанції не ґрунтується на нормах
законодавства і спростовується
наявними матеріалами справи.

Зважаючи на викладені обставини, суд
апеляційної інстанції помилково
скасував постанову суду першої
інстанції, а висновок місцевого
адміністративного суду щодо
безпідставності заявленого позову є
правильним.

Згідно із ст. 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року скасувати та залишити в силі
постанову Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 21
березня 2012 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: