Справа № 813/3568/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/3568/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Держземагентства у Львівській області
про визнання відмови протиправною та
зобов'язання до вчинення дій, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту - ОСОБА_1,
позивач) звернувся до суду з позовною
заявою до Головного управління
Держземагентства у Львівській області
(надалі - ГУ Держземагентства у
Львівській області, відповідач), у якій
-«визнати протиправною відмову ГУ
Держземагентства у Львівській області
в задоволенні запиту від 16 квітня 2014
-«зобов'язати ГУ Держземагентства у
Львівській області задоволити запит
ОСОБА_1 від 16 квітня 2014 року в повному
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 16.04.2014 року він звернувся
до ГУ Держземагентства у Львівській
області із запитом про надання
публічної інформації, в якому просив
надати йому публічну інформацію про
-чи видавався ОСОБА_2 (адреса
реєстрації: АДРЕСА_1, яка є власником
житлового будинку по АДРЕСА_2)
державний акт на право приватної
власності на землю? Якщо так, то коли
саме та на підставі чого?
-надати перелік усіх виданих державних
актів на право приватної власності на
Однак, відповідач такий запит позивача
не задовольнив і запитуваної
інформації не надав, про що повідомив
позивача листом №35/111-14 від 23.04.2014 року.
Позивач вважає таку відмову
безпідставною, наданою з формальних
підстав та зазначає, що запитувана
інформація не містить ознак інформації
з обмеженим доступом, тобто такої,
інформації, шкода в оприлюдненні якої
переважає суспільний інтерес в її
отриманні і становить загрозу
національній безпеці, обороні,
запобігання злочину тощо, - а тому
доступ до неї обмежуватися не може.
Інших підстав для відмови у
задоволенні свого запиту позивач також
Ухвалами судді від 16.05.2014 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

Відповідачем 16.06.2014 року було подано до
суду письмові заперечення на
адміністративний позов. У запереченнях
відповідач відзначає, що отримання
запитуваної позивачем інформації
повинно здійснюватися в іншому
порядку, а саме - виключно в порядку,
встановленому для отримання
відомостей з державного земельного
кадастру. При цьому, позивач не є
особою, яка уповноважена таким
порядком на отримання запитуваної
інформації. Також відповідач вказує на
те, що він не є розпорядником
запитуваної інформації, оскільки
розпорядження землями здійснюється
органами місцевого самоврядування, а
не ним. Окрім того, відповідач зазначає,
що запитувана позивачем інформація
містить персональні дані (оскільки
матеріальний стан особи також
відноситься до персональних даних про
особу), а тому, надання такої інформації
без згоди особи, якої вона стосується
заборонено законом.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив позов
задовольнити повністю.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання,
призначене на 23.07.2014 року із невідомих
суду причин не забезпечив, хоча у
встановленому законом порядку був
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, що підтверджується
наявною у матеріалах справи розпискою.

Загалом, враховуючи уже попередньо
надані у судових засіданнях усні
пояснення представника відповідача та
письмові заперечення, подані через
канцелярію суду (16.06.2014 року), судом було
ухвалено здійснювати розгляд справи у
відсутності останнього.

Розглянувши і дослідивши доводи
сторін, подані документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення частково
з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 16.04.2014 року
звернувся до ГУ Держземагентства у
Львівській області з письмовим запитом
про надання інформації, а саме,
позивачем запитувалась наступна
інформація:

-чи видавався ОСОБА_2 (адреса
реєстрації: АДРЕСА_1, яка є власником
житлового будинку по АДРЕСА_2)
державний акт на право приватної
власності на землю? Якщо так, то коли
саме та на підставі чого? (п.1 прохальної
частини запиту),

-надати перелік усіх виданих державних
актів на право приватної власності на
землю та їх копії (п.2 прохальної
частини запиту).

Такий запит був отриманий відповідачем
22.04.2014 року. Розглянувши отриманий
запит, відповідач 23.04.2014 року відмовив у
наданні запитуваної інформації, про що
повідомив позивача листом №35/111-14.

Не погоджуючись із відмовою в
задоволенні запиту, позивач оскаржує
її та вказує на порушення чинного
законодавства України у сфері доступу
до публічної інформації.

У зв'язку із наведеним, суд у першу
чергу вважає за необхідне встановити
чи є сторони суб'єктами відносин у
сфері доступу до публічної інформації,
чи є запитувана інформація публічною
та чи запит від 16.04.2014 року про надання
інформації, який був скерований ОСОБА_1
до ГУ Держземагентства у Львівській,
дійсно підпадає під сферу правового
регулювання законодавства у сфері
доступу до публічної інформації.

Суд відзначає, що порядок здійснення та
забезпечення права на доступ до
інформації, що знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації та
інформації, що становить суспільний
інтерес, в Україні визначається й
регламентується Законом України «Про
доступ до публічної інформації».

Так, згідно зі ст.1 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом. Публічна
інформація є відкритою, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
суб'єктами відносин у сфері доступу до
публічної інформації є: 1)запитувачі
інформації - фізичні, юридичні особи,
об'єднання громадян без статусу
юридичної особи, крім суб'єктів владних
повноважень; 2)розпорядники інформації
- суб'єкти, визначені у статті 13 цього
Закону; 3)структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» визначено, що
розпорядниками інформації є, у тому
числі, суб'єкти владних повноважень -
органи державної влади, інші державні
органи, органи місцевого
самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

У відповідності до п.1 Положення про
Державне агентство земельних ресурсів
України, затвердженого указом
Президента України №445 від 08.04.2011 року,
Державне агентство земельних ресурсів
України (Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності. Згідно з п.7
Положення про Державне агентство
земельних ресурсів України,
затвердженого указом Президента
України №445 від 08.04.2011 року,
Держземагентство України здійснює
свої повноваження безпосередньо і
через утворені в установленому порядку
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах, а також
через міськрайонні, міжміські,
міжрайонні територіальні органи.

У відповідності до п.4 Положення про
Державне агентство земельних ресурсів
України, затвердженого указом
Президента України №445 від 08.04.2011 року,
Держземагентство України здійснює
ведення і адміністрування державного
земельного кадастру, веде поземельні
книги та надає витяги із Державного
земельного кадастру про земельні
ділянки. Згідно з п.4 Положення про
Головне управління Держземагентства в
області, затвердженого наказом
Міністерства аграрної політики та
продовольства України №258 від 10.05.2012
року, Головне управління здійснює
ведення державного земельного
кадастру. У відповідності до ст.6 Закону
України «Про Державний земельний
кадастр», п.4 Порядку ведення
Державного земельного кадастру,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №1051 від 17.10.2012 року,
ведення та адміністрування Державного
земельного кадастру забезпечуються
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, тобто
Держземагентством та його
територіальними органами. При цьому,
чинним законодавством у сфері ведення
державного земельного кадастру
передбачено, що його відомості містять,
зокрема, відомості про земельну
ділянку, інформацію про суб'єктів права
власності на земельну ділянку тощо. У
зв'язку з чим, суд відзначає, що
запитувана позивачем інформація
(повністю або частково) міститься у
відомостях Державного земельного
кадастру, отже, відповідач повинен нею
володіти. А окрім того, відповідач
повинен володіти запитуваною
позивачем інформацією й в силу норм
інших галузевих нормативно-правових
актів (у тому числі й тих, які уже не
діють, однак, регулювали такі питання у
попередні періоди), а зокрема,
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Державного Комітету України по
земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року,
Тимчасового порядку ведення
державного земельного кадастру,
затвердженого наказом Держкомзему
України №174 від 02.07.2003 року, Постанови
Кабінету Міністрів України №1021 від
09.09.2009 року «Про затвердження порядків
ведення Поземельної книги і Книги
записів про державну реєстрацію
державних актів на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі» та
ін.

Таким чином, виходячи з усіх наведених
вище законодавчих приписів, суд
приходить до висновку, що в контексті
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» позивача як
фізичну особу слід вважати запитувачем
публічної інформації, відповідача як
суб'єкта владних повноважень, що
здійснює владні управлінські функції,
слід вважати розпорядником публічної
інформації, а запитувану позивачем за
запитом від 16.04.2014 року інформацію -
публічною інформацією.

Установивши такі обставини справи, суд
вважає за необхідне перейти до
почергового розгляду позовних вимог
ОСОБА_1, тобто перевірити чи діяв
розпорядник публічної інформації
(відповідач) не у відповідності до
закону (неправомірно) та чи підлягає
задоволенню запит запитувача
публічної інформації (позивача).

Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
доступ до публічної інформації
забезпечується шляхом надання
інформації за запитами на інформацію.

Частинами 1-4 ст.19 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
визначено, що запит на інформацію - це
прохання особи до розпорядника
інформації надати публічну інформацію,
що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту. Запит на інформацію може бути
індивідуальним або колективним. Запити
можуть подаватися в усній, письмовій чи
іншій формі (поштою, факсом, телефоном,
електронною поштою) на вибір
запитувача. Письмовий запит подається
в довільній формі.

Частиною 5 ст.19 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
встановлено вимоги до запиту на
інформацію, а саме, запит на інформацію
має містити:

1)ім'я (найменування) запитувача,
поштову адресу або адресу електронної
пошти, а також номер засобу зв'язку,
якщо такий є;

2)загальний опис інформації або вид,
назву, реквізити чи зміст документа,
щодо якого зроблено запит, якщо
запитувачу це відомо;

3)підпис і дату за умови подання запиту
в письмовій формі.

Взявши до уваги дані норми чинного
законодавства України та розглянувши
запит від 16.04.2014 року, за підписом
ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що
він відповідає встановленим законом
вимогам і критеріям щодо оформлення
запиту на публічну інформацію, а тому
його слід розглядати як запит на
інформацію, передбачений Законом
України «Про доступ до публічної
інформації», до якого застосовується
спеціальний порядок розгляду та
вирішення, що, в свою чергу, зобов'язує
розпорядника публічної інформації,
якому скерований такий запит, діяти та
реагувати у відповідності до приписів
спеціального законодавства у сфері
доступу до публічної інформації.

Так, пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
передбачено, що право на доступ до
публічної інформації гарантується
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
розпорядники інформації зобов'язані
надавати достовірну, точну та повну
інформацію, а також у разі потреби
перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що розпорядник інформації
має право відмовити в задоволенні
запиту в таких випадках:

1)розпорядник інформації не володіє і
не зобов'язаний відповідно до його
компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит;

2)інформація, що запитується, належить
до категорії інформації з обмеженим
доступом відповідно до частини другої
статті 6 цього Закону;

3)особа, яка подала запит на інформацію,
не оплатила передбачені статтею 21
цього Закону фактичні витрати,
пов'язані з копіюванням або друком;

4)не дотримано вимог до запиту на
інформацію, передбачених частиною
п'ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з ч.4 ст.22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації», у
відмові в задоволенні запиту на
інформацію має бути зазначено:

1)прізвище, ім'я, по батькові та посаду
особи, відповідальної за розгляд
запиту розпорядником інформації;

2)дату відмови;

3)мотивовану підставу відмови;

4)порядок оскарження відмови;

5)підпис.

Окрім того, згідно з ч.3 ст.22 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», розпорядник інформації,
який не володіє запитуваною
інформацією, але якому за статусом або
характером діяльності відомо або має
бути відомо, хто нею володіє,
зобов'язаний направити цей запит
належному розпоряднику з одночасним
повідомленням про це запитувача. У
такому разі відлік строку розгляду
запиту на інформацію починається з дня
отримання запиту належним
розпорядником.

Розглянувши лист №35/111-14 від 23.04.2014 року,
яким відповідач відмовив позивачу в
наданні запитуваної публічної
інформації, суд приходить до висновку,
що така відмова не відповідає
наведеним вище вимогам чинного
законодавства. А зокрема, обставини, на
які відповідач посилається в листі як
на підставу для відмови, не
відповідають переліку підстав, який
визначений Законом України «Про доступ
до публічної інформації».

Так, у відповіді №35/111-14 ГУ
Держземагентства у Львівській області
вказує на те, що згідно з п.п.1, 5 ст.38
Закону України «Про Державний
земельний кадастр», п.п.162, 175 Порядку
ведення Державного земельного
кадастру, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №1051 від
17.10.2012 року, відомості з Державного
земельного кадастру надаються
державними кадастровими реєстраторами
виключно власникам, користувачам
земельної ділянки або уповноваженим
ними особами; спадкоємцям
(правонаступникам - для юридичних осіб)
осіб, зазначених у підпункті 1 цього
пункту, або уповноваженим ними особам;
особам, в інтересах яких встановлено
обмеження, або уповноваженим ними
особам; органам державної влади,
органам місцевого самоврядування для
здійснення своїх повноважень,
визначених законом; особам, які
отримали ліцензії на проведення
землеоціночних робіт та земельних
торгів; особам, які в установленому
законом порядку включені до Державного
реєстру сертифікованих
інженерів-землевпорядників та
Державного реєстру
інженерів-геодезистів, для виконання
зазначених робіт; нотаріусам за
дорученням власника земельної ділянки
під час вчинення правочину щодо неї;
особі, якій належить речове право на
земельну ділянку.

Тобто, фактично відповідач відмовив
позивачу в задоволенні запиту й у
наданні запитуваної інформації
виключно з тих мотивів, що надання
такої інформації повинно відбуватися в
іншому порядку - шляхом отримання
відомостей з Державного земельного
кадастру, на що позивач права не мав,
оскільки останній не є особою, яка
повноважна одержувати відомості з
Державного земельного кадастру, які
стосуються предмету його запиту від
16.04.2014 року. А відмова ГУ
Держземагентства у Львівській області
в наданні інформації на запит ОСОБА_1
від 16.04.2014 року мотивована виключно
невідповідністю такого запиту
приписам Закону України «Про Державний
земельний кадастр» і Порядку ведення
Державного земельного кадастру,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №1051 від 17.10.2012 року.

У зв'язку з чим, суд відзначає засадничу
помилковість висновків відповідача,
які слугували підставою для відмови в
задоволенні запиту позивача, позаяк, у
даному випадку, позивач звертався до
відповідача не із запитом про надання
відомостей з Державного земельного
кадастру, а із запитом про надання
публічної інформації. А тому, до такого
запиту слід застосовувати законодавчі
норми, котрі регламентують порядок
надання публічної інформації, а не
вказані відповідачем
нормативно-правові акти у сфері
ведення земельного кадастру. При цьому,
суд також наголошує на тому, що
можливість отримання запитуваної
інформації в порядку, передбаченому
для отримання відомостей із Державного
земельного кадастру, не виключає
можливості її одночасного одержання в
порядку, передбаченому для отримання
публічної інформації (з врахуванням
встановлених законом вимог та
обмежень).

Ураховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що відмова в задоволенні
запиту на публічну інформацію виключно
з підстав можливості отримання такої
інформації в іншому порядку (що, однак,
позивач об'єктивно реалізувати не міг)
не відповідає чинному законодавству
України та передбаченим ним приписам.
Суд вважає, що відмовляючи в
задоволенні запиту на публічну
інформацію відповідач порушив вимоги
ч.2 ст.19 Конституції України, оскільки
діяв не в регламентований законом
спосіб. Тож, вимога про визнання
протиправною відмови ГУ
Держземагентства у Львівській області
в задоволенні запиту від 16.04.2014 року, з
наведених у листі №35/111-14 від 23.04.2014 року
підстав, підлягає до задоволення.

Щодо інших позовних вимог суд звертає
увагу на таке.

Позивач, окрім визнання протиправною
відмови відповідача в задоволенні
свого запиту від 16.04.2014 року, просить
також зобов'язати ГУ Держземагентства
у Львівській області задовольнити
повністю такий запит.

Як випливає з прохальної частини
запиту від 16.04.2014 року, ОСОБА_1 просить
надати йому наступну інформацію:

-чи видавався ОСОБА_2 (адреса
реєстрації: АДРЕСА_1, яка є власником
житлового будинку по АДРЕСА_2)
державний акт на право приватної
власності на землю? Якщо так, то коли
саме та на підставі чого? А також,

-надати перелік усіх виданих державних
актів на право приватної власності на
землю та їх копії.

При цьому, суд відзначає, що
задоволення запиту про надання
публічної інформації, в контексті
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», є поняттям
протилежним до відмови в задоволенні
запиту, а отже полягає в наданні
запитуваної інформації. А тому,
задоволення позовної вимоги позивача
щодо надання інформації про видачу
державного акту та копій державних
актів тягнутиме за собою обов'язок
розпорядника інформації надати
запитувачу відповідну публічну
інформацію й документи.

У зв'язку з чим, суд акцентує увагу на
тому, що згідно з п.2 ч.1 ст.4 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», одним з принципів
забезпечення доступу до публічної
інформації є принцип вільного
отримання та поширення інформації,
крім обмежень, встановлених законом.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що інформацією з
обмеженим доступом є:

1)конфіденційна інформація;

2)таємна інформація;

3)службова інформація.

Статтею 7 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» визначено, що
конфіденційна інформація - інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень, та яка може
поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені
частиною першою статті 13 цього Закону,
які володіють конфіденційною
інформацією, можуть поширювати її лише
за згодою осіб, які обмежили доступ до
інформації, а за відсутності такої
згоди - лише в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

У відповідності до п.п.2, 3 ч.3 ст.10 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», розпорядники інформації,
які володіють інформацією про особу,
зобов'язані використовувати її лише з
метою та у спосіб, визначений законом, і
вживати заходів щодо унеможливлення
несанкціонованого доступу до неї інших
осіб.

Згідно ст.20 Закону України «Про
інформацію», за порядком доступу
інформація поділяється на відкриту
інформацію та інформацію з обмеженим
доступом. Будь-яка інформація є
відкритою, крім тієї, що віднесена
законом до інформації з обмеженим
доступом.

Статтею 11 Закону України «Про
інформацію» визначено, що інформація
про фізичну особу (персональні дані) -
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.
Кожному забезпечується вільний доступ
до інформації, яка стосується його
особисто, крім випадків, передбачених
законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.32 Конституції
України, ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Суд звертає увагу на те, що у
відповідності до висновків
Конституційного Суду України, які були
викладені в рішенні №5-зп від 30.10.1997
року в справі №8/203-97 щодо офіційного
тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону
України «Про інформацію» та статті 12
Закону України «Про прокуратуру»
(справа К.Г. Устименка) та рішенні
№2-рп/2012 від 20.01.2012 року в справі №1-9/2012
за конституційним поданням
Жашківської районної ради Черкаської
області щодо офіційного тлумачення
положень частин першої, другої статті
32, частин другої, третьої статті 34
Конституції України, до конфіденційної
інформації належать, зокрема, і
свідчення про майновий стан особи та її
інші персональні дані, а також,
конфіденційною є інформація про особу
щодо її відносин немайнового та
майнового характеру.

У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне
відзначити зміст і характер
запитуваної позивачем інформації, а
саме, як випливає зі змісту запиту від
16.04.2014 року, такою інформацією є
відомості про видані державні акти на
право власності на земельні ділянки
ОСОБА_2, а також іншим особам (коло яких
є невизначеним, оскільки в п.2
прохальної частини запиту від 16.04.2014
року позивач не конкретизує осіб, яких
повинна стосуватися запитувана
інформація). При цьому, державний акт на
право власності на земельну ділянку є
документом, що посвідчує право
власності на відповідну ділянку, тобто
засвідчує майновий стан певної особи, а
окрім того, виходячи зі змісту
державних актів на право власності на
земельну ділянку, вони містять й окремі
дані про особу (прізвище, ім'я, по
батькові, місце проживання власника
ділянки, прізвища й ініціали суміжних
землекористувачів тощо).

А тому, запитувана позивачем
інформація й документи розкриватимуть
майновий стан як ОСОБА_2 (п.1 прохальної
частини запиту від 16.04.2014 року), так і
майновий стан необмеженої кількості
осіб (п.2 прохальної частини запиту від
16.04.2014 року), а також окремі персональні
дані таких та інших осіб (прізвища, ім'я,
по батькові, місця проживання тощо), а
отже, така інформація є конфіденційною
та доступ до неї є обмежений. При цьому,
суд наголошує, що відсутні будь-які
дані та свідчення про те, що особи, яких
така інформація стосується, надали
згоду на її розкриття й поширення.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
обґрунтованого висновку, що позовна
вимога ОСОБА_1 про зобов'язання
відповідача задоволити його запит від
16.04.2014 року призведе до поширення в
неправовий спосіб конфіденційної
інформації про особу (доступ до якої є
обмежений) та без згоди осіб, яких вона
стосується, у зв'язку з чим у
задоволенні такої вимоги слід
відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143,
158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагентства
у Львівській області в задоволенні
запиту на інформацію ОСОБА_1 від 16.04.2014
року.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 сплачений судовий
збір у сумі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 24 липня 2014 року.