Справа № 148/1537/13-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 148/1537/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Береговий
Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Смілянець Е. С.

судді: Залімський І. Г. Сушко О.О.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління пенсійного фонду у
Тульчинському районні на постанову
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 03 вересня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
пенсійного фонду у Тульчинському
районні про перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з
адміністративним позовом до
відповідача про перерахунок пенсії.

Постановою суду першої інстанції
позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати незаконне, на
його думку, судове рішення.

В силу положень п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є потерпілим від
Чорнобильської катастрофи, та доплату
до пенсії, призначену у відповідності
до ст. 39 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Згідно до ч.1 ст. 39 вищевказаного Закону,
пенсіонерам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, проводиться доплата до
пенсії, яка становить у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - одна
мінімальна заробітна плата.

Всупереч ст. 39 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" позивачу вказана доплата
виплачувалася частково, у фіксованому
розмірі, визначеному Постановами
Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 року та №530 від 28.05.2008 року

З огляду на те, що Закон України "Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" має вищу юридичну силу в
порівняні з Постановами Кабінету
Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року
та №530 від 28.05.2008 року відповідач не
правомірно виплачував підвищення до
пенсії в меншому розмірі ніж це
передбачено ст. 39 зазначеного Закону.

Своїми діями відповідач допустив
звуження змісту та обсягу прав та
свобод позивача, передбачених ст.. 22
Конституції України, в якій зазначено,
що права і свободи людини і
громадянина, закріплені цією
Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів
не допускається звуження змісту та
обсягу існуючих прав і свобод.

Також безпідставним є посилання
відповідача на відсутність бюджетного
фінансування, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів , яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена в залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського Суду з прав людини у
справі "Кечко проти України").

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду,
щодо наявності у відповідача обов'язку
нараховувати та сплачувати позивачу
доплату до пенсії, передбачену ст. 39
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Як вбачається з матеріалів справи,
встановлено судом першої інстанції та
знайшло своє підтвердження при
апеляційному розгляді справи, позивач
також має статус дитини війни та
відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" має
право на отримання підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком.

Ст. 7 вказаного Закону передбачено, що
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене колегія суддів не
приймає до уваги положень ч. 3 ст. 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абз. 1 ч. 1 цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій
призначених згідно з цим законом,
оскільки наявність такої норми за
відсутності іншого мінімального
розміру пенсій за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
отримання щомісячної державної
соціальної 30 % доплати до пенсії, як
дитині війни.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється,
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.

Право позивача на отримання підвищення
до пенсії відповідно до вимог ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" не залежить від наявності
чи відсутності грошових коштів та
належного фінансування, таке право
надане державою і закріплено Законом
України "Про соціальний захист дітей
війни".

Оскільки таке право декларовано
державою, то відповідно держава, через
створені нею органи, в даному випадку
органи Пенсійного фонду України, і несе
обов'язок по своєчасній та повній
виплаті підвищення до пенсії саме у
розмірах, які нею ж визначені та
закріплені в Законі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент звернення позивача до суду,
нарахування доплати до його пенсії в
розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком, відповідно до положень ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" відповідачем не здійснено.
Всупереч положенням вищенаведеної
норми права позивачу щомісячне
підвищення до пенсії виплачувалось
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 28 травня 2008 року
№530.

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України "Про
соціальний захист дітей війни" має вищу
юридичну силу в порівняні з Постановою
Кабінету Міністрів України від 28
травня 2008 року №530. Отже, відповідач не
правомірно виплачував щомісячне
підвищення до пенсії в меншому розмірі
ніж це передбачено ст. 6 зазначеного
Закону.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про наявність у позивача
права на підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи, тобто прийнята
постанова відповідає матеріалам
справи та вимогам закону і підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст..200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України , суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду у Тульчинському
районні, -залишити без задоволення, а
постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 03 вересня
2013 року, -без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Смілянець Е. С.

Судді
Залімський І. Г.

Сушко О.О.