Справа № 804/13437/13-а
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2014 рокусправа № 804/13437/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого
судді: Семененка Я.В.

суддів:
Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря
судового засідання: Новошицької
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційні скарги Державної
екологічної інспекції у
Дніпропетровській області та
публічного акціонерного товариства
«Арселор Міттал Кривий Ріг»

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 30
січня 2014 року у справі № 804/113437/13-а за
позовом публічного акціонерного
товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»
до Державної екологічної інспекції у
Дніпропетровській області про
скасування припису,-

в с т а н о в и В :

Публічне акціонерне товариство
«АрселорМіттал Кривий Ріг» звернулося
до суду з позовом, в якому просить суд
скасувати припис Державної
екологічної інспекції у
Дніпропетровській області до
публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» від 22.07.2013
року № 4-6920-8-3 в частині вимог,
зазначених у пунктах № № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8,
9, 10, 11, 12, 13, 17, 18, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30,
31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41 Припису.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 30
січня 2014 року позов задоволено
частково, а саме: визнано протиправним
та скасовано припис Державної
екологічної інспекції у
Дніпропетровській області від 22.07.2013
року № 4-6920-8-3 в частині вимог,
зазначених у пунктах № № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9,
10, 11, 12, 13, 17, 19, 20, 22, 28, 32, 34, 37, 38, 39, 40, 41. У
задоволені заявлених вимог щодо
скасування пунктів припису №3, 18, 23, 24, 25,
26, 27, 29, 30, 31, 35, 36 - відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, Державна екологічна
інспекція у Дніпропетровській області
та публічне акціонерне товариство
«АрселорМіттал Кривий Ріг» подали
апеляційні скарги, в яких посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просили: позивач - скасувати
постанову суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні вимог
стосовно визнання протиправним та
скасування п.3 Припису від 22.07.2013 року №
4-6920-8-3 та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов в цій частині;
відповідач - скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга Державної
екологічної інспекції у
Дніпропетровській області фактично
обґрунтована висновками, які викладені
в Акті перевірки, що став підставою для
прийняття оскаржених пунктів припису.

Як вбачається з апеляційної скарги ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг», позивач
оскаржує судове рішення лише в частині
не задоволених позовних вимог щодо
скасування п.3 Припису, при цьому вказує
на те, що судом неправильно застосовано
вимоги Водного кодексу України, яким
врегульовано процедуру визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режим ведення господарської
діяльності на них.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційних скарг та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню виходячи із наступного.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що Державною екологічною
інспекцією у Дніпропетровській
області в період з 26.06.2013 року по 17.07.2013
року здійснено перевірку публічного
акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» з питань
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними речовинами,
за результатами якої складено Акт.

22.07.2013 року Державною екологічною
інспекцією у Дніпропетровській
області, з метою усунення порушень
природоохоронного законодавства,
публічному акціонерному товариству
«АрселорМіттал Кривий Ріг» було
винесено припис № 4-6920-8-3, який отримано
позивачем 26.07.2013 року.

Приписом, в оскарженій частині,
зобов'язано підприємство:

- п. 1 - «Дотримуватись вимог
природоохоронного законодавства
України при здійсненні діяльності
підприємства»;

- п. 2 - «Здійснювати користування
земельними ділянками за наявності
правоустановлюючих документів,
оформлених згідно вимог чинного
законодавства»;

- п. 3 - «Розробити та погодити
згідно вимог чинного законодавства
проекти водоохоронних зон та
прибережно-захисних смуг баз
відпочинку «Волна», «Мар'янівка»,
«Рассвет», «Кудашево»;

- п. 4 - «Забезпечувати захист
земель від заростання бур'янами»;

- п. 5 - «При здійсненні діяльності
дотримуватись проектних рішень та
вимог висновків державної екологічної
експертизи»;

- п. 6 - «Розробити інвентаризацію
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря відповідно до
фактичного стану підприємства з
урахуванням всіх джерел утворення
викидів»;

- п. 7 - «Діяльність підприємства,
пов'язану з викидами забруднюючих
речовин в атмосферне повітря,
здійснювати за наявності відповідного
дозволу»;

- п. 8 - «Забезпечити ведення
первинного поточного обліку у сфері
охорони атмосферного повітря в повному
обсязі»;

- п. 9 - «Розрахунок податкового
зобов'язання з екологічного податку
здійснювати в повному обсязі
відповідно з вимогами чинного
законодавства»;

- п. 10 - «Статистичну звітність
складати відповідно з вимогами чинного
законодавства»;

- п. 11 - «Дотримуватись умов надання
дозволів на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря»;

- п. 12 - «Під час експлуатації ПГОУ
дотримуватися вимог чинного
законодавства»;

- п. 13 - «Не допускати викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря з перевищенням нормативів
викидів»;

- п. 17 - «Розробити питомі балансові
норми водоспоживання та
водовідведення на одиницю продукції
відповідно до фактичного стану
підприємства та погодити в
установленому порядку»;

- п. 18 - «Забезпечити утримання в
належному стані очисних та інших
водогосподарських споруд та технічних
пристроїв»;

- п. 19 - «Здійснювати спеціальне
водокористування лише за наявності
відповідного дозволу»;

- п. 20 - «Дотримуватись умов надання
дозволу на спеціальне
водокористування»;

- п. 22 - «Забезпечити в повному
обсязі оснащення пристроями та
вимірювальною апаратурою, що
здійснюють облік об'єму забору та
скидання води»;

- п. 23 - «Вжити заходи щодо
попередження забруднення підземних
вод потенційними джерелами
забруднення підземних горизонтів по
території підприємства»;

- п. 24 - «Забезпечити проведення
достатнього контролю за впливом
коксохімічного виробництва на
підземні води»;

- п. 25 - «Розробити інвентаризацію
відходів з урахуванням фактичного
стану підприємства та всіх видів
відходів, що утворюються на
підприємстві»;

- п. 26 - «Визначити склад і
властивості відходів та погодити
згідно вимог чинного законодавства
ступінь їх небезпечності для
навколишнього природного середовища
та здоров'я людини»;

- п. 27 - «Розробити та погодити
згідно вимог чинного законодавства
нормативи граничних показників
утворення відходів у технологічних
процесах та нормативи питомих
показників утворення відходів»;

- п. 28 - «Діяльність, пов'язану з
утворенням та розміщенням відходів
виробництва, здійснювати за наявності
дозволу на розміщення відходів та
ліміту на утворення та розміщення
відходів»;

- п. 29 - «Розробити та погодити в
установленому порядку технічні
паспорти відходів (ТПВ) на всі види
відходів, що утворюються на
підприємстві»;

- п. 30 - «Розробити та погодити в
установленому порядку реєстрові
картки ОУВ та ООУВ з урахуванням всіх
видів відходів, що утворюються на
підприємстві»;

- п. 31 - «Обладнати місця
тимчасового зберігання відходів
згідно вимог чинного законодавства»;

- п. 32 - «Не допускати змішування
відходів, для утилізації яких в Україні
існує відповідна технологія»;

- п. 33 - «Укласти договори щодо
видалення та утилізації всіх видів
відходів, що утворюються на
підприємстві»;

- п. 34 - «Зберігання та видалення
відходів здійснювати відповідно до
вимог екологічної безпеки»;

- п. 35 - «Організувати ведення
первинного обліку кількості відходів,
що утворюються по підрозділам
підприємства за формою 1-ВТ в повному
обсязі»;

- п. 36 - «Вжити заходи щодо
запобігання негативного і
екологонебезпечного впливу на
земельні ділянки та ліквідації
наслідків цього впливу»;

- п. 37 - «Здійснювати моніторинг
місць утворення, зберігання і
видалення відходів»;

- п. 38 - «Поводження з небезпечними
речовинами, що підпадають під дію
постанови КМУ від 20.06.1995 № 440,
здійснювати за наявністю відповідних
дозволів»;

- п. 39 - «Знесення зелених насаджень
здійснювати на підставі
правовстановлюючих документів»;

- п. 40 - «Забезпечити зберігання
зелених насаджень»

- п. 41 - «Надати на розгляд до
Держекоінспекції у Дніпропетровській
області документи щодо розміщення
відходів на території колишнього
складу смоли, масел та сирого бензолу
цеху уловлення № 2, довідку про всі види
та кількість сировини та матеріалів,
які використовуються на підприємстві
за 2012-2013 роки».

За наслідками перегляду судового
рішення колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, які
зроблені під час вирішення спірних
правовідносин між сторонами.

Так, задовольняючи позовні вимоги
в частині скасування п.п.1, 2, 4, 5, 7, 11, 12, 13,
19, 20, 28, 32, 34, 37, 38, 39, 40, 41 Припису, суд
першої інстанції правильно виходив з
законодавчо визначеного поняття
«Припис», правової природи такого
рішення контролюючого органу як
Припис, його направленості та сфери
застосування.

Відповідно до ч.8 ст.7 Закону
України «Про основні засади державного
нагляду (контрою) у сфері господарської
діяльності» припис - це обов'язкова для
виконання у визначені строки письмова
вимога посадової особи органу
державного нагляду (контролю) суб'єкту
господарювання щодо усунення порушень
вимог законодавства. Припис не
передбачає застосування санкцій щодо
суб'єкта господарювання. Припис
видається та підписується посадовою
особою органу державного нагляду
(контролю), яка здійснювала перевірку.

Аналогічні положення містяться в
Порядку організації та проведення
перевірок суб'єктів господарювання
щодо дотримання вимог
природоохоронного законодавства,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 10.09.2008 року № 464,
який визначає процедуру проведення
перевірок з питань здійснення
державного контролю у сфері охорони
навколишнього природного середовища
та оформлення їх результатів.

Так, згідно пункту 4.22. Порядку
встановлено, що на підставі акта, який
складено за результатами перевірки,
протягом п'яти днів з дня її завершення,
у разі виявлення порушень вимог
природоохоронного законодавства
складається припис про усунення
порушень вимог законодавства про
охорону навколишнього природного
середовища.

Згідно пункту 4.25. Порядку строк
виконання припису встановлює
державний інспектор залежно від
виявлених порушень природоохоронного
законодавства, але не більше ніж 6
місяців. У разі неможливості виконання
приписів у встановлені в них строки
суб'єкт господарювання, що перевірявся,
може звернутись до органу
Держекоінспекції для їх продовження з
обґрунтуванням та підтверджуючими
документами, оформленими належним
чином.

З аналізу вказаних норм права, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
припис органу державного нагляду
(контролю) - Державної екологічної
інспекції - виноситься лише у випадку
виявлення під час перевірки порушень
вимог природоохоронного законодавства
та повинен містити вимогу щодо
усунення цих порушень в термін, що не
повинен перевищувати строк шість
місяців.

Як вбачається з оскаржених пунктів
Припису вони не містять вимог щодо
усунення конкретних порушень, в них
зазначені лише загальні фрази щодо
необхідності підприємству
дотримуватися у своїй діяльності вимог
природоохоронного законодавства. Не
містять вказані пункти Припису і
строків усунення порушень. Тобто, зміст
оскаржених пунктів Припису, не
відповідає вимогам зазначених норм
права, якими визначено саме поняття
«Припису», а також сферу і порядок
застосування такого рішення
контролюючого органу.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що Припис,
в цій частині, винесено відповідачем не
на підставі та не у спосіб, що
передбачені Законом України «Про
основні засади державного нагляду
(контрою) у сфері господарської
діяльності».

Крім цього, суд першої інстанції
правильно звернув увагу на те, що пункт
41 Припису містить вимогу про надання на
розгляд до Держекоінспекції у
Дніпропетровській області документів
щодо розміщення відходів на території
колишнього складу смоли, масел та
сирого бензолу цеху уловлення № 2,
довідку про всі види та кількість
сировини та матеріалів, які
використовуються на підприємстві за
2012-2013 роки, проте не містить жодної
вимоги про усунення виявлених
порушень. З цих підстав, суд першої
інстанції обґрунтовано вказав на те, що
в цій частині Припис суперечить
положенням ст. 7 Закону України "Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності" та пункту 4.22. Порядку
організації та проведення перевірок
суб'єктів господарювання щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства, а отже є протиправним.

Щодо скасування пунктів 6, 8, 9, 10, 17, 22
Припису колегія суддів вважає
зазначити наступне.

Пунктом 6 Припису зобов'язано позивача
«Розробити інвентаризацію джерел
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря відповідно до
фактичного стану підприємства з
урахуванням всіх джерел утворення
викидів».

Вказаний пункт ґрунтується на тому, що
в ході перевірки встановлено, що в
матеріалах інвентаризації викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, на підставі яких отримано
дозволи на викиди КХВ, не обліковується
обладнання, яке є джерелом утворення
викидів.

Позиція позивача полягає у тому, що
вказана вимога є необґрунтованою,
оскільки обладнання не є джерелами
викидів в атмосферне повітря, а є
джерелами забруднення повітря робочої
зони, встановлені джерела викидів
частково враховані в діючих
інвентаризаціях або враховуються в
різних державних статистичних звітах,
а законодавством не встановлено
терміни проведення робіт з
інвентаризації викидів.

Питання збереження та відновлення
природного стану атмосферного повітря,
створення сприятливих умов для
життєдіяльності, забезпечення
екологічної безпеки та запобігання
шкідливому впливу атмосферного
повітря на здоров'я людей та навколишнє
середовище визначаються Законом
України «Про охорону атмосферного
повітря».

Згідно ст. 10 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря»
підприємства, установи, організації та
громадяни - суб'єкти підприємницької
діяльності, що здійснюють викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та діяльність яких пов'язана з
впливом фізичних та біологічних
факторів на його стан, зобов'язані
здійснювати
організаційно-господарські, технічні
та інші заходи щодо забезпечення
виконання вимог, передбачених
стандартами та нормативами
екологічної безпеки у галузі охорони
атмосферного повітря, дозволами на
викиди забруднюючих речовин тощо;
вживати заходів щодо зменшення обсягів
викидів забруднюючих речовин і
зменшення впливу фізичних факторів.

Статтею 11 вказаного Закону
передбачено, що викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами можуть
здійснюватися після отримання та на
підставі дозволу.

Водночас, ст. 1 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря»
встановлено, що атмосферне повітря - це
життєво важливий компонент
навколишнього природного середовища,
який являє собою природну суміш газів,
що знаходиться за межами жилих,
виробничих та інших приміщень, викид -
це надходження в атмосферне повітря
забруднюючих речовин або суміші таких
речовин, джерело викиду - це об'єкт
(підприємство, цех, агрегат, установка,
транспортний засіб тощо), з якого
надходить в атмосферне повітря
забруднююча речовина або суміш таких
речовин.

З наведених норм права можливо дійти
висновку, що суб'єкти господарювання
повинні здійснювати облік відповідних
джерел викидів, до яких відносяться
об'єкти, що здійснюють викиди
забруднюючих речовин в природне
середовище за межами жилих, виробничих
та інших приміщень.

Під час перевірки відповідачем
встановлено, що в матеріалах
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин в атмосферне повітря не
обліковується обладнання, яке є
джерелом утворення викидів, а саме:
верстати. При цьому з пояснень
представників як позивача так і
відповідача судом встановлено, що
вказані верстати встановлені в
виробничих приміщеннях.

Представниками позивача було надано
суду копії відповідей державного
підприємства «Український державний
науково-дослідний вуглехімічний
інститут» (№08/1-1300 від 25.07.13), державного
підприємства «Український
науково-технічний центр металургійної
промисловості «Енергосталь» (№ 2-15-8024
від 06.08.13), які виконували звіти по
корекції інвентаризації джерел
викидів забруднюючих речовин, в яких
зазначено наступне.

При роботі верстатів в приміщенні
можуть виділятися такі речовини як
емульсол, мінеральне масло та тверді
речовини (металевий пил). Емульсол та
мінеральне масло не підлягають
регулюванню, а тверді речовини, у
зв'язку із високою вагою, осідають в
приміщенні і враховуються в відходах
виробництва (лист (№08/1-1300 від 25.07.13).

Свердлильні верстати розташовані в
приміщеннях цехів. Створювані при їх
роботі металевий пил є крупною
(стружка), тобто більше 100 мкм,
характерна швидкість осідання якої
більше 0,5 м/с, що перевищує швидкість
руху повітря в приміщенні цеху та під
дією сили тяжіння частки осідають в
приміщенні цеху. Тому вказані джерела
не є джерелами викидів в атмосферне
повітря (лист №08/1-1300 від 25.07.13).

Оскільки з аналізу відповідних
нормативно-правових актів випливає, що
джерелами викидів є об'єкти, які
здійснюють викиди за межами приміщень,
і вказані верстати таких викидів не
здійснюють, суд доходить висновку, що
вказані верстати не відносяться до
джерел викидів в розумінні Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря».

Під час перевірки відповідачем
встановлено, що в частина внесених в
інвентаризацію джерел викидів
забруднюючих речовин джерел
обліковується не за своїми фактичними
характеристиками: обліковуються як
неорганізовані в той час як вони є
організованими і навпаки. Також, в
інвентаризації зазначено устаткування
як одне джерело викиду, тоді як воно має
два джерела викиду.

Основні вимоги до порядку проведення
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин встановлені Інструкцією про
зміст та порядок складання звіту
проведення інвентаризації викидів
забруднюючих речовин на підприємстві,
затвердженої наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища та ядерної безпеки України
від 10.02.1995 року № 7.

Крім положень, які визначені в Законі
України «Про охорону навколишнього
середовища», в зазначеній інструкції
також передбачено, що інвентаризація
викидів - це систематизація інформації
про розміщення джерел забруднення
атмосфери та території, види і
кількісний склад забруднюючих речовин,
що викидаються в атмосферне повітря (п.
1.15.2 Інструкції).

Джерела забруднення атмосферного
повітря поділяються на:

- стаціонарне - це підприємств, цех,
агрегат, установка або інший нерухомий
об'єкт, що зберігає свої просторові
координати протягом певного часу і
здійснює викиди забруднюючих речовин в
атмосферу (п. 1.15.5 Інструкції);

- пересувне - транспортний засіб, рух
якого супроводжується викидами в
атмосферу забруднюючих речовин (п. 1.15.6
Інструкції);

Викиди поділяються на:

- організований - викид, який надходить
в атмосферу через спеціально
споруджені газоходи, труби, аераційні
ліхтарі та інші споруди (п. 1.15.10
Інструкції);

- неорганізований - викид, який
надходить в атмосферу у вигляді
ненаправлених потоків газопилової
суміші від джерел забруднення не
оснащених спеціальними спорудами для
виведення газів газоходами, трубами та
іншими спорудами.

Щодо питання, чи є джерела викидів, які
зазначені в матеріалах інвентаризації
та в дозволі на викиди № -103,
організованими чи ні, суд виходить з
того, що позивачем надані документи
щодо роботи конвеєрів подачі шихти,
вузлів перегрузки конвеєрів шихти,
вузлів завантаження шихти, про які
зазначено в акті перевірки, з яких
випливає, що вказані джерела
розміщенні у просторі, вихід
забруднюючих речовин з якої
здійснюється через аераційні ліхтарі,
що згідно Інструкції № 7
класифікується як організоване
джерело викиду.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку щодо безпідставності
тверджень відповідача про наявність
невідповідностей в матеріалах
інвентаризації позивача.

Також в судовому засіданні не знайшло
свого підтвердження твердження
відповідача про неврахування в
матеріалах інвентаризації джерел
утворення забруднюючих речовин в
атмосферне повітря в блюмінг № № 1, 2,
СПЦ-1, СПЦ-2, ЦПМП, базах відпочинку
«Волна», «Мар'янівка», «Расвет», так як
позивачем було надано до матеріалів
справи документи про врахування в
матеріалах інвентаризації цехів
вказаного обладнання, а також
наголошено на тому, що на базах
відпочинку відсутні такі джерела
утворення викидів як печі, що працюють
на твердому паливі, а за вказані печі
перевіряючими прийнято мангали, які до
джерел утворення викидів не
відносяться.

Отже, у суду відсутні підстави вважати
наявність неврахованих в матеріалах
інвентаризації джерел утворення
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря зазначених в акті перевірки
джерел викидів.

Як зазначалося вище, припис - це
обов'язкова для виконання у визначені
строки письмова вимога посадової особи
органу державного нагляду (контролю)
суб'єкту господарювання щодо усунення
порушень вимог законодавства. Отже за
відсутності відповідних порушень у
органу нагляду (контролю) відсутні
підстави вказаний припис виносити.

Оскільки в судовому засіданні не
знайшли свого підтвердження порушення,
які покладенні в основу пункту 6
припису «Розробити інвентаризацію
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря відповідно до
фактичного стану підприємства з
урахуванням всіх джерел утворення
викидів», суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
вказаний пункт Припису протиправним та
таким, що підлягає скасуванню.

Пункт 8 - «Забезпечити ведення
первинного поточного обліку у сфері
охорони атмосферного повітря в повному
обсязі», пункт 9 - «Розрахунок
податкового зобов'язання з
екологічного податку здійснювати в
повному обсязі відповідно з вимогами
чинного законодавства», пункт 10 -
«Статистичну звітність складати
відповідно з вимогами чинного
законодавства» ґрунтуються на тому, що
під час перевірки було встановлено, що
в матеріалах інвентаризації викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, на підставі яких отримано
дозволи на викиди КХВ, не обліковується
обладнання, яке є джерелом утворення
викидів, а тому первинний облік,
розрахунок екологічного податку,
статистична звітність є такою, що не
відповідає фактичним обставинам.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що оскільки в судовому
засіданні позивачем було спростовано
наявність встановлених порушень, то
вказані пункти припису є
безпідставними та необґрунтованими, у
зв'язку з чим підлягають скасуванню.

Пунктом 17 Припису зобов'язано позивача
«Розробити питомі балансові норми
водоспоживання та водовідведення на
одиницю продукції відповідно до
фактичного стану підприємства та
погодити в установленому порядку».

Вказаний пункт ґрунтується на тому, що
в ході перевірки встановлено, що
витрати питної води на одиницю
випускаємої продукції за 2012 рік та
перший квартал 2013 року перевищують
узгоджені питомі норми водоспоживання,
що є порушенням пункту 2 частини першої
статті 44 Водного кодексу України.

Позиція позивача полягає у тому, що
вказаний пункт Припису є протиправним,
оскільки вимоги про усунення
конкретного виявленого порушення
повинно бути відображено в акті
перевірки. Під час перевірки не було
зафіксовано та відображено в акті
невідповідностей діючих норм
водоспоживання та водовідведення на
одиницю продукції з фактичним станом
водогосподарської діяльності
підприємства.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
протиправності вказаного пункту
Припису з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, припис
контролюючого органу - це обов'язкова
для виконання у визначені строки
письмова вимога посадової особи органу
державного нагляду (контролю) суб'єкту
господарювання щодо усунення порушень
вимог законодавства, а тому вказаний
пункт припису є правомірним якщо ПАТ
«АрселорМітал Кривий Ріг» здійснює
свою діяльність без розроблених та
затверджених норм водоспоживання та
водовідведення на одиницю продукції і
вказана обставина була встановлена під
час перевірки.

Під час перевірки відповідачем було
встановлено, що для ШУ ПАТ
«АрселорМітал Кривий Ріг» у 2010 році ТОВ
«Проектно-діагностичний центр» були
розроблені індивідуальні норми
водокористування та водовідведення на
одиницю випускаємої продукції, які
узгоджені Державним управлінням
охорони навколишнього природного
середовища в Дніпропетровській
області (лист № 4-3268-9-1 від 08.12.2010 року),
проте витрати питної води на одиницю
випускаємої продукції за 2012 рік та
перший квартал 2013 року перевищують
узгоджені питомі норми водоспоживання,
що є порушенням пункту 2 частини першої
статті 44 Водного кодексу України.

Вказана обставина не заперечувалася
представниками позивача, проте було
встановлено, що на підприємстві
розроблені відповідні індивідуальні
норми водокористування та
водовідведення на одиницю випускаємої
продукції, що також встановлено
перевіркою, а перевищення вказаних
норм відбулося у зв'язку із неналежним
відношенням до своїх обов'язків
провідного інженера по енергоресурсам
служби головного енергетика
шахтоуправління з підземного
видобутку руди ПАТ «АрселорМітал
Кривий Ріг» Байлик Наталії
Геннадіївни, у зв'язку із чим її було
притягнуто до відповідальності
відповідно до постанови про накладення
адміністративного стягнення від 05.07.2013
року № 03577, а на підприємстві вжито
заходів для недопущення перевищення
встановлених нормативів в подальшому,
внаслідок чого водоспоживання
протягом 2 півріччя 2013 року
здійснювалося в межах затверджених
норм.

Таким чином, з наведеного суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що вказаний пункт припису не
направлений на відновлення допущеного
порушення щодо здійснення діяльності в
межах затверджених нормативів, а
направлений на усунення неіснуючого
порушення, оскільки позивачем
розроблені відповідні індивідуальні
норми водокористування та
водовідведення на одиницю випускаємої
продукції, а отже не може вважатися
правомірним.

Крім того, суд першої інстанції
обґрунтовано звернув увагу на те, що
статтею 44 Водного кодексу України
встановлені обов'язки
водокористувачів, серед яких, зокрема,
визначено використовувати воду (водні
об'єкти) відповідно до цілей та умов їх
надання (п. 2 ч. 1 ст. 44 Водного кодексу
України), дотримувати встановлених
нормативів гранично допустимого
скидання забруднюючих речовин та
встановлених лімітів забору води,
лімітів використання води та лімітів
скидання забруднюючих речовин, а також
санітарних та інших вимог щодо
впорядкування своєї території (п. 3 ч. 1
ст. 44 Водного кодексу України).

Тобто, вказаною нормою встановлено
обов'язок саме щодо дотримання
існуючих затверджених нормативів, а не
розроблення нових у випадку їх
недодержання.

За таких умов, враховуючи, що
відповідачем не було встановлено
фактичні причини перевищення існуючих
нормативів водопостачання і
водовідведення, а встановлена вимога
ґрунтується на порушенні, якого
допущено не було, суд першої інстанції
правильно вказав на необґрунтованість
вказаного пункту Припису.

Пунктом 22 Припису зобов'язано позивача
«Забезпечити в повному обсязі
оснащення пристроями та вимірювальною
апаратурою, що здійснюють облік об'єму
забору та скидання води».

Вказаний пункт ґрунтується на тому, що
в ході перевірки встановлено, що
відсутній водовимірювальний лічильник
на джерелі водопостачання на б/в
«Расвет», що є порушенням ст. 44, 98
Водного кодексу України.

Позиція позивача полягає у тому, що
вказаний пункт Припису є протиправним,
оскільки під час перевірки не було
зафіксовано в акті порушень здійснення
обліку забору та скиду води.

Судом першої інстанції встановлено та
не спростовано доводами апеляційної
скарги те, що на базі відпочинку
«Расвет» водоспоживання здійснюється
на підставі відповідного договору, а
облік спожитої води здійснюється на
допомогою водомірів. Також судом
встановлено, що в липні 2013 року водомір
на базі відпочинку «Расвет» був знятий
у зв'язку із його непридатністю,
виявленою під час повірки вказаного
прибору, а первинний облік
здійснювався за формою ПОД-12. Отже факт
здійснення водоспоживання без
відповідного обліку не відповідає
фактичним обставинам.

Так як, згідно чинного законодавства,
припис виноситься за наявності
порушення і судом було встановлено
відсутність порушення в цій частині,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про протиправність пункту 22
Припису.

Вищенаведені висновки суду першої
інстанції доводами апеляційної скарги
Державної екологічної інспекції у
Дніпропетровській області не
спростовуються. В апеляційній скарзі
відповідач фактично посилається на
висновки, які викладені в акті
перевірки, що став підставою для
винесення Припису. Натомість, як
зазначено вище, вказаним підставам для
винесення оскаржених пунктів Припису,
судом першої інстанції надано належну
правову оцінку.

Щодо доводів апеляційної скарги
позивача, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Як зазначено вище, позивач оскаржує
судове рішення лише в частині не
задоволених позовних вимог щодо
скасування п.3 Припису.

Пунктом 3 Припису зобов'язано позивача
«Розробити та погодити згідно вимог
чинного законодавства проекти
водоохоронних зон та
прибережно-захисних смуг баз
відпочинку «Волна», "Мар'янівка",
"Рассвет", "Кудашево".

Вказаний пункт припису мотивований
тим, що проект водоохоронної зони та
прибережно-захисної смуги для баз
відпочинку на момент перевірки
відсутні, що є порушенням вимог ст. 87, 88,
89 Водного кодексу України (ст. 56 Акту).

Позиція позивача полягає у тому, що
жодним нормативно-правовим актом не
покладається на суб'єктів
господарювання обов'язку розробити та
погодити проекти водоохоронних зон та
прибережно-захисних смуг.

З такими доводами позивача
обґрунтовано не погодився суд першої
інстанції.

Так, відповідно до ст. 87 Водного кодексу
України встановлено, що для створення
сприятливого режиму водних об'єктів,
попередження їх забруднення,
засмічення і вичерпання, знищення
навколоводних рослин і тварин, а також
зменшення коливань стоку вздовж річок,
морів та навколо озер, водосховищ і
інших водойм встановлюються
водоохоронні зони.

Зовнішні межі водоохоронних зон
визначаються за спеціально
розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

08.05.1996 року постановою Кабінету
Міністрів України № 486 затверджено
Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них, який
встановлює єдиний правовий механізм
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них

Згідно пункту 5 вказаного Порядку
встановлено, що розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.

Проекти цих зон розробляються на
замовлення фізичних та юридичних осіб,
узгоджуються з власниками землі,
землекористувачами, Мінприроди,
Держводагентством та територіальними
органами Держземагентства, а на
території Автономної Республіки Крим -
з органами виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань екології та
природних ресурсів, водного
господарства та земельних ресурсів і
затверджуються відповідними місцевими
органами виконавчої влади або
виконавчими комітетами рад.

З аналізу вказаних норм матеріального
права, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
проекти розмірів і меж водоохоронних
зон розробляються на замовлення
суб'єктів господарювання, які
використовують вказані зони.

Згідно ст. 88 Водного кодексу України
встановлено, що з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Проекти землеустрою щодо
встановлення меж прибережних захисних
смуг (з установленою в них пляжною
зоною) розробляються в порядку,
передбаченому законом.

Стаття 89 Водного кодексу України
передбачено, що прибережні захисні
смуги є природоохоронною територією з
режимом обмеженої господарської
діяльності. У прибережних захисних
смугах уздовж річок, навколо водойм та
на островах забороняється: 1)
розорювання земель (крім підготовки
ґрунту для залуження і залісення), а
також садівництво та городництво; 2)
зберігання та застосування пестицидів
і добрив; 3) влаштування літніх таборів
для худоби; 4) будівництво будь-яких
споруд (крім гідротехнічних,
навігаційного призначення,
гідрометричних та лінійних), у тому
числі баз відпочинку, дач, гаражів та
стоянок автомобілів; 5) миття та
обслуговування транспортних засобів і
техніки; 6) влаштування звалищ сміття,
гноєсховищ, накопичувачів рідких і
твердих відходів виробництва,
кладовищ, скотомогильників, полів
фільтрації тощо. Об'єкти, що
знаходяться у прибережній захисній
смузі, можуть експлуатуватись, якщо при
цьому не порушується її режим. Не
придатні для експлуатації споруди, а
також ті, що не відповідають
встановленим режимам господарювання,
підлягають винесенню з прибережних
захисних смуг.

Пославшись на вказані норми права, суд
першої інстанції обґрунтовано вказав
на те, що оскільки дотримання умов
користування водоохоронними зонами та
прибережними захисними смугами
впливають на користувача вказаних
земельних ділянок і саме для них
встановлюються при цьому певні
обмеження, то відповідні проекти
повинні замовлятися саме
користувачами цих земельних ділянок, а
отже й вимога інспекції в цій частині є
правомірною.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції, які зроблені під час надання
правової оцінки п.3 Припису, у зв'язку з
чим не вбачає підстав для скасування
рішення суду першої інстанції, в межах
доводів апеляційної скарги позивача.

На підставі викладеного, керуючись п.1
ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Державної
екологічної інспекції у
Дніпропетровській області та
публічного акціонерного товариства
«АрселорМіталл Кривий Ріг» залишити
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 30 січня 2014
року у справі № 804/13437/13-а - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України, в порядку передбаченому ст..212
КАС України.

(Ухвала суду виготовлена в повному
обсязі 23.06.2014 р.)

Головуючий:
Я.В. Семененко

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк