Справа № 2а-4553/10/1870
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/5579/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження

касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12.01.2011

у справі № 2а-4553/10/1870

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Конотопської міжрайонної державної
податкової інспекції

про скасування податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування фінансових санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
подала позов про скасування податкових
повідомлень-рішень Конотопської
міжрайонної державної податкової
інспекції від 19.04.2010 № /0, від 12.05.2010
№ /1 про визначення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 9640,07 грн., в т.ч. 3213,36 грн.
штрафних (фінансових) санкцій, та
рішення від 19.04.2010 № про
застосування штрафних фінансових
санкцій в сумі 29939,54 грн. за зберігання
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів в місцях зберігання, не
внесених до Єдиного державного
реєстру.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 21.09.2010
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано незаконним та
скасовано рішення про застосування
фінансових санкцій від 19.04.2010 № . У
задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2011
постанову суду першої інстанції
скасовано в частині задоволення позову
про визнання незаконним і скасування
рішення про застосування фінансових
санкцій від 19.04.2010 № та
відмовлено в задоволенні позову в цій
частині. У решті постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
21.09.2010 залишено без змін.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
подала касаційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду апеляційної
інстанції та прийняти нову постанову
про задоволення позову повністю.
Вважає, що оскаржувані судові рішення
ухвалені з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
в результаті неправильної правової
оцінки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено такі обставини.

Підставою для визначення за податковим
повідомленням-рішенням від 19.04.2010 №
/0 та складеним за результатами
оскарження первісного податковим
повідомленням-рішенням від 12.05.2010 №
/1 податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 9640,07
грн., в т.ч. 6426,71 грн. основного платежу
та 3213,36 грн. штрафних (фінансових)
санкцій, слугували висновки перевірки
про порушення позивачкою вимог п.п. 7.4.4
п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», що полягало у
неправомірному віднесенні до складу
податкового кредиту за листопад 2008
року, січень-квітень 2009 року податок на
додану вартість в сумі 6426,71 грн.,
сплачений за операціями з придбання
листів гіпсокартону та суміші
«Церезит», які не призначалися для
використання в господарській
діяльності такого платника.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п. 7.4.4. п. 7.4 ст. 7 цього
Закону якщо платник податку придбаває
(виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Таким чином, придбання платником
податку товарів (робіт, послуг) для їх
використання в господарській
діяльності є однією з обов'язкових умов
для включення податку на додану
вартість до податкового кредиту.

З огляду на встановлені судами
попередніх інстанцій обставини про те,
що позивачка в ході перевірки
документально не підтвердила, що
придбані листи гіпсокартону та суміш
«Церезит» призначені для використання
в господарській діяльності, натомість
надала письмові пояснення про те, що
залишки гіпсокартону та суміші
«Церазит» частково були зіпсовані, а
частково - використані у власних
потребах, а також не вказувала у
наданих податковому органу
запереченнях на незгоду з виявленим в
ході перевірки порушенням п.п. 7.4.4 п. 7.4
ст. 7 Закону, суд касаційної інстанції
вважає за правильне погодитися з
висновками судів попередніх інстанцій
про правомірність визначення за
податковими повідомленнями-рішеннями
від 19.04.2010 № /0, від 12.05.2010 № /1
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість та відсутність підстав
для задоволення позову в цій частині.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що підставою для
застосування до позивача за рішенням
відповідача від 19.04.2010 № штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 29939,54 грн.
відповідно до вимог ч. 2 ст. 17 Закону
України «Про державне регулювання
виробництва і обігу спирту етилового,
коньячного і плодового, алкогольних
напоїв та тютюнових виробів» слугували
висновки перевірки про зберігання
позивачкою алкогольних напоїв та
тютюнових виробів в місці зберігання,
не внесеному до Єдиного державного
реєстру.

Відповідачем в ході перевірки
зафіксовано факт зберігання
алкогольних напоїв в сумі 24777,79 грн. та
тютюнових виробів в сумі 5161,75 грн.,
отриманих за податковими накладними за
період з 23.10.2009 по 31.12.2009, в приміщенні
господарської одиниці - магазину за
адресою: АДРЕСА_1 що не внесене до
Єдиного державного реєстру.

Скасовуючи вказане рішення
відповідача, суд першої інстанції
виходив з того, що поняття місця
зберігання та місця торгівлі в
розумінні Закону України «Про державне
регулювання виробництва і обігу спирту
етилового, коньячного і плодового,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів» від 19.12.1995 № 481/95-BP (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин) (далі Закону № 481/95-BP) не є
тотожними, тому місце торгівлі
алкогольними напоями та тютюновими
виробами не є місцем їх зберігання, що
підлягає внесенню до Єдиного
державного реєстру.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи в позові в цій
частині, суд апеляційної інстанції не
погодився з позицією суду першої
інстанції і вказав, що зафіксоване
податковим органом місце є місцем
зберігання алкогольних напоїв та
тютюнових виробів.

Суд касаційної інстанції не може
погодитися з позицією суду апеляційної
інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 15 Закону № 481/95-BP
зберігання алкогольних напоїв та
тютюнових виробів здійснюється в
місцях зберігання алкогольних напоїв
та тютюнових виробів, внесених до
Єдиного реєстру, незалежно від того,
кому належить таке місце зберігання,
або того, за заявою якого суб'єкта
господарювання таке місце зберігання
було внесено до Єдиного реєстру.

Відповідно до ст. 1 Закону № 481/95-BР місце
торгівлі - місце реалізації товарів, у
тому числі на розлив, в одному
торговому приміщенні (будівлі) за
місцем його фактичного розташування,
для тютюнових виробів - без обмеження
площі, для алкогольних напоїв -
торговельною площею не менше 20 кв. м,
обладнане електронними
контрольно-касовими апаратами
(незалежно від їх кількості) або де є
товарно-касові книги (незалежно від їх
кількості), в яких фіксується виручка
від продажу алкогольних напоїв та
тютюнових виробів незалежно від того,
чи оформляється через них продаж інших
товарів.

Місце зберігання - місце, яке
використовується для зберігання
спирту, або приміщення, яке
використовується для зберігання
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів, відомості про
місцезнаходження якого внесені до
Єдиного державного реєстру місць
зберігання.

Таким чином, Закон № 481/95-BР розрізняє
поняття «місце зберігання» та «місце
торгівлі» і ці поняття не є тотожними,
тому місце роздрібної торгівлі
алкогольними та тютюновими виробами не
є місцем їх зберігання.

Тютюнові та алкогольні вироби були
виявленні контролюючим органом в
магазині, тобто у місці роздрібної
торгівлі, внесення якого до Єдиного
державного реєстру Законом № 481/95-BР не
передбачено.

На користь цієї позиції свідчить також
доповнення Законом України від 20.05.2010
№ 2275-VI статті 15 Закону № 481/95-BР частиною
36, згідно з якою суб'єкти
господарювання, які отримали ліцензію
на роздрібну торгівлю алкогольними
напоями та тютюновими виробами,
вносять до Єдиного реєстру тільки ті
місця зберігання алкогольних напоїв та
тютюнових виробів, що розташовані за
іншою адресою, ніж місце здійснення
торгівлі.

Зважаючи на викладене, постанова суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а ухвалена відповідно до
закону та помилково скасована
постанова суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2011
скасувати та залишити в силі постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 21.09.2010.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, передбачених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України, за заявою, поданою
через Вищий адміністративний суд
України у порядку, встановленому
статтями 236-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун