Справа № 820/12411/14
Суддя: Піскун В.О.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 липня 2014 р.
№ 820/12411/14

Харківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Піскун В.О.,

суддів - Бідонько А.В., Заічко О.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом громадянина
Кот д'Івуару ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянин Кот д'Івуару
ОСОБА_1, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просить суд скасувати рішення
Державної міграційної служби України
№19-04 від 11.06.2014р.; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути його скаргу на наказ №13 від
14.04.2014р. Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що не погоджується з рішенням
Державної міграційної служби України
№19-04 від 11.06.2014р. про відхилення скарги
на рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, вважає його протиправним,
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню. При цьому, позивач вважає,
що оскаржуване рішення прийняте з
порушенням вимог чинного
законодавства та без дійсного вивчення
обставин його справи та ситуації, що
склалась у країні його походження.
Позивач вважає, що є всі підстави для
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додатковий або тимчасовий
захист, внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
у випадку повернення до Кот д'Івуару,
через те, що він та його сім'я
підтримували колишнього президента
Кот д'Івуару, Лорана Гбагбо, та через те,
що він належить до етнічної групи бете.
Також позивач зазначив, що він
залишається в Україні внаслідок
загрози його життю, безпеці та свободі
в Кот д'Івуару, оскільки до нього можуть
застосовувати смертну кару, тортури,
нелюдське або таке, що принижує
гідність, поводження чи покарання.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав до суду клопотання про розгляд
даної справи без його участі.

Представник відповідача та третьої
особи в судове засідання не з'явився,
надав до суду клопотання про розгляд
даної справи без його участі. Через
канцелярію суду були надані письмові
заперечення проти позову, в
обґрунтування яких зазначено, що
посилання позивача в позовній заяві на
небезпеку, що нібито загрожує йому у
разі повернення до Кот д'Івуару, є
безпідставними, надана позивачем
інформація не дає підстави
кваліфікувати його як біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Крім того, зазначено, що
позивач вже звертався з заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами розгляду якої йому було
відмовлено рішенням від 06.12.2012 року
№742-12, правомірність якого
підтверджена відповідними судовим
рішеннями. Отже, на думку відповідача
та третьої особи, оскаржуване рішення
про відхилення скарги на рішення
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області винесено
повноважним органом, на підставі
повного і всебічно з'ясованих обставин
по справі, які підтверджені
відповідними доказами, у спосіб та у
межах діючого законодавства України, а
тому є правомірним та не підлягає
скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу без участі
сторін за наявними в ній матеріалами в
порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється. Таким чином,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, проаналізувавши докази у їх
сукупності, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Колегію суддів встановлено, що позивач
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області 14.04.2014 року із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно наказу Головного управління
державної міграційної служби в
Харківській області від 14.04.2014 року
№61-о позивачу відмовлено в прийнятті
зазначеної заяви у зв'язку з тим, що
заявнику раніше було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", й зазначені умови
на теперішній час не змінились.

Про відмову в прийняті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту позивача
було сповіщено 15.04.2014 року
повідомленням від 14.04.2014 року за №13/2014,
про що свідчить його особистий підпис в
цьому повідомленні.

Не погодившись з зазначеним наказом
Головного управління державної
міграційної служби в Харківській
області позивач надав скаргу до
Державної міграційної служби України,
за наслідками розгляду якої,
враховуючи висновок від 27.05.2014 року ОС
№2014КН/о-18, Державною міграційною
службою України було прийнято рішення
№19-14 від 02.06.2014 року, яким скарга
позивача була відхилена.

Про відхилення зазначеної скарги
позивача було сповіщено 19.06.2014 року
повідомленням від 11.06.2014 року за №19, про
що свідчить його особистий підпис в
цьому повідомленні.

Як вбачається з матеріалів особової
справи №2014КН/о-18, підставою для
прийняття оскаржуваного рішення стало
те, що позивачу раніше було відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відсутність умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а також не
встановлено обґрунтованих побоювань,
які змусили позивача прибути та
залишитись в Україні внаслідок загрози
життю, безпеці чи свободі в країні
походження, через побоювання
застосування смертної кари, виконання
вироку про смертну кару, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.

Правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", в
редакції, що була чинною на момент
звернення позивача до міграційної
служби, особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з п.7 ст.7 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року поняття
"біженець" включає підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких підстав
відносяться: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до підпунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Колегія суддів зазначає, що
встановлення статусу біженця потребує,
перш за все, оцінки тверджень заявника,
проте ця оцінка не може вважатись
повною та правильною, якщо вона
проведена без врахування загальної
соціальної, політичної та правової
ситуації в країні походження. Належний
розгляд потребує, щоб зібрана та
проаналізована інформація відносно
біженця містила актуальні та повні
матеріали про ситуацію у країні
походження заявника, необхідні як
невід'ємний елемент для аналізу
істотних підстав для надання (відмови)
статусу біженця.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів особової
справи №2014КН/о-18, ОСОБА_1, народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 Кот-д'Івуар, м. Абіджан, за
національністю - івуарієць, етнічна
група - бете; сповідує християнство,
освіта середня, неодружений,
громадянин Кот-д'Івуар.

Позивач із заявою від 14.04.2014 року про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
звернувся повторно.

Вперше, позивач звернувся з вказаною
заявою 21.05.2012 року, за результатами
розгляду якої Державною міграційною
службою України прийнято рішенням від
06.12.2012 року №742-12 про відмову у визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
по справі №820/862/13-а в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішенням від 06.12.2012 року №742-12 та
зобов'язання вчинити певні дії - було
відмовлено. Вказане рішення залишено
без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 06.06.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
по справі №820/862/13-а набрала законної
сили.

Отже, обставини, на які позивач
посилався в заяві від 21.05.2012 року, вже
були досліджені та за ними було
прийнято рішення про невідповідність
позивача умовам, передбаченим п.п. 1, 13
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", що доказуванню не
підлягає.

Дослідивши матеріали особової справи
№2014КН/о-18, колегія суддів дійшла
висновку, що відомості, викладені
позивачем у повторній заяві від 14.04.2014
року, ідентичні з відомостями,
викладеними в первинній заяві, позивач
посилається на ті ж самі факти та
підтверджує їх тими ж самими доказами,
які в свою чергу спростовані Державною
міграційною службою України та
вищезазначеними судовими рішеннями.

Крім того, зі змісту заяви від 14.04.2014
року вбачається, що повторне звернення
позивача за захистом обумовлено тим, що
з моменту його попереднього звернення
ситуація в Кот-д'Івуар не покращилась.

Проте, надані до органу міграційної
служби копії документів (витяги з
окремих доповідей міжнародних
неурядових організацій) не містять
інформацію, що стосується
безпосередньо особи позивача, та не
доводять існування переслідування та
загрози його життю на батьківщині.
Заявником взято лише окремі витяги з
публікації, які висвітлюють проблемні
питання у суспільно-політичному житті
Кот-д'Івуар.

При розгляді заяви позивача, вказану
вище оцінку органу міграційної служби,
здійснено з урахуванням тверджень
позивача щодо побоювання стати жертвою
переслідувань через його належність до
етнічної групи - бете та те, що він під
час президентських виборів роздавав
листівки та футболки, які призивали
голосувати за колишнього президента
Лорана Гбагбо.

Під час розгляду заяви позивача
міграційним органом не встановлено
фактів дискримінації у Кот-д'Івуар по
відношенню до представників бете,
доказів чого також не надано до суду.

Будь-яких посилань або доказів про
обґрунтованість побоювань за особисту
небезпеку та переслідувань на
батьківщині з політичних причин у
зв'язку з його участю в агітації на
президентських виборах або фактів
переслідування за політичними
мотивами позивачем не наведено.
Позивач ніколи не перебував членом
жодної політичної, релігійної,
військової або громадської
організації.

В свою чергу, відповідачем було в
достатньому обсязі зібрано інформацію
про країну походження позивача,
досліджено обставини, повідомлені ним
при зверненні. Отже, відсутні підстави
вважати щодо можливості застосування
до позивача смертної кари, виконання
вироку про смертну кару, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання в
разі повернення на батьківщину. За час
перебування позивача в Україні подій
для обґрунтованого побоювання щодо
умов, передбачених пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не виникло.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
інформація, викладена позивачем щодо
побоювання стати жертвою
переслідування у разі повернення до
Кот-д'Івуар не є обґрунтованою. На
теперішній час політична ситуація в
країні змінилась, діючий президент
Кот-д'Івуар проводить амністію
політичних опонентів, оскільки діюча
влада намагається вести
конструктивний діалог з лідерами
опозиції шляхом її помилування. Уряд
Кот-д'Івуар досягнув значного прогресу
в області захисту прав людини.

Інших обставин та фактів, які б
доводили обґрунтованість заяви
позивача про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту позивач не навів та колегією
суддів в ході розгляду справи не
встановлено.

Крім того, з особової справи №2014КН/о-18
вбачається, що позивач прибув в Україну
в 2011 році на літаку легально з візою. В
Україні знаходиться без документів, що
посвідчують особу.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що звернення заявника до
органу міграційної служби пов'язане
виключно з пошуками шляхів легалізації
його перебування на території України.
Згідно з п. F Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженця,
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місті, а його дії мотивуються особистим
бажанням, отже позивач є мігрантом, а не
біженцем.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Під час судового розгляду позивач не
надав доказів, які б спростовували
рішення Державної міграційної служби
України щодо відхилення скарги
позивача, та підтвердили зазначені в
позові обставини, а також не довів
наявності обставин, які не були
враховані під час розгляду
відповідачем його скарги.

Разом з тим, доводи, викладені в
позовній заяві, не спростовують
висновки, зазначені в спірному рішенні.
Доводів, які б підтвердили наявність у
позивача побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
наявність загрози його життю, безпеці
чи свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання, які б
відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", позивачем не
надано.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що відхиляючи скаргу
позивача на вказане рішення, Державна
міграційна служба України діяла в
межах своєї компетенції та у спосіб,
передбачений діючим законодавством, з
урахуванням всіх обставин справи,
рішення за скаргою прийнято в межах
строків, передбачених ч. 5 ст. 12 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", а тому підстав
для скасування рішення Державної
міграційної служби України №19-04 від
11.06.2014р., не вбачається.

Позовні вимоги про зобов'язання
відповідача повторно розглянути його
скаргу на наказ №13 від 14.04.2014р.
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області є похідними, а тому
підстав для їх задоволення також не
має.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст. 94, 160, 161, 162, 163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Харківський окружний
адміністративний суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову громадянина Кот д'Івуару ОСОБА_1
до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - відмовити в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Головуючий суддя
Піскун В.О.

Судді
Бідонько А.В.

Заічко О.В.