Справа № 803/1383/14
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року м.
ЛуцькСправа № 803/1383/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання
Литвиненко І.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Жовтоніга О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Луцького прикордонного
загону Північного регіонального
управління Державної прикордонної
служби України про скасування заборони
на в'їзд в Україну,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.)
звернувся в суд з адміністративним
позовом до Луцького прикордонного
загону Північного регіонального
управління Державної прикордонної
служби України (далі - відповідач,
Луцький прикордонний загін) про
скасування заборони на в'їзд в Україну
встановлену 25 червня 2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20
червня 2014 року позивач прибув в село
Якушів Ратнівського району Волинської
області до своїх рідних - дідуся та
бабусі. Метою приїзду була допомога
родичам в заготівлі сіна та в інших
сільськогосподарських роботах. 25
червня 2014 року він вирішив їхати додому
в м. Брест і виявив, що втратив свій
паспорт. Через відсутність паспорта
вирішив перетнути державний кордон
України поза пунктом пропуску, однак
був затриманий працівниками Державної
прикордонної служби України. Після
свого затримання, він повідомив про це
своїх рідних в с. Якушів і вони
знайшовши паспорт передали його на
пункт пропуску. Вину в скоєному
правопорушенні визнає та щиро кається.
25 червня 2014 року постановою
Ратнівського районного суду
Волинської області позивача визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення передбаченого частиною
першою статті 204-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення та
накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн.
Того ж дня відповідачем було винесено
постанову, якою йому заборонено в'їзд в
Україну на три роки.

ОСОБА_3 не погоджується з цією
забороною та вказує, що в Україні
проживають його родичі, з якими він
бажає підтримувати стосунки. В селі
Якушів він часто відвідує дідуся та
бабусю та допомагає їм. Крім того, в
тому ж селі зустрічається з дівчиною, з
якою має намір одружитися та створити
сім'ю. До кримінальної та
адміністративної відповідальності в
Україні, Республіці Білорусь ніколи не
притягувався. З наведених підстав
просить суд скасувати заборону на в'їзд
в Україну від 25 червня 2014 року.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила суд їх задовольнити. Додатково
пояснила, що позивач має позитивні
характеристики за місцем свого
проживання в Республіці Білорусь,
судимості не має, що підтверджується
відповідними довідками.

Представник відповідача, суб'єкта
владних повноважень, у письмових
запереченнях від 17 липня 2014 року (а.с.16)
та в судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог
заперечував з тих підстав, що ОСОБА_3
вчинив адміністративне правопорушення
на території України, тому відповідно
до статті 26 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства», було прийнято рішення
про його примусове повернення в
Республіку Білорусь та заборону в'їзду
на територію України. Підтвердив, що на
території України позивач злочинів не
вчиняв, під час затримання в нього не
було виявлено заборонених речей (зброї,
наркотиків тощо) або контрабанди.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові матеріали
справи, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов підлягає до
задоволення повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
громадянином та уродженцем Республіки
Білорусь та наразі проживає в м. Бресті
Республіки Білорусь (а.с.4-5).

В Україні позивач має родичів по лінії
матері, а саме діда ОСОБА_5 та бабусю
ОСОБА_6, які проживають в селі Якушів
Забродівської сільської ради
Ратнівського району Волинської
області. Вказані обставини
підтверджуються довідкою сільської
ради від 03 липня 2014 року №645, свідоцтвом
про шлюб батьків позивача, а також
свідоцтвом про народження його матері
(а.с.7, 30-31).

Як слідує зі сторінки 24 паспорту
ОСОБА_3, 20 червня 2014 року він в'їхав на
територію України через пропускний
пункт «Доманове» Луцького
прикордонного загону. При цьому, суд
зазначає, що позивач регулярно
перетинав державний кордон України в
обох напрямах через цей самий пункт
пропуску (а.с.4 зворот).

В подальшому, 24 червня 2014 року старшим
дільничним інспектором Луцького
прикордонного загону відносно
позивача був складений протокол про
адміністративне правопорушення, в
якому зафіксовано, що того ж дня
близько 18 години ОСОБА_3 намагався
перетнути державний кордон України в
напрямку с. Млиново (Україна) - с. Нові
Бірки (Республіка Білорусь) поза
пунктом пропуску та був затриманий в
районі інформаційно-попереджувального
знака №1587 за 100 метрів від державного
кордону України (а.с.22).

У письмових поясненнях до протоколу
від 24 червня 2014 року позивач пояснив, що
повертався разом з матір'ю та братом з
весілля в м. Одеса. Під час проходження
прикордонного контролю на пункті
пропуску «Доманове» його висадили з
автобусу, оскільки в нього не було
паспорту, який, на його думку, він
згубив в м. Одеса. В результаті він
знайшов провідника, який погодився за
грошову винагороду допомогти
перетнути кордон поза пунктом пропуску
(а.с.36).

Як слідує з протоколу особистого
огляду, огляду речей, вилучення речей і
документів, та протоколу про
адміністративне затримання від 24
червня 2014 року, у позивача було
вилучено ряд особистих речей,
військовий квиток, водійське
посвідчення та гроші. Будь-яких
заборонених для обігу речей (зброї,
боєприпасів, наркотиків тощо) або
контрабандних товарів виявлено не було
(а.с.22, 35).

Матеріалами справи підтверджується, що
постановою Ратнівського районного
суду Волинської області від 25 червня 2014
року у справі №166/788/14-п ОСОБА_3 визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого
частиною першою статті 204-1 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення та накладено стягнення
у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн
(а.с.6).

Представник позивача у судовому
засіданні пояснила, що ОСОБА_3
накладений штраф повністю сплатив,
оскільки мав необхідні грошові кошти.

У зв'язку зі спробою позивача незаконно
перетнути державний кордон України, 25
червня 2014 року старшим офіцером
відділу по роботі з іноземцями та
адміністративного провадження штабу
Луцького прикордонного загону майором
Жовтонігом О.М. було прийнято рішення
про примусове повернення ОСОБА_3 до
Республіки Білорусь (а.с.19).

Також, постановою начальника третього
відділення інспекторів прикордонної
служби відділу прикордонної служби
«Доманове» старшого лейтенанта ОСОБА_7
від 25 червня 2014 року позивачу
заборонено в'їзд на територію України
строком на 3 роки (а.с.21). Про накладену
заборону в паспорті ОСОБА_3 зроблена
відповідна відмітка (а.с.4 зворот).

Надаючи правову оцінку прийнятому
рішенню про заборону позивачу в'їзду на
територію України, суд зазначає
наступне.

Спірні правовідносини виникли
стосовно повернення іноземця в країну
походження з подальшою забороною
в'їзду на територію України, а тому
врегульовані Законом України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» (далі - Закон).

Відповідно до частини першої статті 26
Закону, іноземець або особа без
громадянства можуть бути примусово
повернуті в країну походження або
третю країну, якщо їх дії порушують
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства або
суперечать інтересам забезпечення
національної безпеки України чи
охорони громадського порядку, або якщо
це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України за рішенням
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує реалізацію державної
політики у сфері міграції, органу
Служби безпеки України або органу
охорони державного кордону (стосовно
іноземців та осіб без громадянства, які
затримані ними у межах контрольованих
прикордонних районів під час спроби
або після незаконного перетинання
державного кордону України), з
подальшим повідомленням протягом 24
годин прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

При цьому, у частині другій цієї ж
статті визначено, що рішення про
примусове повернення іноземців та осіб
без громадянства, зазначених у частині
першій цієї статті, може
супроводжуватися забороною щодо
подальшого в'їзду в Україну строком на
три роки. Строк заборони щодо
подальшого в'їзду в Україну
обчислюється з дня винесення такого
рішення. Порядок виконання рішення про
заборону щодо подальшого в'їзду в
Україну визначає Кабінет Міністрів
України.

З аналізу змісту цієї законодавчої
норми слідує, що при винесенні рішення
про примусове повернення за межі
України іноземця на орган охорони
державного кордону не покладено
обов'язку винесення постанови про
заборону щодо подальшого в'їзду в
Україну строком на три роки. В даному
випадку суб'єкт владних повноважень
вирішує питання щодо доцільності
заборони в'їзду іноземцю керуючись
власним управлінським розсудом, однак,
на думку суду, така заборона має бути
обґрунтованою та накладена виключно з
метою забезпечення національної
безпеки України, охорони громадського
порядку, або якщо це необхідно для
охорони здоров'я, захисту прав і
законних інтересів громадян України.

Проаналізувавши зібрані під час
судового розгляду докази, суд вважає,
що Луцьким прикордонним загоном було
необґрунтовано заборонено ОСОБА_3 в'їзд
на територію України на три роки.

Зокрема, позивач не вчиняв на території
України кримінальних злочинів та був
притягнений до адміністративної
відповідальності за порушення порядку
перетину державного кордону України
вперше. При цьому, в Україну позивач
в'їхав законно, а до цього регулярно
перетинав в обох напрямках державний
кордон, що підтверджується
відповідними відмітками в його
паспорті (а.с.4).

Також, ОСОБА_3 перетинав кордон з
Республікою Білорусь поза пунктом
пропуску без наявності мети
незаконного вивезення з території
України товарів (контрабанди). Під час
проведення огляду співробітниками
прикордонної служби виявлені лише
особисті речі позивача, документи,
гроші та не виявлено будь-яких
заборонених для обігу предметів (зброї,
боєприпасів, наркотичних речовин тощо)
(а.с.35).

Фактично, як слідує з постанови
Ратнівського районного суду
Волинської області від 25 червня 2014 року
та не заперечувалося представником
Луцького прикордонного загону, позивач
намагався незаконно перетнути
державний кордон України, оскільки
забув свій паспорт у родичів в
Ратнівському районі Волинської
області, але думав, що загубив його
коли повертався з весілля в м. Одеса
(а.с.6).

Зазначені обставини, на думку суду,
свідчать, що позивач не мав злого
умислу при спробі перетину державного
кордону України поза межами пункту
пропуску, а вчинив такий вчинок
оскільки був впевнений у втраті
паспортного документу. При цьому слід
зазначити, що інші документи, які
ідентифікують його особу (військовий
квиток, водійське посвідчення) під час
затримання були при ньому, тобто ОСОБА_3
не намагався приховати свою особу під
час спроби незаконного перетину
кордону (а.с.35).

В судовому засіданні було встановлено
та підтверджено поясненнями
представника відповідача, що ОСОБА_3 не
є особою, яка може загрожувати
національній безпеці України, охороні
громадського порядку, відсутні
відомості, що він є членом або
причетний до діяльності незаконних
збройних формувань, політичних партій,
рухів тощо.

Натомість, як слідує з характеристики
Житлово-експлуатаційної служби №13
Комунального унітарного підприємства
«Житлове ремонтне-експлуатаційне
управління м. Бреста» від 07 липня 2014
року №432, за місцем свого проживання
скарг на ОСОБА_3 не надходило, до
адміністративної відповідальності він
не притягався. Крім того, у довідці
Управління внутрішніх справ
Брестського облвиконкому зазначено, що
ОСОБА_3 на території Республіки
Білорусь судимості не має (а.с.34).

При прийнятті рішення суд враховує, що
в селі Якушів Ратнівського району
Волинської області у позивача
проживають родичі похилого віку по
матері - бабуся ІНФОРМАЦІЯ_4 та дідусь
ІНФОРМАЦІЯ_5, яких він регулярно
відвідує та допомагає по господарству.
Також, він має намір одружитися з
дівчиною з цього ж села.

Відповідно до статті 8 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод від 04 листопада 1950 року (далі -
Конвенція), яка ратифікована Україною
та є частиною національного
законодавства, кожен має право на
повагу до свого приватного і сімейного
життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

У статті 12 Конвенції визначено, що
чоловік і жінка, що досягли шлюбного
віку, мають право на шлюб і створення
сім'ї згідно з національними законами,
які регулюють здійснення цього права.

На думку суду, у розглядуваному випадку
заборона в'їзду в Україну ОСОБА_3 є
втручанням в приватне життя позивача,
перешкоджає йому спілкуватися з
родиною в Україні, реалізувати своє
право на шлюб та створення сім'ї. При
цьому, обставин, які можуть
виправдовувати таке втручання в
розумінні статті 8 Конвенції (загроза
національним інтересам, громадська
безпека, економічний добробут держави
тощо) судом не встановлено.

Судом враховано, що позивач вчинив
адміністративне правопорушення вперше
та щиро кається. Паспорт громадянина
Республіки Білорусь за декілька годин
після затримання було доставлено на
державний кордон України родичами
позивача. На переконання суду, в даному
випадку рішення (постанова) про
заборону в'їзду в Україну строком на
три роки є надто суворим видом
відповідальності, при цьому Законом,
яким керувався відповідач, чітко не
визначено його застосування, тобто
надано можливість на власний розсуд
накласти таку заборону.

Крім того, в оскаржуваній постанові
зазначено, що «за 100 метрів від лінії
Державного кордону було затримано
громадянина Республіки Білорусь
ОСОБА_3, який перебував в прикордонній
смузі без документів, що посвідчують
особу» (а.с.21). Дані обставини
спростовуються письмовими доказами, а
саме протоколом особистого огляду,
огляду речей та вилучення речей і
документів, в якому зазначено, що під
час огляду у позивача виявлено
свідоцтво про народження, військовий
квиток, водійське посвідчення, атестат
тощо (а.с.35). На думку суду, цих
документів було достатньо, щоб
встановити особу затриманого, тим
більше, що позивач ще не перетнув
кордон України, а був затриманий в
прикордонній смузі при спробі його
перетину.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що у відповідача не було
достатніх обґрунтованих підстав для
заборони ОСОБА_3 в'їзду на територію
України, а тому постанова Луцького
прикордонного загону від 25 червня 2014
року є протиправною та підлягає
скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, суб'єкт владних
повноважень, та його представник у
судовому засіданні не довели суду
правомірність постанови від 25 червня
2014 року про заборону в'їзду в Україну
громадянину Республіки Білорусь
ОСОБА_3 та не в повній мірі її
обґрунтували письмовими доказами.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надавши оцінку постанові Луцького
прикордонного загону від 25 червня 2014
року про заборону в'їзду в Україну
громадянину Республіки Білорусь
ОСОБА_3 на предмет відповідності
частині третій статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку, що вона
винесена без врахування особи
правопорушника та без дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване рішення
суб'єкта владних повноважень.

Оскільки громадянин Республіки
Білорусь ОСОБА_3 при спробі перетнути
державний кордон України поза пунктом
пропуску не мав намірів незаконно
перевозити товари (контрабанду) або
заборонені для обігу предмети, не є
особою, яка може загрожувати
національній безпеці України, охороні
громадського порядку, відсутні
відомості, що він є членом або
причетний до діяльності незаконних
збройних формувань, політичних партій,
рухів, враховуючи що останній в'їхав на
територію України законно, до того
регулярно перетинав державний кордон
відвідуючи родичів у Ратнівському
районі Волинської області, а заборона
в'їзду в Україну перешкоджає
реалізувати йому право на спілкування
з родиною та створення сім'ї, тому суд
дійшов висновку, що постанова Луцького
прикордонного загону Північного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України від 25
червня 2014 року про заборону в'їзду в
Україну позивачу є протиправною та
підлягає скасуванню, а позовні вимоги
слід задовольнити у повному обсязі.

За правилами частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Як слідує з матеріалів справи, позивач
за подання даного позову сплатив
судовий збір у розмірі 73,08 грн, що
підтверджується квитанцією №39/64 від 04
липня 2014 року. Оскільки суд задовольняє
позовні вимоги у повному обсязі, тому
вказана сума судового збору підлягає
поверненню ОСОБА_3 з Державного бюджету
України.

Керуючись частиною третьою статті 160,
статтями 162-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Луцького прикордонного загону
Північного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
про скасування заборони на в'їзд в
Україну - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Луцького прикордонного
загону Північного регіонального
управління Державної прикордонної
служби України від 25 червня 2014 року про
заборону в'їзду в Україну громадянину
Республіки Білорусь ОСОБА_3.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 судовий збір у
розмірі 73,08 грн (сімдесят три гривні
вісім копійок).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
В. І.
Смокович

Повний текст постанови виготовлений 25
липня 2014 року.