Справа № 806/2021/14
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Франовська К.С.
УХВАЛА

іменем України

"21" липня 2014 р.
Справа № 806/2021/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Франовської К.С.

суддів:
Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

при секретарі
Марчук Ю.А. ,

за участю сторін:

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Управління державної міграційної
служби України в Житомирській області
на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від "02" червня
2014 р. у справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до Управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області про визнання
протиправними та скасування рішень,
зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року громадяни Російської
Федерації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись
в суд з адміністративним позовом до
управління державної міграційної
служби України в Житомирській області
області ( далі - УДМС в Житомирській
області, відповідач) про визнання
протиправними рішень про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця в
Україні та їх скасування, і
зобов'язання прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 02 червня 2014
року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задоволено. Постановлено :

-визнати протиправним та скасувати
рішення управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області про відмову
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, що
оформлені наказами №№57,58 від 25 квітня
2014 року;

-зобов'язати управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області прийняти рішення
про оформлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У апеляційній скарзі управління
державної міграційної служби України в
Житомирській області, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, допущених судом,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове про відмову у позові. Вказує на те,
що судом невірно застосовано чинне
законодавство щодо статусу біженця та
особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, що призвело до
постановлення незаконного рішення. На
думку відповідача, суд не дав
правильної правової оцінку тому факту,
що позивачі не довели достовірності
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтуються їх заяви.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Як встановив суд, позивачі, подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у лютому 2014 року та у
січні 2014 року, відповідно, на законних
підставах прибули в Україну.

10 квітня 2014 року позивачі звернулись
до відповідача із заявами про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту .

Заяви мотивовані загрозою політичного
переслідування ОСОБА_3 та його родини
внаслідок здійснення правозахисної
діяльності в Україні.

11 квітня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
видані довідки про звернення за
захистом в Україні(а.с.19-20).

Наказами управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області від 25.04.2014 року
№57 о/д та 58 о/д ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відмовлено у оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту.

У висновках щодо прийняття рішень про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту зазначено, що
заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є очевидно
необґрунтованими, у заявників відсутні
умови, зазначені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а також у зв"язку
з тим, що заяви носять характер
зловживання (а.с.267-171,192-196).

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, про те, що висновки органу
державної міграційної служби не
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам законодавства, з
огляду на наступне.

Як встановлено матеріалами справи,
ОСОБА_3 народився в м.Новоросійську,
Краснодарського краю, в Росії.
Росіянин, з 2003 року займається
адвокатською практикою. Його дружина,
ОСОБА_4, росіянка, народилась у
м.Енгельс, Саратовської області,
викладач філософських дисциплін.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадянами Росії.

ОСОБА_3 у анкеті особи, яка звернулась
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, стверджує, що у встановленому
порядку покинув Росію, країну
постійного проживання , в січні 2007 року,
проте з цього часу неодноразово
виїжджав в Росію і повертався до
України.

ОСОБА_4 у своїй анкеті вказала, що
покинула країну постійного проживання
з січні 2009 року, і також неодноразово
виїжджала в Росію і поверталась до
України.

ОСОБА_3 зазначив, що з 2006 року прибув в
Україну у зв"язку з професійною
діяльністю адвоката, оскільки
здійснював супровід російських
інвестицій в українські підприємства.
В подальшому , залишився проживати у
м.Житомирі і займатися адвокатською
діяльністю.

Останній раз, ОСОБА_3 прибув в Україну 13
лютого 2014 року, ОСОБА_4 в січні 2014 року. У
квітні позивачі звернулись до
відповідача із заявами про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В заяві до УДМС в Житомирскій області
та анкеті, ОСОБА_3 зазначив, що подальше
проживання в Росії вважає неможливим з
огляду на політичне становище в
державі та реальну загрозу
переслідування у зв"язку з професійною
діяльністю та політичними
переконаннями.

ОСОБА_4 заявила, що причиною її виїзду з
Росії стала адвокатська діяльність
чоловіка, неможливість проживати в
країні через політичні погляди, які
істотно не співпадають з державною
ідеологією.

Позивачі не заперечують , що дійсно,
вони протягом останніх років часто
безперешкодно перетинали кордон
України з Російською Федерацією, як у
одному, так і у іншому напрямку. Дійсно,
вони, як і вказує відповідач, не є
членами жодної політичної, релігійної,
військової чи громадської організації,
однак мають активну соціальну позицію
щодо підтримки незалежності України та
подій, що сталися в Україні в період з
листопада 2013 року по теперішній час, а
особливо, Революції Гідності. Крім
того, не підтримують анексії
Російською Федерацією Кримського
півострова.

Позивачі стверджують, і це вбачається з
матеріалів справи, важливим моментом у
прийнятті рішення стало те, що ОСОБА_3
приймав участь у якості адвоката та
представляв інтереси С. Бандери в
процесі розгляду судами на території
України справи щодо визнання
незаконним та скасування Указу
Президента України №46/2010 "Про
присвоєння С.Бандері звання Герой
України.

Саме правозахисна діяльність у цій
справі призвела до формування певних
політичних переконань та поглядів,
зміни власного світогляду на історію
України та її відносини з Росією
протягом ХХ-го століття.

Перевіряючи доводи позивачів про те, що
його активна життєва позиція щодо
провідників боротьби за незалежність
України - Степана Бандери та Романа
Шухевича, стала причиною конфлікту з
владою на території Росії, суд визнає
їх обґрунтованими, з огляду на таке.

Як відомо з офіційних джерел,
Міністерство закордонних справ
Російської Федерації висловило
офіційну позицію щодо рішення
президента України Віктора Ющенка
присвоїти лідерові ОУН Степану Бандері
звання Героя України.

"Указ про нагородження Степана Бандери
орденом Героя України - подія настільки
одіозної властивості, що воно не могло
не викликати однозначно негативну
реакцію, перш за все в Україні. Вже
відома позиція з цього питання цілого
ряду українських політиків, що
вважають, що рішення подібного роду не
сприяють консолідації української
громадської думки", - говориться в
офіційному коментарі МЗС РФ,
розміщеному на офіційному сайті
відомства.

"Що стосується російської реакції, то
ЗМІ і суспільні структури із цього
приводу висловилися вичерпно,
тональність оцінок варіює від їдкої
іронії до жорсткої критики, що повною
мірою відповідає настроям громадської
думки Росії", - заявило російське МЗС.

Відтак, неспростованими залишились
доводи позивача про те, що участь в
якості адвоката онука С.Бандери у
згаданій справі, стала підставою для
його викликів до територіальних
відділів Федеральної служби безпеки
РФ, де на нього здійснювався
психологічний тиск, з метою змусити
відмовитись від участі у справі та
припинити коментарі ЗМІ Росії з цього
питання.

Позивачі відверто заявили, що
категорично виступали проти анексії
Росією Криму і активно сприйняли
Революцію Гідності в Україні,
підтримують Україну в її боротьбі за
незалежність.

Все це унеможливило їх повернення в
Росію, з огляду на утиски прав з боку
владних структур Російської Федерації
.

На обґрунтування побоювання "розправи"
за політичні погляди та переконання,
позивачі додали до позовної заяви ряд
публікацій ЗМІ та інтернет- видань
щодо позиції російського уряду
відносно росіян, які побували на
Майдані та тих, які не визнають
приєднання Криму до Росії.

Надаючи правову оцінку обставинам
даної справи, колегія суддів
апеляційного суду виходить з
наступного.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 3акону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

П.13 ч.1 ст.1 3акону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання ( в редакції, на
час виникнення правовідносин).

Відповідно до ч.5 ст.5 вказаного Закону
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в п.1 чи 13 ч.1
ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона
не може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п. 1
чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Ч.1 ст. 8 вказаного Закону передбачено,
що орган міграційної служби, який
прийняв до розгляду заяву іноземця чи
особи без громадянства про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає заявникові
довідку про звернення за захистом в
Україні та реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в заяві, та інші документи,
вимагає додаткові відомості та приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
зазначеного питання.

Відповідно до ч.6, ч.7 ст.8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені п. 1
чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися. У разі прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, орган міграційної
служби протягом трьох робочих днів з
дня його прийняття надсилає заявнику
або його законному представнику
письмове повідомлення з викладенням
причини відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Згідно з ч.4 ст.8 вказаного Закону
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймається на підставі письмового
висновку працівника, який веде справу,
і оформлюється наказом керівника
органу міграційної служби.

Процедура попереднього розгляду заяви
врегульована ст.ст.7 та 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", а
також розділом ІV Правил розгляду заяв
та оформлення документів, необхідних
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених Наказом МВС
України № 649 від 07.09.2011 року, виходячи
із змісту яких, у висновку обов'язково
робиться посилання на використану
інформацію про країну походження
заявника, включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником або його
законним представником. Цей висновок
повинен включати посилання на точну,
актуальну інформацію з декількох
джерел.

Колегія суддів зазначає, що
встановлення статусу біженця потребує,
перш за все, оцінки тверджень заявника,
проте ця оцінка не може вважатись
повною та правильною, якщо вона
проведена без врахування загальної
соціальної, політичної та правової
ситуації в країні походження. Належний
розгляд потребує, щоб зібрана та
проаналізована інформація

відносно біженця містила актуальні та
повні матеріали про ситуацію у країні
походження заявника, необхідні як
невід'ємний елемент для аналізу
істотних підстав для надання (відмови)
статусу біженця.

Матеріалами справи стверджується, що
при розгляді заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
вказану вище оцінку органу міграційної
служби здійснено без урахуванням
тверджень позивачів щодо побоювання
стати жертвою переслідувань за
політичною ознакою. Зокрема, посадовою
особою УДМС в Житомирській області
проведено співбесіду з детальним
опитуванням щодо побоювань стати
жертвою , проте оцінка дана без
урахування сукупності політичної та
правової ситуації в країні походження,
а також складник міжнародних відносин
між Україною та Російською Федерацією.

Законодавець визначив, що
підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

При розгляді зазначених справ слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця.

Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року, поняття
"біженець" включає підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких підстав
відносяться: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Отже, обов'язок доказування
покладається на заявника, який повинен
надавати правдиві обґрунтування
фактів, викладених у заяві, і щоб на
підставі цих фактів могло бути
прийняте належне рішення. Це означає,
що заявник повинен переконати посадову
особу органу міграційної служби в
правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН
у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього, особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Зважаючи Закон України «Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що згідно з п.5 ст.4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27.04.2004
року заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Матеріалами справи стверджується, що з
позивачем проводилися співбесіди з
метою з'ясування всіх обставин справи,
необхідних для прийняття рішення за
поданою заявою, відповідачем
проводився аналіз матеріалів
офіційних джерел про країни походження
позивача. При цьому, перевірка фактів,
обставин та підстав, зазначених
позивачем у заяві

про надання статусу біженця здійснена
відповідачем без всебічного вивчення
та оцінки всіх документів і матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для набуття статусу біженця.

Колегія суддів апеляційного суду
звертає увагу на те, що висновки
управління державної міграційної
служби України в Житомирській області
складені без урахування як
суб"єктивного фактора - наявності
побоювання у позивачів можливих
переслідувань, утисків прав і свобод
(суто, психологічного ставлення особи ),
так і об"єктивного -
суспільно-політичної та правової
обстановки в країні походження .

При цьому, суд вказує на
безпідставність тверджень відповідача
у висновках про те, що заяви ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 носять характер зловживання.

На підставі наведеного, колегія суддів
апеляційного адміністративного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що рішення управління
державної міграційної служби України в
Житомирській області про відмову
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцями або особами, що
потребують додаткового захисту, не
відповідають міжнародним принципам,
оскільки позивачі реально
обґрунтували свою заяву, повідомили
всі важливі факти, які були у їх
розпорядженні, повідомлені позивачами
факти відповідач не визнав
неправдоподібними чи такими, що
суперечать конкретній чи загальній
інформації по справі позивача,
позивачі заслуговують довіри,
оскільки відносно них не виявлено
компрометуючої інформації.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
державної міграційної служби України
в Житомирській області залишити без
задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "02" червня
2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
К.С. Франовська

судді:
А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Повний текст cудового рішення
виготовлено "23" липня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3
АДРЕСА_1,10014 ОСОБА_4 АДРЕСА_1,10014

3- відповідачу/відповідачам:
Управління державної міграційної
служби України в Житомирській області
вул.Пушкінська,44,м.Житомир,10014

4-третій особі: - ,