Справа № 813/5148/13-а
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року
Справа №
876/11449/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Обрізка І.М., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Інспекції з питань захисту прав
споживачів в Львівській області на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 16.08.2013 року
у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Львівській області про визнання
протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О
В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулася в суд з адміністративним
позовом до Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Львівській області
про визнання протиправним та
скасування рішення № 0270 від 21.05.2013 року
щодо накладення штрафу в розмірі 1250
грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що біля
входу до магазину було розміщено
тимчасову інформаційну табличку, яка
не містила закликів до придбання
товару чи надання послуги, іншої
інформації, що призначена сформувати
або підтримати обізнаність споживачів
та їх інтерес до таких особи чи товару,
тому, з врахуванням положень Закону
України «Про рекламу» від 03.07.1996 №
270/96-ВР, така інформація не є зовнішньою
рекламою. Зазначено, що відповідач
помилково дійшов висновку про
розміщення позивачем зовнішньої
реклами, а не звичайної таблички
інформативного характеру. Також
зазначено про недотримання
відповідачем порядку розгляду справи
про порушення законодавства про
рекламу.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 16.08.2013 року
позов задоволено, оскільки суд
погодився з доводами позивача.

Відповідач вимоги апеляційної скарги
на постановлене рішення обґрунтовує
тим, що що при перевірці встановлено
ознаки порушення підприємцем
законодавства про рекламу, Інспекцією
прийнято рішення про початок розгляду
справи про порушення законодавства про
рекламу. На рекламній конструкції
розміщена інформація: «Вишивка ручної
роботи» та тип ниток «Vіctoria, Trikei, Vervaco,
Lanarte», проте найменування ниток не є
видом діяльності позивача, тому
розміщення такої інформації не має
правового обґрунтування як вивіски, а є
рекламою.

Суд не надав оцінки акту
здачі-прийняття робіт та товарного
чеку, яким встановлено, що позивачем
замовлялася саме рекламна табличка.

Тому апелянт просить скасувати
постанову суду та прийняти нову за якою
вважає, що необхідно відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі, у судове засідання не прибули,
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України
апеляційний розгляд проведено у
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що необхідно
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги, з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Правовідносини які виникли між
сторонами регулюються Законом України
«Про рекламу» від 03.07.1996 № 270/96-ВР.

Відповідно до абз. 10 ст. 1 Закону України
від 03.07.1996 № 270/96-ВР зазначено, що
реклама - інформація про особу чи товар,
розповсюджена в будь-якій формі та в
будь-який спосіб і призначена
сформувати або підтримати обізнаність
споживачів реклами та їх інтерес щодо
особи чи товару.

Частиною першою ст. 27 Закону України
від 03.07.1996 № 270/96-ВР визначено, що особи,
винні у порушенні законодавства про
рекламу, несуть дисциплінарну,
цивільно-правову, адміністративну та
кримінальну відповідальність
відповідно до закону. Норми цієї статті
не поширюються на порушення, зазначені
у статті 24-1 цього Закону.

Частиною другої ст. 27 Закону України
від 03.07.1996 № 270/96-ВР передбачено, що
відповідальність за порушення
законодавства про рекламу несуть: 1)
рекламодавці, винні у замовленні
реклами продукції, виробництво та/або
обіг якої заборонено законом; у наданні
недостовірної інформації виробнику
реклами, необхідної для виробництва
реклами; у замовленні розповсюдження
реклами, забороненої законом; у
недотриманні встановлених законом
вимог щодо змісту реклами; у порушенні
порядку розповсюдження реклами, якщо
реклама розповсюджується ними
самостійно; 2) виробники реклами, винні
у порушенні прав третіх осіб при
виготовленні реклами; 3)
розповсюджувачі реклами, винні в
порушенні встановленого
законодавством порядку розповсюдження
та розміщення реклами.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
від 03.07.1996 № 270/96-ВР розміщення
зовнішньої реклами у населених пунктах
провадиться на підставі дозволів, що
надаються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад, та в
порядку, встановленому цими органами
на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України. При видачі дозволів на
розміщення зовнішньої реклами
втручання у форму та зміст зовнішньої
реклами забороняється.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України
від 03.07.1996 № 270/96-ВР на вимогу органів
державної влади, на які покладено
контроль за дотриманням законодавства
про рекламу, рекламодавці, виробники та
розповсюджувачі реклами зобов'язані
надавати документи, усні чи письмові
пояснення, відео - та звукозаписи, а
також іншу інформацію, необхідну для
здійснення повноважень щодо контролю.

Як достовірно встановлено судом першої
інстанції, що Департаментом
економічної політики Львівської
міської ради фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 за юридичною (фактичною) адресою
скеровано вимогу № 23/Р-9-476 від 14.02.2013
року про усунення порушення частини 1
статті 16 Закону України «Про рекламу».
У вказаний термін порушення усунуті не
були. Окрім того, 13.03.2013 року
Департаментом економічної політики
Львівської міської ради начальнику
Держспоживінспекції у Львівській
області скеровано подання № 23/Р-9-783 про
порушення позивачем вимог частини 1
статті 16 Закону України «Про рекламу»
щодо самовільного встановлення
спеціальної конструкції зовнішньої
реклами в АДРЕСА_1.

Наведеними документами реагування
встановлено, що біля входу до магазину
по АДРЕСА_1 була розміщена табличка,
котра містила інформацію «Вишивка
В'язання» та містила інформацію такого
змісту «DMC, Vіctoria, Madame Trikote, Vervaco, Lanarte».

За результатом розгляду подання №
23/Р-9-783 посадовою особою Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Львівській області 10.04.2013 року складено
протокол № 0311 про порушення
підприємцем пункту 1 статті 16 Закону
України «Про рекламу».

Листом № 1836 від 10.04.2013 року Інспекція з
питань захисту прав споживачів у
Львівській області запропонувала
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1
надати інформацію про вартість
розміщеної реклами та пояснення по
факту розміщення зовнішньої реклами .

21.05.2013 року ОСОБА_1 повідомила Інспекцію
про вартість виготовленої конструкції
та надала копії акту № 10/2
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
і товарний чеку.

21.05.2013 року Інспекцією прийнято рішення
№ 0270 відповідно до якого, за самовільне
розміщення зовнішньої реклами по
АДРЕСА_1 без погодження з органами
місцевого самоврядування на фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1 накладено
штраф у розмірі 1250 грн.

Позивач в судовому засіданні пояснив і
цього не спростувала сторона
відповідача, що «Вишивка В'язання» є
назвою магазину, а «DMC, Vіctoria, Madame Trikote,
Vervaco, Lanarte» це назви виробників ниток,
пряжі та наборів для вишивання. Іншої
інформації табличка не містила.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України
від 03.07.1996 № 270/96-ВР вивіска чи табличка
з інформацією про зареєстроване
найменування особи, знаки для товарів і
послуг, що належать цій особі, вид її
діяльності (якщо це не випливає із
зареєстрованого найменування особи),
час роботи, що розміщена на внутрішній
поверхні власного чи наданого у
користування особі приміщення, на
зовнішній поверхні будинку чи споруди
не вище першого поверху або на поверсі,
де знаходиться власне чи надане у
користування особі приміщення, біля
входу в таке приміщення, не вважається
рекламою.

Також ч. 7 ст. 8 Закону України від 03.07.1996
№ 270/96-ВР встановлено, що розміщення
інформації про виробника товару та/або
товар у місцях, де цей товар
реалізується чи надається споживачеві,
у тому числі на елементах обладнання
та/або оформлення місць торгівлі, а
також безпосередньо на самому товарі
та/або його упаковці, не вважається
рекламою.

Згідно з пунктом 2 Типових правил
розміщення зовнішньої реклами,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 29.12.2003p. № 2067
вивіска чи табличка - елемент на
будинку, будівлі або споруді з
інформацією про зареєстроване
найменування особи, знаки для товарів і
послуг, що належать такій особі, вид її
діяльності (якщо це не випливає із
зареєстрованого найменування особи),
час роботи, що розміщений на зовнішній
поверхні будинку, будівлі або споруди
не вище першого поверху або на поверсі,
де розташовується власне чи надане у
користування особі приміщення (крім,
випадків, коли суб'єкту господарювання
належить на праві власності або
користування вся будівля або споруда),
біля входу у таке приміщення, який не є
рекламою.

Тому, у випадку, коли на фасаді будівлі,
яку займає суб'єкт господарювання,
та/або біля входу (в'їзду) до неї
розміщено інформаційну вивіску,
інформація на якій не містить закликів
до придбання товару чи надання послуги
або іншої інформації, що призначена
сформувати або підтримати обізнаність
споживачів реклами та їх інтерес щодо
таких особи чи товару (послуги), така
інформація не є рекламою. Аналогічна
позиція викладена у листі Державного
комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва № 8672 від
08.11.2011 року.

Статтею 15 Закону України «Про захист
прав споживачів» визначено, що
споживач має право на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію,
що забезпечує можливість її свідомого
і компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Інформація про
продукцію не вважається рекламою.

Окрім того ч. 3 ст. 17 Закону України «Про
захист прав споживачів» зобов'язує
продавця надавати споживачеві
достовірну і доступну інформацію про
найменування, належність та режим
роботи підприємства.

Зважаючи на встановлені обставини та
наведені приписи суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку, що
розміщена позивачем інформація не
містить закликів придбавати товар або
послугу, що ним реалізується, а, отже, за
таких обставин вказана табличка не є
рекламою в розумінні ч. 6 ст.9 Закону
України від 03.07.1996 № 270/96-ВР, оскільки
підпадає під визначення вивіска чи
табличка. Крім того, як вбачається з
наявних у матеріалах справи
фотознімків, інформаційну табличку
розміщено позивачем біля входу до
магазину.

Одночасно суд першої інстанції
дослідив порушення відповідачем
порядку розгляду справи про порушення
законодавства про рекламу та
встановив, що 21.05.2013 року відбулось
засідання стосовно порушення
законодавства про рекламу (Протокол
№0270), у якому зазначено, що представник
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не
з'явився.

ОСОБА_1 стверджує, а доказів
протилежного відповідачем не
представлено, що не отримувала від
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради вимоги про
усунення порушень, а 21.05.2013 року на
виклик відповідача прибула в Інспекцію
для участі в засіданні у справі про
порушення нею законодавства про
рекламу, проте засідання не
проводилось. Крім того, нею було надано
на вимогу представника Інспекції акт
здачі-прийняття робіт та товарний чек,
про що свідчить її заява від 21.05.2013 року.

При цьому, відповідно до п. 46 Типових
правил розміщення зовнішньої реклами,
у разі порушення порядку
розповсюдження та розміщення реклами
уповноважена особа органу, який
здійснює контроль за додержанням цих
Правил, звертається до розповсюджувача
зовнішньої реклами з вимогою усунення
порушень у визначений строк.

У разі невиконання цієї вимоги орган,
який здійснює контроль, подає
інформацію спеціально уповноваженому
органу виконавчої влади у сфері
захисту прав споживачів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до пунктів 9-11 Порядку
накладення штрафів за порушення
законодавства про рекламу,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 693 від 26.05.2004 року
підставою для розгляду справи про
порушення законодавства про рекламу є
відповідний протокол, складений
уповноваженою посадовою особою
Антимонопольного комітету,
Національної ради з питань телебачення
і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або
Держспоживінспекції та її
територіальних органів.

Протокол про порушення законодавства
про рекламу подається
Держспоживінспекції або її
територіальним органам за місцем
вчинення порушення. Протокол
розглядається у місячний строк.

За наявності ознак порушення
законодавства про рекламу приймається
рішення про початок розгляду справи.

Згідно з пунктом 14 Порядку
Держспоживінспекція та її
територіальні органи повідомляють
рекламодавців, виробників та
розповсюджувачів реклами про розгляд
справи не пізніш як за три дні до дати
розгляду, а у невідкладних випадках - не
пізніш як за один день.

Пунктом 16 Порядку визначено, що справа
розглядається за участю представника
особи, щодо якої порушено справу. В разі
його відсутності справу може бути
розглянуто, якщо незважаючи на
своєчасне повідомлення про місце і час
розгляду справи не надійшло
обґрунтоване клопотання про
відкладення розгляду справи.

Відповідачем не дотримано
наведених приписів Типових правил та
Порядку, що і встановив суд першої
інстанції.

Покликання апелянта на інформацію
зазначену в акті здачі-прийняття робіт
та товарному чеку, що позивачем
замовлялась рекламна табличка, тому
вказана інформаційна табличка є
рекламою не може бути прийнятим до
уваги, оскільки при прийнятті
Інспекцією рішення про накладення
штрафу, повинна була б досліджуватися
на відповідність вимогам Закону
України від 03.07.1996 № 270/96-ВР саме
інформаційна табличка, а наведені
документи призначені для визначення
розміру штрафу.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до переконливого висновку
про те, що заявлений позов підставно
задоволено з наведених мотивів.

За приписами ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст. 160, ст.197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200,
ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Львівській
області - залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 16.08.2013 року
у справі №813/5148/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П. Сапіга

Судді:
Р.Б. Хобор

І.М.Обрізко