Справа № 2а-5259/09/0870
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а-5259/09/0870

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ К/800/7433/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Сватко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжалюмінторг»

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року

по справі №2а-5259/09/0870

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжалюмінторг» (надалі – ТОВ «Запоріжалюмінторг»)

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Запоріжжі (надалі – СДПІ по роботі з ВПП у м.Запоріжжі)

за участю Прокуратури Запорізької області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2011р. позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2012р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийняте нове, яким у задоволення позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, ТОВ «Запоріжалюмінторг» звернулось із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2012р. та залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2011р., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу позивач зазначає, що рішення суду апеляційної інстанцій постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судом надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції – без змін.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про здійснення заміни Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Запоріжжі її правонаступником Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м.Запоріжжі Міжрегіонального головного управляння Міндоходів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін на Генеральної прокуратури України, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанції, податковим органом проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Запоріжалюмінторг» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за січень 2009р. у сумі 18372882грн., яка виникла за рахунок від'ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалось в період з 01.11.2008р. по 31.12.2008р., за результатами якої складено акт від 24.03.2009р. №41/08-08/32573524.

Під час перевірки встановлено, що ТОВ «Запоріжалюмінторг» укладено договір №858Д (2006) від 26.06.2006р., на виготовлення та поставку сплавів алюмінієвих ливарних марок. Умови поставки: EXW склад ВАТ «ЗАлК». Термін дії договору до 01.07.2009р. Кількість поставленого товару та її ціна регулюються додатковими узгодженнями.

Згідно додаткової угоди №36/1 від 01.07.2008р. до договору поставки від 26.06.2006р. №858 Д (2006) строк дії договору встановлено з моменту підписання до 01.07.2009р.

При здійснені передоплати ТОВ «Запоріжалюмінторг» отримано податкові накладні на загальну суму 44179504,31грн. у т.ч. ПДВ 7363250,77грн.

Фактичне відвантаження продукції на адресу ТОВ «Запоріжалюмінторг» з боку ВАТ «ЗалК» по зазначеним податковим накладним не відбулось.

Відповідні податкові накладні включені до податкового кредиту грудня 2008р. тобто, попереднього звітного періоду, та включені в додаток 2 до податкової декларації з ПДВ січня 2009р.

Перевіркою встановлено, що товар, обумовлений договором, не поставлявся й дії з перерахування постачальникові коштів за товар без фактичного одержання останнього й переходу права власності на нього не підпадають під поняття «продаж» товарів», що визначене п.1.31 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Господарські зобов’язання у даному випадку укладені лише про людське око, без наміру викликати юридичні наслідки, зумовлені договором купівлі-продажу, та з метою безпідставно одержати кошти з державного бюджету шляхом відшкодування ПДВ.

За таких обставин, перевіряючими було зроблено висновок, що підприємством в порушення п.п.7.7.2, п.п.7.7.4 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» завищено заявлену суму бюджетного відшкодування за січень 2009р. на суму 7363251грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, зазначив, що грудні 2008р. на виконання умов укладеного договору ТОВ «Запоріжалюмінторг» перерахувало ВАТ «ЗАлК» авансові платежі за алюмінієву катанку АКЛП-7Е-9,5 на загальну суму 44179504,61грн. в т.ч. 7363250,77грн. ПДВ. На зазначену попередню оплату товариством було отримано податкові накладні, які на підставі п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» включено ТОВ «Запоріжалюмінторг» до податкового кредиту грудня 2008р. На підставі вимог п.”а” п.п.7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» суд дійшов висновку про те, що ТОВ «Запоріжалюмінторг» цілком правомірно заявило у січні 2009р. суму ПДВ - 7363250грн. до бюджетного відшкодування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, колегія апеляційного суду із врахуванням положень Закону України «Про податок на додану вартість» зазначила, що систематичні передплати постачальнику коштів за товар без фактичного отримання останнього вказують про їх здійснення ТОВ «Запоріжалюмінторг» без наміру викликати юридичні наслідки та з метою одержання податкової вигоди.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанції у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин у справі з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п.7.7.1 п.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної вартості товарів, але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв’язку з наступним: або придбанням/виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів для оподатковуваних операцій в межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 цього Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведеного вбачається, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на вимогу їх отримувача є підставою для нарахування податкового кредиту.

При цьому правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту, а в подальшому бюджетного відшкодування, можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів з метою їх використання у власній господарській діяльності та підтверджені оформленими належним чином первинними бухгалтерськими документами.

Водночас у ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

В порушення наведених норм, судами попередніх інстанції не було надано належної правової оцінки документам, які були надані під час розгляду справи, зокрема, товарно - транспортним накладним (т.1: а.с.133-142, 144-146, 148-157, 159, 161, 163-165,167-168, 170, 172-174, 176-178, 180-183, 185-186, 188-192, 194-196, 198, 200-202, 204-205, 207-210, 212-217, 219-223, 225-228, 230-234, 236-238, 240, 242, 244-251, т.2: 2-6, 8-17, 19-25, 27-33, 35-41, 43-49, 96, 98-99, 101-102, 104, 106-110, 112-114, 116-118, 120-122, 124-125, 127-128, 130-131), а також накладним на відпуск матеріалів (т.1: а.с.143, 147, 158, 160, 162, 166, 169, 171, 175, 179, 184, 187, 193, 197, 199, 203, 206, 211, 218, 224, 229, 235, 239, 241, 243, т.2: а.с.1, 7, 18, 26, 34, 42, 95, 97, 100, 103, 105, 11, 115, 119, 123, 126, 129).

Тобто, судам під час нового розгляду справу потрібно дослідити зазначені документи та встановити чи мають вони відношення до періоду, за який була здійснена перевірка, а також номенклатуру товарів та їх кількість, обсяг, об’єм, та яким автотранспортом і за чий рахунок здійснювалось перевезення.

Крім того, позивач вказує на те, що податковим органом не були вивчені та не наведені в акті перевірки й жодні документи щодо руху товарів по складах як постачальника так й покупця, які б могли підтвердити факт відсутності таких операцій, не спростована податковим органом й дійсність первинних документів щодо відвантаження продукції, що були надані під час перевірки.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ч.1 ст.69 КАС України).

Разом з тим, частина 4 та 5 статті 11 даного Кодексу встановлює, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Отже, вказані вище обставини справи досліджені в неповному обсязі, тому для повного, об’єктивного та всебічного з’ясування обставин справи судам попередніх інстанції необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу, який міститься в матеріалах справи або витребовується, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Отже, під час нового розгляду справи судам попередніх інстанції необхідно врахувати наведені обставини та в залежності від встановленого, надати їм належну правову оцінку.

Таким чином, судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими у відповідності до ст.159 КАС України, оскільки вони постановлені на підставі неповно з’ясованих обставин у справі.

Зважаючи на наведене, касаційна інстанція на підставі ст.227 КАС України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам у справі, у зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування та правильного вирішення цього спору.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжалюмінторг» - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року та постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2012 року - скасувати та направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення.