Справа № 815/7109/13-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7109/13-а

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі - Загоруйко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у м. Іллічівську Головного управління
Міндоходів в Одеській області на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у м. Іллічівську Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень від 23.09.2013 року №
, № , № , № ,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ФОП Галімова С.П.
звернулась з вищевказаним
адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалось, що відповідачем було
проведено документальну планову
виїзну перевірку фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року, за результатами якої
складено акт від 09.09.2013 року №
407/15-03-17-01/НОМЕР_5, на підставі якого
відповідачем винесені податкові
повідомлення-рішення від 23.09.2013 року №
, яким до позивача за порушення п.
2.6 ст. 6 постанови Правління НБУ «Про
затвердження Положення про ведення
касових операцій в національній валюті
в Україні» № 637 від 15.12.2004 року
засновано суму штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 335825 грн., № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку з доходів
найманих працівників на суму 1522,87 грн.,
у тому числі: за основним платежем - 832,44
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 690,43 грн., № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування на суму 13237,84 грн.,
у тому числі: за основним платежем -
10590,27 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 2647,57 грн. та № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 13938,50 грн., у тому числі:
за основним платежем - 11634 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 2304,50
грн. Позивач вважає, що оскаржувані
податкові повідомлення - рішення
підлягають скасуванню, як такі, що не
відповідають чинному законодавству,
оскільки прийняті на підставі хибних
висновків, до яких прийшов відповідач в
ході проведення перевірки.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року адміністративний позов було
задоволено частково.

Визнані протиправними та скасовані
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Іллічівську Головного управління
Міндоходів в Одеській області від
23.09.2013 року № , № , № .

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Іллічівську Головного управління
Міндоходів в Одеській області від
23.09.2013 року № в частині
збільшення фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_1 грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 13 497,50 грн., у тому числі за основним
платежем на суму 11 194, 00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 2303,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою
суду податковий орган подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, у зв'язку з чим
просить його скасувати та ухвалити
нову постанову, якою у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 19.08.2013 року по 02.09.2013 року на
підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 розділу І, п.
77.1, п. 77.4 ст. 77, п. 82.1 ст. 82 глави 8 розділу
ІІ Податкового кодексу України від
02.12.2010 року № 2755-УІ, наказу ДПІ у м.
Іллічівську ГУ Міндоходів в Одеській
області № 41 від 05.08.2013 року, відповідно
до направлення № 01-045/036 від 16.08.2013 року
та плану-графіка проведення
документальних планових перевірок
суб'єктів господарювання на 3 квартал
2013 року, посадовою особою відповідача
проведено документальну планову
виїзну перевірку діяльності фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року.

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем був складений акт від
09.09.2013 року № 407/15-03-17-01/НОМЕР_5 «Про
результати документальної планової
виїзної перевірки фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року», відповідно до висновку
якого перевіркою встановлено, зокрема,
порушення позивачем п.п. «а» п.176.1 ст.176,
п. 177.10 ст.177 Податкового Кодексу
України, у результаті чого встановлено
неналежне ведення обліку доходів і
витрат, для яких законами України
встановлено обов'язкову форму обліку;
177.2, п. 177.4 ст.177 Податкового Кодексу
України, у результаті чого занижено
податок на доходи фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
за період, що перевірявся, на загальну
суму 10590,27 грн., у тому числі по періодах:
за 2011 рік - 4068,85 грн., за 2012 рік - 6521,42 грн.;
п.п. «е» п.п. 164.2.17 п.164.2 ст.164, п.п. «а» п.1762
ст.176 Податкового Кодексу України, у
результаті чого визначено суму
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб при виплаті
платникам податків доходів за період,
що перевірявся, на суму 832,44 грн., у тому
числі по періодах: за 2011 рік - 585,37 грн.,
за 2012 рік - 247,06 грн.; п. 51.1 ст.51, п.п. «б»
п.176.2 ст.176 Податкового Кодексу України,
у результаті чого встановлено надання
податкових розрахунків про суми
виплаченого доходу і утриманих з них
податків ф.1-ДФ за перший та другий
квартали 2011 року з помилками; п.187.1 ст.
187, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200 Податкового
Кодексу України, у результаті чого
занижено податок на додану вартість у
періоді, що перевірявся, на загальну
суму 11634.00 грн., у тому числі за 01.2011р. в
сумі 750,00 грн., за 02.2011р. в сумі 740,00 грн.,
за 03.2011р. в сумі 362,00 грн., за 06.2011р. в сумі
568,00 грн., за 07.2011р. в сумі 250,00 грн., за
11.2011р. в сумі 65,00 грн., за 12.2011р. в сумі 483,00
грн., за 01.2012р. в сумі 575,00 грн., за 02.2012р. в
сумі 333,00 грн., за 03.2012р. в сумі 1125,00 грн.,
за 04.2012р. в сумі 842,00 грн., за 05.2012р. в сумі
848,00 грн., за 06.2012р. в сумі 267,00 грн., за
07.2012р. в сумі 960,00 грн., за 08.2012р. в сумі
661,00 грн., за 09.2012р. в сумі 383,00 грн., за
10.2012р. сумі 1117,00 грн., за 11.2012р. в сумі 694,00
грн., за 12.2012р. в сумі 611,00 грн.; п. 2.6. ст. 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Нацбанку України від 15.12.04 № 637 «Про
затвердження Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні» у результаті чого не
оприбутковано готівкові кошти у книзі
обліку доходів та витрат у загальній
сумі 67165,00 грн., утому числі по періодах:
за 2011 рік - 16670,00 грн., за 2012 рік - 50495,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем були винесені податкові
повідомлення-рішення від 23.09.2013 року:

- № , яким до позивача за
порушення п. 2.6 ст. 6 постанови
Правління НБУ «Про затвердження
Положення про ведення касових операцій
в національній валюті в Україні» № 637
від 15.12.2004 року застосовано суму
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
335825 грн.;

- № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку з
доходів найманих працівників на суму
1522,87 грн., у тому числі: за основним
платежем - 832,44 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 690,43 грн.;

- № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування на суму 13237,84 грн.,
у тому числі: за основним платежем -
10590,27 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 2647,57 грн.;

- № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 13938,50 грн., у
тому числі: за основним платежем - 11634
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 2304,50 грн.

Не погодившись з висновками акту
перевірки та прийнятими податковими
повідомленнями-рішеннями, позивач
оскаржила їх в судовому порядку,
вимагаючи їх скасування.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
станом на дату проведення
документальної планової виїзної
перевірки податкової звітності форми
1-ДФ за І та II квартали 2011 року жодних
помилок або недостовірних відомостей у
звітності вже не було та перевіряючи їх
не виявили.

Колегія суддів вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України, Податкового кодексу
України.

За змістом п. 75.1 ст. 75 Податкового
кодексу України органи державної
податкової служби мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.

На підставі п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75
Податкового кодексу України,
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

З акту перевірки вбачається, що
підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення №
, яким до позивача застосовано
суму штрафних (фінансових) санкцій у
розмірі 335825 грн., стали висновки
відповідача про не відображення в
книзі доходів та витрат суми коштів, що
надходили на розрахунковий рахунок як
«поповнення розрахункового рахунку».
Відповідача вважає, що зазначеними
діями позивач порушила вимоги п. 2.6 ст. 6
постанови Правління НБУ «Про
затвердження Положення про ведення
касових операцій в національній валюті
в Україні» № 637 від 15.12.2004 року, у зв'язку
з чим до останньої повинні бути
застосовані санкції передбачені абз. 1
ст. 1 Указу Президента України «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм регулювання обігу
готівки».

Водночас з такими висновками
податкового органу погодитись не
можливо з огляду на наступне.

В ході судового розгляду встановлено,
що дійсно, протягом звітного періоду з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року позивачем
здійснювалися поповнення власного
рахунку на суми, відповідно, в 2011 році -
на загальну суму 16 670,00 грн., а в 2012 році -
на загальну суму 50 495,00 грн.

У судовому засіданні суду першої
інстанції представником позивача було
пояснено, що кошти поповнювалися
позивачем із власних особистих
збережень, та це було викликано
необхідністю здійснення звичайної
господарської діяльності (в тому числі,
оплатою заробітної плати, сплатою
податків), а також недостатністю коштів
на рахунку від результатів провадження
підприємницької діяльності.

Із банківських виписок вбачається, що
усі суми поповнення мали цільове
призначення платежів, а саме:
«поповнення власного рахунку».

За правилами п. 177.2 ст. 177 Податкового
Кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

У відповідності до п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164
Податкового кодексу України, загальний
річний оподатковуваний дохід дорівнює
сумі загальних місячних
оподатковуваних доходів, іноземних
доходів, отриманих протягом такого
звітного податкового року, доходів,
отриманих фізичною особою -
підприємцем від провадження
господарської діяльності згідно із
статтею 177 цього Кодексу.

З аналізу п. 177.1 ст. 177 Податкового
кодексу України вбачається, що
доходами фізичних осіб - підприємців, -
є отримані ними протягом календарного
року від провадження господарської
діяльності.

Отже, до складу загального
оподатковуваного доходу від
провадження господарської діяльності,
включається:

- виручка у вигляді безготівкових
грошових коштів, що надійшли на
банківський рахунок чи в готівковій
формі безпосередньо підприємцю чи його
працівникам на місці здійснення
розрахунків (в т.ч. відсотки банку);

- виручка в натуральній (не
грошовій формі);

- суми штрафів і пені, отримані від
інших суб'єктів підприємництва за
договорами цивільно-правового
характеру за порушення умов договорів
та інші доходи, які пов'язані із
здійсненням підприємницької
діяльності.

Для цілей оподаткування дохід
характеризується не лише приростом
активів платника, але й джерелом його
формування, тобто операціями,
наслідком виконання яких стало
отримання доходу. Адже зміст операції є
однією з визначальних факторів для
обрання ставки податку, визначення
режиму оподаткування тощо.

На підставі наведеного можна дійти
висновку, що власні кошти, які фізична
особа - підприємець, що перебуває на
загальній системі оподаткування,
зараховує на розрахунковий розрахунок,
не включаються до складу
оподатковуваного доходу (виручки у
грошовій та натуральній формі) та не
відображаються у Книзі обліку доходів
та витрат.

Таким самим чином позивач не
порушувала і вимоги п. 187.1 ст. 187
Податкового кодексу України, згідно з
яким датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталися раніше: дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку, оскільки вказані кошти не є
оплатою за товари чи послуги.

Отже на підставі викладеного, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що нарахування позивачу
податковим органом штрафних
(фінансових) санкцій у розмірі 335825 грн.
згідно податкового повідомлення -
рішення № від 23.09.2013 року, а також
нарахування податковим органом на
вищезазначені суми поповнення рахунку
особистими коштами ПДВ в загальній
сумі 11 634, 00 грн. та штрафних (фінансових)
санкцій в розмірі 2 304, 50 грн., згідно
податкового повідомлення-рішення №
від 23.09.2013 року є неправомірним, а
відтак зазначені податкові
повідомлення-рішення в цій частині
підлягають скасуванню.

Водночас, варто зазначити, що
правомірним є податкове повідомлення -
рішення № від 23.09.2013 року в
частині збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 440,00 грн. та
нарахування штрафних (фінансових)
санкцій на суму 1 грн., з огляду на таке.

З акту перевірки вбачається,
перевіркою повноти визначення
податкового кредиту за період з 01.01.2011
року по 31.12.2012 року встановлено його
завищення всього у сумі 440,00 грн., в тому
числі за лютий місяць 2011 року в сумі 153,00
грн., за березень місяць 2011 року в сумі
287,00 грн.

В акті зазначено, що на порушення п. 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України
позивачем до складу податкового
кредиту та до реєстру отриманих
податкових накладних безпідставно
віднесено суму ПДВ в розмірі 440,00 грн. по
податковим накладним: № 26 від 03.02.2011
року та № 247 від 30.03.2011 року, отриманих
від постачальника ТОВ Фірма
«Техагротрейдінг» заповнених з
порушеннями порядку заповнення
податкових накладних, а саме у
зазначених податкових накладних не
вказана податкова адреса покупця та
номер свідоцтва платника ПДВ покупця.

За змістом п. 198.3. ст. 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
вважається дата здійснення першої з
подій:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

На підставі підпункту 198.6 п. 198 ст. 198 ПК
України встановлено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

За правилами п. 201.1 ст.201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну.

У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Відповідно до п. 201.10 ст.201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п.п. 201.6 та 201.8 ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

У судовому засіданні суду першої
інстанції були досліджені податкові
накладні № 26 від 03.02.2011 року та № 247 від
30.03.2011 року, отримані від постачальника
ТОВ Фірма «Техагротрейдінг». З них
вбачається, що дійсно у вказаних
податкових накладних не зазначена
податкова адреса покупця та номер
свідоцтва платника ПДВ покупця.

За правилами пункту 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України
встановлено, що відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних та/або порушення порядку
заповнення податкової накладної не дає
права покупцю на включення сум податку
на додану вартість до податкового
кредиту та не звільняє продавця від
обов'язку включення суми податку на
додану вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Пунктом 6.3 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансові
України за № 1333/200071 «Про затвердження
форми податкової накладної та Порядку
заповнення податкової накладної»
встановлено, що не дає права покупцю на
віднесення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту,
зокрема, порушення порядку заповнення
податкової накладної.

На підставі викладеного суд першої
інстанції вірно погодився з висновком
акту перевірки в частині встановлення
порушення позивачем п. 198.6 ст. 198 та п. 200.1
ст. 200 Податкового кодексу України у
зв'язку з віднесенням до складу
податкового кредиту суму ПДВ в розмірі
440,00 грн. по податковим накладним,
заповнених з порушеннями порядку
заповнення податкових накладних, а
отже донарахування податковим органом
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 440,00 грн. та
штрафних (фінансових) санкцій на суму 1
грн. (за період з 1 січня по 30 червня 2011
року у розмірі не більше 1 грн.) є
правомірним та узгоджується з вимогами
з п. 54.3 ст. 54, п. 123.1 ст. 123 Податкового
кодексу України.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, щодо
правомірності податкового
повідомлення - рішення № від
23.09.2013 року лише в частині збільшення
позивачу суми грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму 440,00
грн. та нарахування штрафних
(фінансових) санкцій на суму 1 грн., в
іншій частині, як встановлено вище,
зазначене податкове повідомлення -
рішення є протиправним, а отже підлягає
скасуванню.

З акту перевірки вбачається, що
підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення №
від 23.09.2013 року, яким позивачу за
порушення п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України збільшено суму
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування на суму 13237,84 грн.,
у тому числі: за основним платежем -
10590,27 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 2647,57 грн., стали висновки
відповідача про неправомірне
включення до складу валових витрат
оплати ПДВ, а також орендної плати в
розмірі 1250,00 грн.

Однак з такими висновками погодитись
не можна, з огляду на те, що п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України визначено,
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового
кодексу визначено, що до складу
загальновиробничих витрат, зокрема,
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
оперативну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

В ході судового розгляду встановлено,
що оплату за оренду приміщення було
здійснено 07 квітня 2011 року в сумі 2500
грн. згідно договору суборенди №6 від 01
січня 2011 року (додаткова угода № 6 від 01
січня 2011 року), однак відображено її
сплату було не в II кварталі 2011 року, а 50 %
- в сумі 1250, 00 грн. в III кварталі 2011 року
(серпень та вересень - відповідно). З 01
серпня 2011 року розмір орендної плати за
договором суборенди № 14 від 01 серпня 2011
року (додаткова угода №14 від 01 серпня
2011 року), було зменшено до 1250 грн., а суму
витрат на оренду визначено в тому ж
розмірі - 2500 грн.

Підставою для винесення податкового
повідомлення - рішення № від
23.09.2013 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку з
доходів найманих працівників на суму
1522,87 грн., у тому числі: за основним
платежем - 832,44 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 690,43 грн., стали
висновки відповідача про не
нарахування, не утримання та не сплату
позивачем податку до або під час
виплати доходу на користь іншого
платника податків, що призвело до
порушення п.п. «е» п.п. 7 п. 164.2 ст. 164, п. 176.2
ст. 176 Податкового кодексу України.

У своїх висновках податковий орган
зазначав, що позивачем здійснювалися
перерахування ЗАТ «Український
мобільний зв'язок» в загальній сумі 2
750,00 грн. в період з 19.01.2011 року по 31.10.2012
року, нібито за договором № 1.10646027, який
укладено не з позивачем - ОСОБА_1, а з
ОСОБА_2.

Водночас, даний висновок не відповідає
дійсності, оскільки в ході судового
розгляду встановлено, що вказаний
договір було укладено саме з позивачем
- ОСОБА_1, що підтверджується самим
договором № 1020001/03.01.03 укладеним між
ЗАТ «Український мобільний зв'язок» та
ОСОБА_1, а також додатковою угодою №
1020001/1.10646027 від 03.01.2003 року.

До того ж, як вбачається з акту
перевірки, відповідачем встановлено,
що ФОП ОСОБА_1 із власного
розрахункового рахунку було
перераховано ТОВ «ПАРКТУР» грошові
кошти в сумі 1 967,00 грн. за проживання
громадян, які не знаходяться у трудових
відносинах із позивачем.

Вищезазначені обставини, податковий
орган також кваліфікував як порушення
п.п. «е» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 та п.п. 176.2
ст. 176 ПК України, як отримання доходу
платника податку, який не знаходиться в
трудових відносинах із позивачем, у
зв'язку з чим, на думку перевіряючих,
позивач мала здійснити перерахування
до бюджету податку на доходи фізичних
осіб.

Водночас податковий орган не врахував
той факт, що дане перерахування було
здійснено ФОП ОСОБА_1 після сплати усіх
обов'язкових платежів та податків за
рахунок власного чистого прибутку.

Як вбачається з розрахунку фінансових
санкцій до ауту перевірки згідно
податкового повідомлення-рішення №
від 23.09.2013 року до позивача
застосовано штрафну санкцію в розмірі
510 грн. відповідно до п. 119.2 ст. 119
Податкового кодексу України, за
подання з недостовірними відомостями
або з помилками податкової звітності
про суми доходів.

В акті перевірки, зокрема, зазначено що
в податковому розрахунку за І квартал
2011 року по рнокпп НОМЕР_6 було не вірно
вказано ознаку доходу замість ознаки
доходу « 157 - дохід, виплачений само
зайнятій особі» вказано ознаку доходу
« 106 - надання майна в лізинг, оренду або
суборенду». Аналогічне порушення було
виявлено і в податковому розрахунку за
II квартал 2011 року.

Водночас з такими висновками
податкового органу стосовно того, що
податкова звітність форми 1-ДФ за І
квартал та ІІ квартал 2011 року була
подана з помилками погодитись не можна,
оскільки в ході судового розгляду
встановлено, що 05.03.2012 року на підставі
ІУ розділу «Порядок проведення
коригувань» Порядку заповнення та
подання податковими агентами
Податкового розрахунку сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку, затвердженого наказом №1020
ДПА України від 24.12.2010 року, позивачем
було подано уточнюючі податкові
розрахунки. При цьому вказані
обставини було встановлено самим
відповідачем при проведенні перевірки
та відображено в самому акті перевірки.

Отже, станом на дату проведення
документальної планової виїзної
перевірки податкової звітності форми
1-ДФ за І та II квартали 2011 року жодних
помилок або недостовірних відомостей у
звітності вже не було та перевіряючи їх
не виявили.

При цьому, накладення штрафних санкцій
на підставі п. 119.2. ст. 119 ПК України, в
даному випадку суперечить п. 50.1 ст. 50 ПК
України, за умовами якої штрафні
санкції до платників податків не
застосовуються у випадку самостійного
виявлення та виправлення помилок у
податковій звітності, які не призвели
до не донарахування або недоплати сум
податків.

Отже, на підставі викладеного колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що нарахування
позивачу податковим органом грошового
зобов'язання з податку з доходів
найманих працівників у сумі 832,44 грн. та
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
690,43 грн., згідно податкового
повідомлення - рішення № від
23.09.2013 року є неправомірним, а відтак
зазначене податкове
повідомлення-рішення підлягає
скасуванню.

Стосовно спірного податкового
повідомлення-рішення № від 23.09.2013
року, варто зазначити, що останнє
винесено податковою інспекцією в межах
компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини лише в
частині збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 440,00 грн. та
нарахування штрафних (фінансових)
санкцій на суму 1 грн. В іншій частині, а
саме в частині збільшення позивачу
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 13 497,50
грн., у тому числі за основним платежем
на суму 11 194, 00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 2303,50
грн., суд першої інстанції вірно дійшов
висновку про протиправність вказаного
податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач
частково довів суду ті обставини, на
які він посилався в обґрунтування
заявлених вимог, а відповідач не надав
суду належні докази на підтвердження
своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивній оцінці фактичних
обставин справи та доказів, а також на
невірному тлумаченні норм
матеріального права. Зазначені доводи
не містять посилань на конкретні
обставини чи факти або на нові докази,
які б давали підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в
ході судового розгляду обставин, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 є частково
обґрунтованими та підлягають
частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Іллічівську
Головного управління Міндоходів в
Одеській області залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 04
листопада 2013 року у справі у справі №
815/7109/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складення ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Дата складення та підписання рішення в
повному обсязі - 21 липня 2014 року.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян