Справа № 820/13157/14
Суддя: Бездітко Д.В.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 липня 2014 р.
№ 820/13157/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого - Судді Бездітка Д.В.,

при секретарі судового засідання -
Ділбарян А.О.,

за участю: представника позивача -
Темнюкової М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк"

до Київського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції

про зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне
товариство "Укрсоцбанк", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
відповідача, Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції, в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії щодо
винесення постанови від 29.05.2014 р. ВП
№43745858 про накладення арешту на
нерухоме майно в частині накладання
арешту на майно боржника, ОСОБА_2, а саме
квартиру АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача виключити з
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, № витягу
6062946 арешт нерухомого майна та
звільнити з-під арешту нерухоме майно,
що знаходиться в іпотеці у ПАТ
"Укрсоцбанк", а саме: квартиру АДРЕСА_1,
що належить ОСОБА_2.

Ухвалою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.07.2014 року
позовну заяву Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк" до Київського
відділу державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії в частині визнання
неправомірними дій щодо винесення
постанови від 29.05.2014 р. ВП №43745858 про
накладення арешту на нерухоме майно в
частині накладання арешту на майно
боржника, ОСОБА_2, а саме квартиру
АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 26.07.2007 р. між позивачем та
ТОВ «Регіональне торгово-виробниче
підприємство «Укравтошина» укладено
договір відновлювальної кредитної
лінії № 845/1-27/17/1/7-027. В якості
забезпечення виконання основного
зобов'язання за кредитним договором
між названими вище сторонами, 25.03.2008
року укладено іпотечний договір №
845/16-27/17/1/8-028 між ПАТ «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_2, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

Позивачу стало відомо, що відповідачем
постановою від 29.05.2014 року накладено
арешт та оголошено заборону відчуження
на все нерухоме майно, що належить
ОСОБА_2.

Зважаючи на те, що договір іпотеки
укладено 25.03.2008 року з метою
забезпечення виконання умов
кредитного договору, а постанова
Київського ВДВС ХМУЮ про накладення
арешту від 29.05.2014 року, позивач вважає
що має переважне право на задоволення
своїх вимог за рахунок квартири
АДРЕСА_1, а, отже, наявні підстави для
звільнення вищевказаної квартири з-під
арешту.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та просив їх
задовольнити, виходячи із доводів
позовної заяви.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про час, дату та
місце розгляду справи був повідомлений
своєчасно та належним чином, що
підтверджується матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши
доводи позову, заслухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 26.07.2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (на
теперішній час - ПАТ «УКРСОЦБАНК») та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Регіональне
торгово-виробниче підприємство
«Укравтошина» укладено договір
відновлювальної кредитної лінії №
845/1-27/17/1/7-027.

В якості забезпечення за договором
відновлювальної кредитної лінії №
845/1-27/17/1/7-027 між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та
ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір
№845/16-27/17/1/8-028 від 25.03.2008 р.

Предметом іпотеки за іпотечним
договором є нерухоме майно, а саме
трикімнатна квартира, загальною площею
134,1 кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Матеріалами справи підтверджено, що
згідно рішення Київського районного
суду м. Харкова від 28.04.2011 року по справі
№2-1656/11/17, залишеного без змін Ухвалою
Апеляційного суду Харківської області
від 07.06.2011 року, звернуто стягнення на
предмет іпотеки за іпотечним договором
№845/16-27/17/1/8-028 від 25.03.2008 р., надано ПАТ
«Укрсоцбанк» право на відчуження
трикімнатної квартири, загальною
площею 134,1 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 будь-якій особі
покупцю та визначено спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом застосування
процедури продажу предмета іпотеки,
встановлені ст. 38 Закону України «Про
іпотеку».

Однак, як встановлено судом, Київським
відділом державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції 29.05.2014 р. було відкрито
виконавче провадження на підставі
постанови №27134220, виданої 24.05.2012 р. та
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 29.05.2014 року накладено арешт на все
нерухоме майно, що належить ОСОБА_2,
тобто, на трикімнатну квартиру,
загальною площею 134,1 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги в даній
справі, суд виходить з того, що згідно
ст. 1 Закону України "Про виконавче
провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV,
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

За правилами ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про виконавче провадження" учасниками
виконавчого провадження є державний
виконавець, сторони, представники
сторін, прокурор, експерти,
спеціалісти, перекладачі, суб'єкти
оціночної діяльності - суб'єкти
господарювання.

Сторонами у виконавчому провадженні є
стягувач і боржник (ч. 1 ст. 8 Закону
України "Про виконавче провадження").

Положеннями пункту 5 ч. 3 ст. 11 Закону
України від 21.04.1999 року №606-XIV визначено,
що державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право, зокрема, накладати арешт на
майно боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 54 вище
зазначеного Закону, звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Зі змісту ст. 57 "Про виконавче
провадження", арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язань може
забезпечуватись неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, завдатком.

У відповідності до ст. 572 Цивільного
кодексу України в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 589 Цивільного кодексу
України у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 590 Цивільного кодексу України
визначено, що звернення стягнення на
предмет застави здійснюється за
рішенням суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч.4,5,6 ст.3 Закону України
"Про іпотеку" від 05.06.2003р. № 898-IV іпотекою
може бути забезпечене виконання
дійсного зобов'язання або задоволення
вимоги, яка може виникнути в
майбутньому на підставі договору, що
набрав чинності. Іпотека має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсною до припинення основного
зобов'язання або до закінчення строку
дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет
окремого права чи вимоги на передане в
іпотеку нерухоме майно виникає
відповідно до закону, таке право чи
вимога має пріоритет над вимогою
іпотекодержателя лише у разі його/її
виникнення та реєстрації до моменту
державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про
іпотеку" пріоритет - переважне право
однієї особи відносно права іншої
особи на те ж саме нерухоме майно; вищий
пріоритет - пріоритет, встановлений
раніше будь-якого іншого пріоритету
стосовно одного і того ж нерухомого
майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
"Про іпотеку" обтяження нерухомого
майна іпотекою підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
законодавством.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України
"Про іпотеку" пріоритет права
іпотекодержателя на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки відносно
зареєстрованих у встановленому
законом порядку прав чи вимог інших
осіб на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає з моменту державної
реєстрації іпотеки. Зареєстровані
права та вимоги на нерухоме майно
підлягають задоволенню згідно з їх
пріоритетом - у черговості їх державної
реєстрації.

За змістом ст.ст. 11, 12, 14 Закону України
"Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" обтяження
рухомого майна реєструються в
Державному реєстрі в порядку,
встановленому цим Законом. Реєстрація
обтяження надає відповідному
обтяженню чинності у відносинах з
третіми особами, якщо інше не
встановлено цим Законом. На підставі
реєстрації встановлюється пріоритет
обтяження, якщо інші підстави для
виникнення пріоритету не визначені цим
Законом. Задоволення прав чи вимог
декількох обтяжувачів, на користь яких
встановлено обтяження одного й того ж
рухомого майна, здійснюється згідно з
пріоритетом, який визначається в
порядку, встановленому цим Законом.
Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Тобто, зважаючи на те, що договір
іпотеки № 845/16-27/17/1/8-028 укладено 25.03.2008
року з метою забезпечення виконання
умов кредитного договору, а постанова
Київського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 29.05.2014 року, ПАТ
"Укрсоцбанк" має переважне право на
задоволення своїх вимог за рахунок
квартири АДРЕСА_1, а, отже, наявні
підстави для звільнення вищевказаної
квартири з-під арешту.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 60 Закону України
"Про виконавче провадження"
передбачено, що особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту. У разі прийняття судом
рішення про зняття арешту з майна арешт
з майна знімається за постановою
державного виконавця не пізніше
наступного дня, коли йому стало відомо
про такі обставини. Копія постанови про
зняття арешту з майна надсилається
боржнику та органу (установі), якому
була надіслана для виконання постанова
про накладення арешту на майно
боржника.

Враховуючи вище наведене, беручи до
уваги той факт, що при накладенні
арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить
ОСОБА_2, порушені права позивача як
іпотекодержателя, суд дійшов до
висновку про необхідність зобов'язання
відповідача виключити з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, № витягу 6062946 арешт
нерухомого майна та звільнити з-під
арешту нерухоме майно, що знаходиться в
іпотеці у ПАТ "Укрсоцбанк", а саме:
квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта
владних повноважень мають бути
законними та обґрунтованими,
прийнятими чи вчиненими в межах
наданих повноважень, мати під собою
конкретні об'єктивні факти, на підставі
яких його ухвалено або вчинено, а суд,
відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, перевіряє чи прийнято
такі рішення на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення, своєчасно,
тобто протягом розумного строку. Також
рішення суб'єкта владних повноважень
на може ґрунтуватися на припущеннях.

Із врахуванням вищевикладених
обставин суд вважає, що позовні вимоги
позивача обґрунтовані, отже, позов
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
до Київського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції про
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити.

Зобов'язати Київський відділ державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції виключити
з Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, № витягу
6062946 арешт нерухомого майна та
звільнити з-під арешту нерухоме майно,
що знаходиться в іпотеці у ПАТ
"Укрсоцбанк", а саме: квартиру АДРЕСА_1,
що належить ОСОБА_2.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк" () сплачений при поданні позову
судовий збір в розмірі 73.08 грн.
(сімдесят три гривні 08 копійок).

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 24
липня 2014 року.

Суддя
Д.В. Бездітко