Справа № 336/2442/14-а (2-а/336/80/2014)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2014 рокусправа № 336/2442/14-а
(2-а/336/80/2014)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів:
Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 07
травня 2014 року по справі № 336/2442/14-а (пр.
№2-а/336/80/2014) за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Запоріжжя
про визнання бездіяльності
протиправною та спонукання до вчинення
певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

02.04.2014 року ОСОБА_1, через свого
уповноваженого представника,
звернулась до суду з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Запоріжжя, в
якому просила визнати протиправною
бездіяльність відповідача щодо
відмови їй у виплаті пенсії за віком;
зобов'язати відповідача виплати їй
пенсію за віком починаючи з 06 березня
2011 року.

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що до жовтня 1999р. вона проживала
на території України за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Тельмана, буд.31 та
отримувала пенсію за віком. У зв'язку з
виїздом на постійне місце проживання
до Ізраїлю їй було припинено виплату
пенсії. Рішенням Конституційного суду
України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009
визнано неконституційними положення
п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», у зв'язку з чим 06.03.2014р.
вона звернулася до відповідача із
заявою про поновлення виплати пенсії
за віком. Листом відповідач відмовив у
поновленні виплати пенсії через
відсутність документів про її постійне
проживання (реєстрацію) на території
Шевченківського району м. Запоріжжя.
Вказані обставини стали підставою для
звернення позивачки до суду з
адміністративним позовом.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 07 травня 2014 року у
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Запоріжжя було відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі. Апеляційна
скарга, фактично, обґрунтована
доводами адміністративного позову.
Зокрема, позивач зазначає, що
поновлення виплати пенсії
здійснюється за документами, наявними
в пенсійній справі, а тому відмова
відповідача з підстав ненадання
довідки про місце реєстрації є
неправомірною.

Дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, перевіривши
правильність застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
надану правову оцінку досліджених
судом доказів по справі, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ОСОБА_1 є
громадянкою України, що
підтверджується її паспортом
громадянина України для виїзду за
кордон, виданого 05.08.1999 року. 11.08.2004 року
її було прийнято на консульський облік
в консульському відділі посольства
України в державі Ізраїль.

06 березня 2014 року ОСОБА_1, через свого
уповноваженого представника,
звернулась до управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Запоріжжя із заявою про поновлення
виплати пенсії за віком.

Листом від 21.03.2014 року за №142/Г-1
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Запоріжжя
повідомило позивача про необхідність
подання додаткових документів, які б
підтверджували її постійну реєстрацію
в Шевченківському районі м.Запоріжжя.

Не погодившись з такими діями
відповідача, позивач звернулась до
суду з даним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та
відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до пенсійного
законодавства документ про місце
проживання (реєстрації) заявника
передбачений як такий, чиє надання є
обов'язковим, що зумовлено
необхідністю правильного вибору
територіального органу Пенсійного
фонду України, так як заяви про
призначення пенсії належить подавати
за місцем проживання або реєстрації
фізичної особи. Відповідач
обґрунтовано із дотриманням п.5 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25 листопада 2005 року №22-1
надав позивачці роз'яснення про
необхідність надання інформації про
місце проживання в м. Запоріжжі, яка
визначить підвідомчість її заяви тому
чи іншому органу ПФУ в межах їхньої
територіальної юрисдикції. Більш того,
відповідачем не було відмовлено
позивачу у призначенні пенсії, а лише
письмово проінформовано про
необхідність подання додаткових
документів, що свідчить про
необґрунтованість позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 25 Конституції України,
громадянин України не може бути
позбавлений громадянства і права
змінити громадянство. Громадянин
України не може бути вигнаний за межі
України або виданий іншій державі.
Україна гарантує піклування та захист
своїм громадянам, які перебувають за її
межами.

Статтею 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними. Пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», право на отримання
пенсій та соціальних послуг із
солідарної системи мають, зокрема,
громадяни України, які застраховані
згідно із цим Законом та досягли
встановленого цим Законом пенсійного
віку чи визнані інвалідами в
установленому законодавством порядку
і мають необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж, а в разі смерті цих осіб - члени
їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього
Закону, та інші особи, передбачені цим
Законом.

Зі змісту наведених норм права
вбачається, що Конституція України та
пенсійне законодавство України не
допускають обмеження права на
соціальний захист, зокрема права на
отримання пенсії за ознакою місця
проживання.

З матеріалів справи вбачається та
сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до теперішнього часу є
громадянином України, а відтак, має
такі ж самі конституційні права, як й
інші громадяни цієї держави, є
застрахованою особою в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, в розумінні
Закону, та має право на отримання
пенсій та соціальних послуг із
солідарної системи.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що позивачу була призначена пенсія
за віком, яку вона отримувала до виїзду
на постійне місце проживання до
Ізраїлю, у своїй заяві від 06.03.2014р.
позивач зазначила, що просить поновити
та перерахувати пенсію.

Вказані обставини підтверджуються
довідкою №173705 від 12.05.1998р., виданою
замість пенсійного посвідчення, в якій
зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на
обліку в Шевченківському УСЗН та
отримує пенсії за віком з 31.03.1998 року.
Згідно відповіді управління праці та
соціального захисту населення
Запорізької міської ради по
Шевченківському району від 02.07.2014р. за
№3686/0616, архівну пенсійну справу гр.
ОСОБА_1 було передано до управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м.Запоріжжя у
2002 році.

Таким чином, в даному випадку перевірці
підлягають дії відповідача під час
вирішення питання про поновлення
виплати пенсії, а не про її призначення,
та, як наслідок, вирішення питання про
наявність чи відсутність підстав для
поновлення виплати пенсії.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Відповідно до п.3 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
Постановою правління Пенсійного фонду
України 25.11.2005 N 22-1, заява про припинення
виплати пенсії у зв'язку з виїздом за
кордон, поновлення виплати раніше
призначеної пенсії, про виплату
частини пенсії на непрацездатних
членів сім'ї особи, яка перебуває на
повному державному утриманні, про
виплату пенсії за довіреністю, термін
дії якої більше одного року, - через
кожний рік дії такої довіреності тощо,
подається пенсіонером (опікуном,
піклувальником) особисто до органу, що
призначає пенсію, за місцем проживання
(реєстрації). При цьому у заяві про
виплату частини пенсії непрацездатним
членам сім'ї особи, яка знаходиться на
повному державному утриманні,
вказується адреса одержувача цієї
частини пенсії.

Відповідно до п.15 вказано Порядку,
поновлення виплати раніше призначеної
пенсії здійснюється за документами, що
є у пенсійній справі та відповідають
вимогам законодавства, що діяло на
момент призначення цього виду пенсії.
При поновленні виплати раніше
призначеної пенсії та переведенні з
одного виду пенсії на інший до наявних
документів особа додає:

а) документи про страховий стаж, який не
врахований у пенсійній справі, після
призначення пенсії за період роботи до
01.01.2004 (за період роботи, починаючи з
01.01.2004, відділ персоніфікованого обліку
подає довідку із бази даних системи
персоніфікованого обліку за формою
згідно з додатком 2, а у разі
необхідності за формою згідно з
додатком 3);

б) довідку про заробітну плату особи
(додаток 1) за період страхового стажу
до 01.07.2000, а починаючи з 01.07.2000
індивідуальні відомості про
застраховану особу надаються відділом
персоніфікованого обліку за формою
згідно із додатком 2, а у разі
необхідності за формою згідно з
додатком 3;

в) документи про виникнення обставин,
що впливають на розмір пенсії
(наприклад, зміни кількості членів
сім'ї, які перебували на утриманні
пенсіонера чи померлого годувальника,
виникнення (втрата) права на надбавку
на непрацездатних членів сім'ї і
надбавку на догляд за ними, визнання
заявника одиноким і таким, що потребує
сторонньої допомоги, визнання заявника
інвалідом або учасником війни тощо).

Поновлення пенсії здійснюється за
матеріалами, що є в пенсійній справі, із
урахуванням додатково наданих
документів.

Таким чином, наведеною нормою
встановлено перелік обов'язкових
документів, які необхідно подати для
поновлення виплати раніше призначеної
пенсії, і такого документу, як довідка
про місце проживання (реєстрації) даним
переліком не передбачено. Це зумовлено
тим, що заява про призначення пенсії (до
якої обов'язково надається документ
про місце проживання/реєстрації) та
заява про поновлення виплати пенсії є
різними за своєю суттю та направлені
або на надання особі пенсійного
статусу/положення (при призначенні
пенсії) або на відновлення
попереднього її статусу/положення (при
поновленні виплати пенсії).

Таким чином, відповідач, зазначаючи про
необхідність подання документу, який
не передбачено п.15 Порядку, діяв не у
відповідності з вимогами пенсійного
законодавства, що свідчить про його
недобросовісність при вирішення
питання про наявність чи відсутність
підстав для поновлення виплати пенсії.

Щодо виокремлення відповідачем у
своєму листі посилання на посвідку на
постійне місце проживання, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне зауважити, що така посвідка
на постійне проживання повинна
надаватися іноземними громадянами та
особами без громадянства при поданні
заяви про призначення пенсії, для
громадянина ж України встановлено
подання паспорту або довідки
уповноважених органів з місця
проживання (реєстрації) при поданні
заяви про призначення пенсії.

Вирішуючи питання про наявність чи
відсутність підстав для поновлення
виплати раніше призначеної пенсії, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.92 Закону України
«Про пенсійне забезпечення», який був
чинний на момент виїзду позивача за
кордон, громадянам, які виїхали на
постійне проживання за кордон, пенсії
не призначаються. Пенсії, призначені в
Україні до виїзду на постійне
проживання за кордон, виплачуються за 6
місяців наперед перед від'їздом за
кордон. За час перебування цих громадян
за кордоном виплачуються тільки
пенсії, призначені внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 якого, виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного фонду або за
рішенням суду припиняється на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно ст. 51 вказаного Закону, у разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 р. N25-рп/2009 визнано
неконституційними положення п.2 ст. 49 та
друге речення ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин
України, позивач має такі ж самі
конституційні права, як й інші
громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Відповідно до статті 152 частини 2
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту
2 частини 1 статті 49 та другого речення
статті 51 Закону втратили чинність з
07.10.2009 року, тобто від дати прийняття
рішення Конституційним Судом України
№ 25-рп/2009.

Як вже зазначалося, поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

За таких обставин, колегія вважає, що
право позивача має бути відновлене
шляхом визнання протиправними дій
відповідача та зобов'язання останнього
поновити виплату пенсії за віком, на
підставі заяви позивача від 06.03.2014р., з
дня звернення, тобто, з 06.03.2014р.

При цьому, колегія суддів вважає
безпідставними заявлені вимоги, з
посиланням на ч.1 ст.46 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», щодо поновлення
виплати пенсії з 06.03.2011р., оскільки
вказаною нормою права передбачена
виплата за минулий час лише
нарахованих пенсій. Оскільки, суми
пенсії позивачу не були нараховані, то
відсутні підстави для зобов'язання
відповідача здійснити такі виплати за
попередні три роки, що передували
зверненню з заявою про поновлення
виплат.

З огляду на викладені обставини справи,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що судом першої інстанції
було порушено норми матеріального та
процесуального права, невірно
встановлено предмет спору, що призвело
до неправильного вирішення справи.
Вказані обставини в силу ст.202 КАС
України є підставою для скасування
судового рішення та ухвалення нового
про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.3
ч.1 ст.198, ст.202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 07 травня 2014 року
по справі № 336/2442/14-а (пр. №2-а/336/80/2014) -
скасувати та прийняти нову.

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м.Запоріжжя
щодо непоновлення виплати пенсії за
віком ОСОБА_1.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м.Запоріжжя поновити ОСОБА_1 виплату
пенсії за віком відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» з 06.03.2014
року, на підставі заяви ОСОБА_1 від
06.03.2014р. та доданих до неї документів, у
розмірі згідно з чинним
законодавством.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки, які
передбачено ст..212 КАС України.

(Постанову у повному обсязі складено
14.07.2014р.)

Головуючий:
Я.В. Семененко

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк