Справа № К-42390/10-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2014 р. м. Київ
К-42390/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Пасічник С.С.,

Юрченка В.В.,

секретар судового засідання Пилипчук
Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Чернігівської
міжрайонної державної податкової
інспекції на постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 02
вересня 2009 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07 грудня 2010 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до Чернігівської міжрайонної
державної податкової інспекції про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд з
вказаним адміністративним позовом, в
якому зазначив, що у травні 2008 року його
звільнено з Чернігівської міжрайонної
державної податкової інспекції, але не
проведено повний розрахунок.

Посилаючись на порушення строків
розрахунку при звільненні позивач
просив суд стягнути середній заробіток
за час затримки розрахунку з 20 вересня
2008 року по 31 березня 2009 року в сумі 16 455,18
грн.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 02 вересня
2009 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 грудня 2010
року, позов задоволено.

Відповідач у касаційній скарзі,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати судові рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 22 травня 2008 року ОСОБА_4
звільнено за власним бажанням з посади
оперуповноваженого відділення
боротьби з суб'єктами господарювання,
що мають ознаки фіктивності, відділу
податкової міліції Чернігівської
міжрайонної державної податкової
інспекції.

Позивач неодноразово звертався до
відповідача із заявами щодо оплати
відрядження в період проходження
служби.

Так, листом заступника голови
Державної податкової адміністрації в
Чернігівській області від 14 січня 2009
року позивача повідомлено, що
відповідно до авансового звіту від 12
вересня 2007 року сума використання
коштів на відрядження з
підтверджувальними документами
складає 137 грн., а авансовий звіт було
затверджено в сумі 112 грн., у зв'язку з
чим різниця склала 25 грн. Оплата за
роботу в вихідні дні, у тому числі і 09
вересня 2007 року, була здійснена при
звільненні.

Листом заступника голови Державної
податкової адміністрації в
Чернігівській області від 16 січня 2009
року за результатами розгляду
звернення ОСОБА_4 зобов'язано
начальника Чернігівської міжрайонної
державної податкової інспекції
нарахувати та виплатити позивачу
добові витрати в розмірі 25 грн. згідно
авансового звіту від 12 вересня 2007 року.

Платіжним дорученням від 31 березня 2009
року №179 на картковий рахунок позивача
було перераховано 25 грн. в рахунок
оплати добових витрат.

Ураховуючи те, що перебування особи на
службі є однією із форм реалізації
закріпленого у статті 43 Конституції
України права на працю, то посилання
судів на норми Кодексу законів про
працю України, які регулюють порядок
розрахунку працівника при звільненні і
відповідальність за його недотримання,
ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів
про працю України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
суму.

У даному випадку виник спір про розмір
сум, належних до виплати позивачеві.
Після проведеної у січні 2009 року
перевірки за зверненням позивача було
перераховано кошти на відрядження у
вересні 2007 року та зобов'язано
доплатити 25 грн. добових витрат.

Статтею 117 Кодексу визначена
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні. В разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

У випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
заробіток визначається за загальними
правилами обчислення середнього
заробітку, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині суди попередніх інстанцій не
перевірили розрахунок позивача про
середню заробітну плату, що підлягає
виплаті за час затримки розрахунку, та
обґрунтованість такої вимоги.

У справі №21-395а13 колегія суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України дійшла
висновку, що суд, ухвалюючи рішення про
поновлення на роботі, має вирішити
питання про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
визначивши при цьому розмір такого
заробітку за правилами, закріпленими у
Порядку.

Відповідно до статті 244-2Кодексу
адміністративного судочинства України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України, є підставою для скасування
судових рішень та направлення справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 160, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Чернігівської
міжрайонної державної податкової
інспекції задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 02 вересня
2009 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07 грудня 2010 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: С.Є. Амєлін /підпис/ С.С.
Пасічник /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/