Справа № 809/2143/14
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р.
№ 809/2143/14

15 год. 55 хв.
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

при секретарі Мулі Х.О.

за участю: відповідача Петринки
О.М.

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до директора Тисменицького
районного центру зайнятості Петринки
Ореста Миколайовича про визнання
незаконною відмови в наданні статусу
безробітного, зобов'язання вчинити дії,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

02.07.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
адміністративним позовом до директора
Тисменицького районного центру
зайнятості Петринки Ореста
Миколайовича про визнання незаконною
відмови в наданні статусу
безробітного, зобов'язання вчинити дії,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач неодноразово звертався до
Тисменицького районного центру
зайнятості про надання статусу
безробітного, однак директором
Тисменицького районного центру
зайнятості Петринкою Орестом
Миколайовичем йому в цьому було
відмовлено. Позивач вважає дані дії
незаконними, такими, що завдали
моральної та матеріальної шкоди, тому
просив зобов'язати відповідача
надати вищевказаний статус, стягнути з
останнього невиплачену допомогу по
безробіттю та моральну шкоду.

Позивач в судове засідання не з'явився,
подав суду клопотання про розгляд
справи без його участі. Оскільки у
відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності, суд ухвалив
розглянути дану справу за відсутності
позивача.

Відповідач, його представник в
судовому засіданні проти позову
заперечили з мотивів, наведених у
письмовому запереченні. Суду пояснили,
що 14.04.2014 року ОСОБА_3 звернувся до
Тисменицького районного центру
зайнятості із заявою про надання йому
статусу безробітного. Вказали, що
відповідно до ст.43 Закону України "Про
зайнятість населення" та п.п 3,4 Порядку
реєстрації, перереєстрації та ведення
обліку громадян, які шукають роботу за
№198, для надання статусу безробітного
позивач мав надати довідку про
припинення ведення особистого
селянського господарства, про що йому
було роз'яснено листом від 23.04.2014 року
за № 771-02/30-14. Однак такої довідки ним
подано не було, а тому за таких
обставин ОСОБА_3 не надано статусу
безробітного. В задоволенні позову
просили відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, перевіривши
доводи позивача, вислухавши
відповідача, його представника,
дослідивши наявні в матеріалах справи
письмові докази, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд дійшов до висновку про
часткову обґрунтованість позовних
вимог з огляду на нижчевикладене.

Судом встановлено, що з 01.11.2013 року
ОСОБА_3 працював на Товаристві з
обмеженою відповідальністю " ДБ - Буд".
Наказом від 07.04.2014 року за № 5/14 на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП з вказаного
підприємства його було звільнено.

В зв'язку з чим 14.04.2014 року позивач
звернувся до Тисменицького районного
центру зайнятості із заявою про
надання йому статусу безробітного.
Листом від 23.04.2014 року за № 771-02/30-14
позивачу роз'яснено, що відповідно до
ст.43 Закону України "Про зайнятість
населення" та Порядку реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу за №198
однією із підстав для відмови у наданні
статусу безробітного є відсутність
довідки про припинення ведення
особистого селянського господарства.

Оцінивши встановлені в ході судового
розгляду фактичні обставини справи,
суд не погоджується з таким
твердженням органу центру зайнятості з
огляду на нижчевикладене.

Згідно вимог п.3 ч.3 ст.2 КАСУ у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Правовідносини, які виникли між
сторонами врегульовано Законом
України "Про зайнятість населення" від
05.07.2012 № 5067-VI (надалі - Закон України "Про
зайнятість населення"), Порядком
реєстрації, перереєстрації та ведення
обліку громадян, які шукають роботу, і
безробітних у територіальних органах
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
зайнятості населення та трудової
міграції, затверджений постановою КМУ
від 20.03.2013 року за №198 (надалі - Порядок
№198).

Статтями 11, 12 Закону України № 803-ХІІ
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист у сфері
зайнятості згідно із законодавством
України про зайнятість. Особи, визнані
у встановленому порядку безробітними,
мають право на одержання допомоги по
безробіттю. Громадяни мають право
оскаржити дії працівників державної
служби зайнятості до відповідного за
підпорядкуванням органу цієї служби
або до суду в порядку, встановленому
законодавством.

Згідно статті 43 Закону України "Про
зайнятість населення" статусу
безробітного може набути: 1) особа
працездатного віку до призначення
пенсії (зокрема на пільгових умовах або
за вислугу років), яка через
відсутність роботи не має заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів, готова та здатна приступити до
роботи; 2) інвалід, який не досяг
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" пенсійного віку
та отримує пенсію по інвалідності або
соціальну допомогу відповідно до
законів України "Про державну
соціальну допомогу інвалідам з
дитинства та дітям-інвалідам" та "Про
державну соціальну допомогу особам,
які не мають права на пенсію, та
інвалідам"; 3) особа, молодша 16-річного
віку, яка працювала і була звільнена у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, зокрема
припиненням або перепрофілюванням
підприємств, установ та організацій,
скороченням чисельності (штату)
працівників.

Статус безробітного надається
зазначеним у частині першій цієї
статті особам за їх особистою заявою у
разі відсутності підходящої роботи з
першого дня реєстрації у
територіальних органах центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
незалежно від зареєстрованого місця
проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та
ведення обліку громадян, які шукають
роботу, і безробітних у територіальних
органах центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, визначається
Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.3 Порядку № 198 реєстрація
безробітних, які звертаються за
сприянням у працевлаштуванні (далі -
реєстрація), проводиться
територіальним органом незалежно від
зареєстрованого місця проживання чи
перебування.

Під час проведення реєстрації
працівник територіального органу
заповнює в Єдиній
інформаційно-аналітичній системі
Державної служби зайнятості
персональну картку, в якій
зазначаються персональні дані
безробітного (прізвище, ім'я та по
батькові, зареєстроване місце
проживання чи перебування, число,
місяць та рік народження,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків або серія та номер
паспорта (для осіб, які через свої
релігійні переконання відмовилися від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків,
повідомили про це відповідний орган
державної податкової служби і мають
відповідну відмітку в паспорті),
відомості про останнє місце роботи або
вид діяльності згідно із частиною
першою статті 4 Закону України "Про
зайнятість населення", підстава для
припинення трудових відносин
відповідно до запису в трудовій книжці
або іншого виду діяльності, що
підтверджено документально. Форма
персональної картки та додатки до неї
затверджуються Мінсоцполітики.

Обробка персональних даних
безробітних здійснюється
територіальним органом відповідно до
закону.

Відповідно до п.4 Порядку №198 крім
документів, зазначених у пункті 3 цього
Порядку, для реєстрації подаються
додаткові документи.

Зокрема членами особистого
селянського господарства, які протягом
12 календарних місяців, що передували
дню реєстрації у територіальному
органі, перебували у трудових
відносинах або займалися іншим видом
діяльності згідно із частиною першою
статті 4 Закону України "Про зайнятість
населення" менш як шість місяців (крім
осіб, які закінчили або припинили
навчання у загальноосвітніх,
професійно-технічних і вищих
навчальних закладах, звільнилися із
строкової військової або
альтернативної (невійськової) служби
та вперше приймаються на роботу), -
довідка про припинення ведення
особистого селянського господарства
або вихід з такого господарства, видана
сільською, селищною або міською радою
за місцезнаходженням земельної
ділянки.

Правові, організаційні, економічні та
соціальні засади ведення особистого
селянського господарства визначає
Закон України "Про особисте селянське
господарство".

Відповідно до ст. 1 вищевказаного
Закону особисте селянське
господарство - це господарська
діяльність, яка проводиться без
створення юридичної особи фізичною
особою індивідуально або особами, які
перебувають у сімейних чи родинних
відносинах і спільно проживають, з
метою задоволення особистих потреб
шляхом виробництва, переробки і
споживання сільськогосподарської
продукції, реалізації її надлишків
та надання послуг з використанням
майна особистого селянського
господарства, у тому числі й у сфері
сільського зеленого туризму.

Статтею 8 вказаного встановлено, що
члени особистих селянських
господарств є особами, які
забезпечують себе роботою самостійно
і відповідно до Закону

України "Про зайнятість населення"
належать до зайнятого населення за
умови, що робота в цьому господарстві
для них є основною.

Однак в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАСУ
відповідачем не доведено суду факту, що
ОСОБА_3 є, чи був членом особистого
селянського господарства та як
вбачається з пояснень представників
відповідача, наданих в судовому
засіданні, така інформація у органу
зайнятості була відсутня. Таким чином
вимоги щодо подання вищевказаної
довідки на позивача поширюватись не
можуть.

З урахуванням наведеного зазначені у
листі від 23.04.2014 року за № 771-02/30-14
обставини щодо ненадання ОСОБА_3
статусу безробітного не відповідають
вимогам чинного законодавства,
оскільки останній не був спеціальним
суб'єктом, визначеним диспозицією ст. 43
Закону України "Про зайнятість
населення" та п.п. 3,4 Порядку реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу за №198,
тому витребування відповідачем
довідки про припинення ведення
особистого селянського господарства
не може бути визнано судом правомірним.

Згідно чинного законодавства України
рішення про надання статусу
безробітного чи відмову у наданні
такого статусу оформляється
відповідним наказом.

Однак судом в ході розгляду справи
обставина щодо прийняття відповідачем
такого наказу не знайшла свого
підтвердження.

Тобто на переконання суду відповідач
фактично ухилився від вирішення
питання про надання позивачу
відповідного статусу з причини, яка
згідно закону не могла бути перешкодою
для вирішення згаданого питання.

За таких обставин відмова директора
Тисменицького районного центру
зайнятості Петринки Ореста
Миколайовича за №771-02/30-14 від 23.04.2014 року
у розгляді питання щодо надання ОСОБА_3
статусу безробітного є незаконною, а
відтак Тисменицький районний центр
зайнятості слід зобов'язати розглянути
питання надання ОСОБА_3 статусу
безробітного у встановленому порядку.

Однак у іншій частині позов до
задоволення не підлягає.

Так відповідна реєстрація особи
проводиться за умови пред'явлення
паспорта громадянина України або
тимчасового посвідчення громадянина
України, облікової картки платника
податків, трудової книжки
(цивільно-правового договору чи
документа, який підтверджує період
зайнятості), а в разі потреби також
військового квитка, диплома або іншого
документа про освіту та з дотриманням
інших встановлених правил. Проте в
порушення приписів ч.1 ст. 71 КАСУ
позивачем не надано суду доказів
дотримання ним встановленого порядку
при зверненні до відповідача. Крім того
суд враховує, що так як відповідачем у
наданні такого статусу йому фактично
не було відмовлено вирішення питання
про зобов'язання надання цього статусу
є передчасним, оскільки суд не вправі
реалізовувати відповідні дискреційні
повноваження відповідача, як посадової
особи.

Вимога про стягнення невиплаченої
допомоги по безробіттю не може бути
задоволена, так як суд не встановив
факти призначення такої допомоги чи
протиправної відмови у її призначенні
за наявності відповідних законних
підстав.

Вимога позивача про стягнення
моральної шкоди на переконання суду до
задоволення також не підлягає з
наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів
адміністративного позову свої
моральні страждання позивач пов'язує
із незаконною відмовою у наданні
статусу безробітного.

При вирішенні питання про з'ясування
фактів, з якими закон пов'язує
відшкодування моральної шкоди, слід
виходити з вимог статті 1167 Цивільного
кодексу України, в якій визначені
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду.

Частиною 1 ст. 1167 Цивільного кодексу
України визначено, що моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених
законом.

Виходячи з системного тлумачення
вищенаведених приписів чинного
законодавства суд приходить до
переконання, що відшкодуванню підлягає
моральна шкода лише в тому разі, коли
право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень,
а також у випадках, прямо передбачених
законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди. Таким чином,
відшкодування моральної шкоди
здійснюється особою, яка її заподіяла,
лише за умови, таке відшкодування прямо
передбачено чинним законодавством.

Однак у даному випадку чинним
законодавством відшкодування
моральної шкоди не передбачено.

Також суд не погоджується з доводами
позивача щодо завдання йому
неправомірними діями відповідача
моральної шкоди з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 71 КАСУ кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно статті 86 цього Кодексу
оцінює докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Проте жодних доказів в
обґрунтування дійсного заподіяння
моральної шкоди, її розміру, позивачем
суду не надано.

Так відповідно до загальних підстав
матеріальної відповідальності, крім
застосування принципу вини при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди необхідно виходити з того, що
шкода підлягає відшкодуванню за умови
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями особи, яка
завдала шкоду, і самою шкодою.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов
висновку, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що діями або
бездіяльністю відповідача йому
заподіяно моральну шкоду, наявності
причино - наслідкового зв'язку між
протиправною поведінкою та нанесеною
шкодою.

Відтак у задоволенні позовних вимог
щодо відшкодування моральної шкоди
слід відмовити.

Таким чином, за обставин, коли вимоги
позивача в частині обґрунтовано
спростовані відповідачем, не
відповідають дійсним обставинам, не
знайшли підтвердження в ході судового
розгляду, в той же час інші вимоги
ОСОБА_3 суд визнав підставними та
такими, що передбачають необхідність
відновлення порушеного права позивача,
суд доходить висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позову.

При цьому, суд приходить до переконання
про необхідність при частковому
задоволенні позову вийти за межі
позовних вимог в порядку ч.2 ст. 11 КАСУ,
так як з метою повного захисту прав,
свобод та інтересів позивача, про
захист яких він просить, суд вважає за
необхідне зобов'язати Тисменицький
районний центр зайнятості розглянути
питання про надання ОСОБА_3 статусу
безробітного у встановленому порядку.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати відмову директора
Тисменицького районного центру
зайнятості Петринки Ореста
Миколайовича за №771-02/30-14 від 23.04.2014 року
у розгляді питання щодо надання ОСОБА_3
статусу безробітного незаконною.

Зобов'язати Тисменицький районний
центр зайнятості розглянути питання
надання ОСОБА_3 статусу безробітного у
встановленому порядку.

В задоволенні позову у іншій частині
відмовити.

Згідно ст.254 КАС України постанова
набирає законної сили після закінчення
встановлених строків подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу
не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Постанова складена в повному обсязі
25.07.2014 року.

Суддя
Гундяк В.Д.