Справа № 2а-15181/12/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/800/64557/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Гончарук І.Ю.,

представника позивача Сєтова М.О.,

представника відповідача
Коваленка А.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Дніпровська плодоовочева база» на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15.02.2013 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013 по
справі №2а-15181/12/2670 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дніпровська
плодоовочева база» до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі міста Києва Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., пояснення представників сторін,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.02.2013, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013, у
задоволенні позовних вимог Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Дніпровська плодоовочева база» до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі міста Києва
Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
попередніх інстанцій, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Дніпровська плодоовочева база» 23.12.2013
звернулось з касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
який своєю ухвалою від 21.01.2014 прийняв її
до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.02.2013 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2013, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення судами норм
матеріального права, зокрема, частини
другої статті 19 Конституції України,
пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1,
201.10 статті 201, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
статей 1, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», статей 203, 215, 216, 228
Цивільного кодексу України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Дніпровському районі
міста Києва проведено позапланову
виїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дніпровська плодоовочева база» з
питань дотримання податкового
законодавства по податку на додану
вартість та податку на прибуток при
взаємовідносинах з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ентхілл»
за період з 01.03.2012 по 31.03.2012.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог пунктів 198.3, 198.6 статті
198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201, підпункту
139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України.

За результатами перевірки Державною
податковою інспекцією у Дніпровському
районі міста Києва акт від 24.09.2012
№3105/22-621-31923768 та прийнято податкові
повідомлення-рішення від 15.10.2012 №000602260,
яким позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 162499,50грн., в тому
числі за основним платежем у сумі
108333,00грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 54166,50грн.; від 15.10.2012 №000592260,
яким позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 142188,50грн., в тому числі за
основним платежем у сумі 113750,00грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями -
28438,00грн.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Дніпровська плодоовочева база»
реальність господарських операцій з
контрагентом не доведено.

Суд касаційної інстанції не може
визнати законними і обґрунтованими
судові рішення попередніх інстанцій,
оскільки останні ухвалені без повного
та всебічного з'ясування обставин,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги і заперечення, та інших
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними або оформленими з
порушенням вимог.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту,
є податкова накладна, яка видається
платником податку, що здійснює
операції з постачання товарів/послуг.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовами реалізації права
платника на податковий кредит, а також
на зменшення оподатковуваного доходу
на суму понесених витрат є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності та документальне
підтвердження факту понесення витрат
на їх придбання.

Проте, слід наголосити, що наслідки в
податковому обліку платника створюють
лише реально вчинені господарські
операції, тобто такі, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають змісту, відображеному в
укладених платником податку договорах.

Необґрунтована ж податкова вигода
характеризується відсутністю
фактичного виконання господарських
операцій, здійсненням операцій без
ділової мети та обліком операцій
безвідносно до їх реального
економічного змісту, узгодженістю дій
покупця та постачальника для штучного
створення умов для бюджетного
відшкодування.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.

Той факт, що останній звіт за листопад
2011 року контрагентом позивача -
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ентхілл» подано до
управління Пенсійного фонду лише на
одного працівника, за наявності
первинних бухгалтерських документів
щодо господарської операції,
недостатньо для висновку про
безтоварність господарських операцій
з придбання товару, послуг без
врахування умов виконання договору.

Так, укладення трудового договору не є
єдиним способом залучення фізичних
осіб до вчинення необхідних дій в
процесі виконання послуг; податкове
законодавства не ставить право
платника на податковий кредит в
залежності від того, за рахунок яких
ресурсів (власних або залучених)
здійснюється поставка послуг
постачальником.

Окрім того, сам по собі факт складання
зведеного кошторису розрахунку
вартості будівництва пізніше
складення акту виконаних робіт та
виписки податкової накладної не
свідчить про відсутність реальності
господарської операції або про її
реалізацію не за тим змістом, який
відображений в укладених платником
податку договорах. В той же час, судами
залишено поза увагою посилання
позивача на описку в документі та її
усунення згідно з актом усунення
помилок від 23.05.2012.

З метою дослідження фактичного
виконання господарських операцій
необхідно аналізувати умови договорів
позивача з контрагентом, а також
досліджувати всі первинні
бухгалтерські документи.

Натомість, в порушення вимоги
процесуального законодавства щодо
з'ясування усіх обставин у справі,
судами попередніх інстанцій
вищезазначене залишено поза увагою та
не з'ясовано у повному обсязі обставин
щодо реальності господарських
операцій позивача з контрагентом.

При новому розгляді суди повинні також
врахувати, що «добросовісний платник
податків» не може нести
відповідальність за неправомірні дії
постачальників товару чи зазнавати
певних негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на формування
податкового кредиту. Лише достовірне
встановлення в ході судового розгляду
на підставі належних доказів факту
узгодженості дій платника податків з
недобросовісним постачальником з
метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальника чи
сприяння ухиленню постачальником
товару від виконання податкових
зобов'язань може слугувати підставою
для відмови у праві на формування
податкового кредиту. При цьому такі
висновки не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий розгляд є порушення
норм процесуального права, які
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення нових обставин
вимагає дослідження доказів, що
знаходиться поза межами касаційного
розгляду справи, встановлених статтею
220 Кодексу адміністративного
судочинства України, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції із скасуванням
ухвалених судових рішень судів
попередніх інстанцій як таких, що не
відповідають статті 159 цього Кодексу.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене, повно і
всебічно перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, вирішити чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230,
231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дніпровська плодоовочева база»
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15.02.2013 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013 по
справі №2а-15181/12/2670 скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв