Справа № 2а-471/11/07/11
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року
Справа № 151930/11

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Гінди О.М., Качмара В.Я.,

при секретарі судового засідання
Щербі С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Берегівського
районного суду Закарпатської області
від 30.09.2011 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до виконавчого
комітету Берегівської міської ради,
треті особи на стороні відповідача які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про
часткове скасування рішення
виконавчого комітету Берегівської
міської ради, -

ВСТАНОВИЛА :

26.04.2011 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися в суд з адміністративним
позовом до виконкому Берегівської
міської ради, треті особи на стороні
відповідача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про часткове
скасування рішення виконавчого
комітету Берегівської міської ради №
445 від 25.11.1999 року.

В позові ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
покликається на те, що рішенням
виконкому Берегівської міської ради №
445 від 25.11.1999 року надано ОСОБА_1 у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,4567 га., для ведення особистого
підсобного господарства по АДРЕСА_1.
20.12.1999 року на підставі вказаного
рішення ОСОБА_1 отримав акт на право
приватної власності на землю. 21.08.2007
року ОСОБА_1 продав приватизовану
земельну ділянку ОСОБА_5. При цьому
рішення виконкому Берегівської
міської ради № 445 від 25.11.1999 року
прийнято з порушення земельного
законодавства та порушенням прав
позивачів, оскільки в межі
приватизованої земельної ділянки
включена частина земельної ділянки,
якою постійно користуються позивачі і
при видачі державного акту не було
погоджено межу із сусідніми
землекористувачами. Крім того, при
видачі ОСОБА_1 державного акту порушено
вимоги ст. 118 ЗК України та ЗК України 1961
р., а саме передано у його власність
земельну ділянку більшою площею, ніж
була у нього в користуванні за рахунок
земельної ділянки, якою користувалися
позивачі.

Оскаржуваною постановою Берегівського
районного суду Закарпатської області
від 30.09.2011 року позовну заяву ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до виконавчого комітету
Берегівської міської ради, треті особи
на стороні відповідача, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про
часткове скасування рішення
виконавчого комітету Берегівської
міської ради - задоволено, а саме
визнано незаконним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Берегівської міської ради № 445 від 25
листопада 1999 року № 445 в частині
надання у приватну власність 0,08 га.
земельної ділянки, яка сумісна з
земельною ділянкою, якою користуються
позивачі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить зазначену постанову скасувати
та прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі, покликаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права. Вимоги за
апеляційною скаргою обґрунтовує тим,
що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є не належними
позивачами по справі, оскільки у них
відсутні документи про право власності
або користування спірною земельною
ділянкою.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов позивачів суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач при прийнятті
оскаржуваного рішення діяв з
порушенням вимог чинного
законодавства України, оскільки
відсутні правові підстави для надання
ОСОБА_1 земельної ділянки розміром 0,4567
га. так , як акт погодження меж
земельної ділянки переданої у приватну
власність від 10.03.1998 року не підписаний
представниками суміжних
землевласників і землекористувачів, а
також представником Берегівської
міської ради.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, не відповідають
нормам матеріального права.

Матеріалами справи встановлено, що 20
грудня 1999 року відповідачеві ОСОБА_1 на
підставі рішення виконкому
Берегівської міської ради видано
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0.4567 га, яка розташована на території
АДРЕСА_1 для обслуговування житлового
будинку та ведення підсобного
господарства. 21 серпня 2007 року ОСОБА_1
даний будинок АДРЕСА_1 з надвірними
спорудами та земельною ділянкою
розміром 0.4567 га. було за нотаріально
посвідченим договором купівлі -
продажу продано ОСОБА_5 Із договору
дарування 16 грудня 2008 року вбачається,
що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв
у дар житловий будинок в АДРЕСА_1 ,
розмір земельної ділянки, на якій
розташований відчужуваний житловий
будинок, не визначений та не є
приватизований.

Із матеріалів справи вбачається, що у
червні 2009 року, на час, коли ОСОБА_3
подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар
житловий будинок АДРЕСА_1, розмір
земельної ділянки, на якій
розташований відчужуваний житловий
будинок, не визначений та відсутні
документи, які посвідчують право
користування або власності на земельну
ділянку. Крім того, згідно по
господарської книги за ОСОБА_2 за
адресою АДРЕСА_1 зафіксована земельна
ділянка з 1986 року по 2005 рік за різними
рахунками площею від 0,15 до 0,55 га. Також,
із матеріалів справи вбачається, що
земельний спір між сторонами по справі
виник тоді, коли позивачі довідалися
про відчуження будинку та земельної
ділянки у 2009 року.

Позивачами по справі оспорюється
рішення виконавчого комітету
Берегівської міської ради народних
депутатів від 25 листопада 1999 року № 445 в
частині надання дозволу на
приватизацію 0,08 га земельної ділянки,
суміжною з тією, якою вони
користуються.

Колегія суддів встановила, що рішенням
виконкому Берегівської міської ради №
445 від 25.11.1999 року ОСОБА_1 надано у
приватну власність земельну ділянку
розміром 0,4567 га. в м. Берегово АДРЕСА_1.
На підставі вказаного рішення 20.12.1999
року видано ОСОБА_1 державний акт на
право приватної власності на землю, а
21.08.2007 року ОСОБА_1 продав приватизовану
земельну ділянку ОСОБА_5 При цьому в
державному акті зазначено, що землі по
межі від Б до В. є землями ОСОБА_3

Колегія суддів зазначає, що колгоспом
«им. Чапаева» ОСОБА_1 надано земельну
ділянку площею 0,07 га. у 1988 році. Крім
того, виконавчим комітетом
Берегівської районної ради народних
депутатів Закарпатської області
ОСОБА_1 видано паспорт на забудову
ділянки в АДРЕСА_1, в якому зазначено, що
земельна ділянка на забудову виділена
площею 0,07 га. з присадибного фонду
колгоспу «им. Чапаева»..

Також, як вбачається з витягу рішення №
99 виконавчим комітетом Берегівської
районної ради народних депутатів
Закарпатської області надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку в АДРЕСА_1, та попереджено, що
при неосвоєні земельної ділянки
протягом встановленого строку з часу
відведення в натурі ОСОБА_1 втрачає
право на користування земельною
ділянкою і вона повертається
попередньому землекористувачу.

Крім , цього як видно з акту про
відведення земельної ділянки у межах
села від 10.08.1989 року представником
технічного бюро, районним архітектором
м. Герич Берегівського району
представник Матей Ю. в присутності
представника Мешко на підставі рішення
виконавчим комітетом Берегівської
районної ради народних депутатів
Закарпатської області проведений в
натурі відвід земельної ділянки під
індивідуальне житлове будівництво
забудовникові ОСОБА_1 розташований в
АДРЕСА_1 шириною 14,00 м. площею 700 кв.м. по
сусідству з присадибною ділянкою
ОСОБА_9 межі відведення земельної
ділянки закріплені в натурі знаками і
передані забудовникові.

Суд звертає увагу на те, що рішенням №
110 виконавчим комітетом Берегівської
міської ради народних депутатів
Закарпатської області від 04.04.1989 року
погоджено рішення загальних зборів
колгоспників, наказ адміністрації
радгоспу від 15.05.1988 року про виділення
земельної ділянки ОСОБА_1 для
будівництва індивідуального житлового
будинку. Також просити виконком
Берегівської ради народних депутатів
надати дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку
ОСОБА_1 в АДРЕСА_1.

Крім того, з експлікації плану чітко
видно розміри та вид спірної земельної
ділянки, а саме межа суміжна з
позивачами по справі є прямою лінією,
але ж ніяк не є прямокутною по середині,
як вказує та просить позивач ОСОБА_2 по
справі.

Однак, як вказує суд першої інстанції
при видачі державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку ОСОБА_1 не було погоджено меж
земельної ділянки із суміжними
землекористувачами, а акт погодження
не підписаний представником
Берегівської міської ради, колегія
суддів зазначає, що 10 березня 1998 року
згідно плану землекористування чітко
проведений опис меж та погоджено
землевласником ОСОБА_1 та начальником
відділу земресурсів міської В.З. Флекей
виконавець І.М. Польовий, оскільки
ОСОБА_3 не хотіла погодити межу із
ОСОБА_1 так, як, в останньої не було
правовстановлюючих документів на
землю.

Суд приходить до висновку, що в акті
погодження меж від 10.03.1998 року є
зафіксовано, що межі земельної ділянки
в натурі чітко виражені, а тому доводи
ОСОБА_3 є безпідставні. ОСОБА_1 земельну
ділянку у власність дали у 1999 році та
згідно Земельного кодексу України в
редакції 1990 року не передбачалося
складення акту погодження меж з
сусідами і передача землі у власність
здійснювалася на підставі
земельно-кадастрової документації.
Останній подав план своєї землі і
міська рада правильно виділила йому
землю у власність 0.07 га та іншу землю,
яка належала його матері.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК України ( в
редакції 1963 року) право власності на
землю або користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями земельної ділянки у
натурі( на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право; та
частини другої цього Кодексу:
приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі( на місцевості) одержання
документа, що посвідчує це право.

Згідно з частиною першою ст.23 цього
Кодексу, право власності або
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Таким чином, на час набуття ОСОБА_1
права власності на спірну земельну
ділянку позивачі у порядку,
визначеному земельним кодексом, не
набули право тимчасового або
постійного користування.

Судова колегія приходить до висновку,
що апелянт по справі є законним
землекористувачем, оскільки набув
права користування у встановленому
законом порядку, а позивачами по
справі, як у суді першої , так і в суді
апеляційної інстанції, не подано
доказів, що відведення у натурі
земельної ділянки проведено з
порушенням чинного на той час
земельного законодавства, або
перенесення на місцевості даної
земельної ділянки привело до зменшення
розміру земельної ділянки, яку вони
отримали для будівництва житлового
будинку у 1973 році у розмірі 0.08 га землі.

Крім того колегія суддів звертає увагу
на порушення норм процесуального
права, а саме, з огляду на положення КАС
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади. Отже, адміністративний суд у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим частиною
третьою статті 2 КАС України, критеріям,
не може втручатися у дискрецію суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за названими критеріями.

Таким чином, визнання незаконним та
скасовування рішення виконавчого
комітету Берегівської міської ради №
445 від 25 листопада 1999 року № 445 в частині
надання у приватну власність 0,08 га
земельної ділянки, яка сумісна з
земельною ділянкою, якою користуються
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечить
принципам адміністративного
судочинства.

А тому висновки суду першої інстанції
не відповідають нормам матеріального
та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції, при винесені оскаржуваної
постанови не вірно дано правову оцінку
обставинам справі та ухвалено судове
рішення без додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що згідно ст. 202 КАС України є підставою
для задоволення апеляційної скарги та
скасування постанови суду першої
інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Постанову Берегівського районного
суду Закарпатської області від 30.09.2011
року у справі № 2а-471/11/07/01 - скасувати та
прийняти нову, якою в позові ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду у
порядку адміністративного судочинства
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
О.М. Гінда

В.Я. Качмар