Справа № 826/5798/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 липня 2014 року 10:20
№ 826/5798/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., розглянув в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 громадянина
Сполучених штатів Америки
до третя особаРеєстраційної служби
головного управління юстиції у м. Києві
Вікторівнапроскасування рішення,
зобов'язання вчинити дії,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:
ОСОБА_1 громадянин Сполучених штатів
Америки звернувся до Реєстраційної
служби головного управління юстиції у
м. Києві, в якому просить:
1. Скасувати повністю наступні рішення
- рішення про відмову у задоволенні
заяви від 14 березня 2014 р. № 11615577;
- рішення про відмову у задоволенні
заяви від 21 березня 2014 р. № 11829531;
- рішення про зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від 26 березня 2014 р. № 11945444.
2. Зобов'язати відповідача -
Реєстраційну службу головного
управління юстиції у м. Києві виконати
ухвалу Оболонського районного суду м.
Києва від 06 грудня 2013 р. по справі №
2/756/18/13 № 2-128/12, скасувати арешт з
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстрований 16.11.2010 р. 16:56:57
реєстратором: двадцять першою
Київською державною нотаріальною
конторою, реєстраційний номер
Позовні вимоги мотивовані незаконною
відмовою реєстратора виконати ухвалу
суду.
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. В обґрунтування заявлених
позовних вимог зазначив, що відмова
відповідача виконати ухвалу суду є
незаконною, оскільки, як зазначає
відповідач, в судовому рішенні не
визначено суб'єкт виконання.
Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти заявлених
позовних та просив відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.
Обґрунтовуючи заперечення на позовні
вимоги зазначив, що виконання ухвали
суду про скасування заходів
забезпечення позову покладено на бюро
технічної інвентаризації, а тому при
розгляді заяви відсутні підстави для
прийняття державним реєстратором
рішення про задоволення заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 28.05.2014 р . суд залучив
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача Соколенко Ларису
Вікторівну.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, про час, дату та місце
судового розгляду справи була
повідомлена належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяви про розгляд справи без участі
його представника або клопотання про
відкладення розгляду справи до суду не
надходило. Заперечень або пояснень по
суті заявлених позовних вимог до суду
не надходило.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди
для розгляду справи у судовому
засіданні, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, а також
зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2010р. по справі № 2-17261/10 ухвалою
Шевченківського районного суду м.
Києва було вжито заходи забезпечення
позову і накладено арешт на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, що належала на праві
власності ОСОБА_4. Виконання даної
ухвали було покладене на: Першу
Київську держнотаріальну контору,
Двадцять першу Київську
держнотаріальну контору, відділ
Державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції, КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на нерухоме
майно», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «АКБ
«Київ».

06 грудня 2013 р. по справі № 2/756/18/13
ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва, було скасовано заходи
забезпечення позову, застосовані
вищезазначеною ухвалою, і скасовано
арешт із вищевказаної квартири.
Виконання даної ухвали було покладене
на: Першу Київську держнотаріальну
контору, Двадцять першу Київську
держнотаріальну контору, відділ
Державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції, КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на нерухоме
майно», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «АКБ
«Київ».

14 березня 2014 р. позивачем до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві було
подано заяву, про зняття арешту, що був
зареєстрований Двадцять першою
київською державною нотаріальною
конторою 16.11.2010р. за № 10495080.

Рішенням від 14 березня 2014р. № 11615577
Державний реєстратор прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві, відмовив
у задоволенні заяви позивача
(реєстраційний номер 5812849), про зняття
арешту з квартири. Причину відмови
вказано наступну: Оболонський районний
суд в параграфі 5 резолютивної частини
ухвали від 06 грудня 2013 р., не вказав
Реєстраційну службу в переліку
суб'єктів, на яких покладено виконання
ухвали про зняття арешту.

20 березня 2014 р. позивач повторно
звернувся до того ж самого відділу
Реєстраційної служби із подібною
заявою, але знову отримав рішення про
відмову від 21 березня 2014р. №11829531.

21 березня 2014 р. позивач звернувся із
скаргою на дії держреєстратора до
Укрдержреєстру України. Укрдержреєстр
листом від 16.04.2014р. № ш-1210-05 надав
позивачу відповідь про те, що рішення
про відмову Державного реєстратора
Бабійчука С.І. від14 березня 2014р. № 11615577
було безпідставним і незаконним.

26 березня 2014р. позивач третій раз
звернувся до того ж самого відділу
Реєстраційної служби із заявою від
26.03.2014р.№ 5981178. Держреєстратор прийняв
рішення від 26 березня 2014р. № 11945444 про
зупинення розгляду заяви із наступної
підстави - не був наданий оригінал або
нотаріально завірена копія
довіреності щодо повноважень ОСОБА_6
28.03.2014р. Позивач надав нотаріально
завірену копію довіреності (про що в
картці прийому заяви зроблено
відмітку), але по цей час розгляд заяви
№ 5981178 є зупинений.

Вважаючи відмову реєстратора виконати
ухвалу суду незаконною та
протиправною, позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом за захистом своїх
порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даного рішення з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Згідно з висновком Європейського суду
з прав людини у справі «Проніна проти
України» колишня друга секція (Заява N
63566/00) Страсбург, 18 липня 2006 року, -кожен
доречний і важливий аргумент особи має
бути проаналізований і суд має надати
відповідь на кожен аргумент заявника.

Згідно положень, вищевказаної практики
Європейського Суду з прав людини, суд
оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному й
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, звертає увагу
на наступне.

Відповідно до Положення про Державну
реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року N 401/2011
(надалі - Положення N 401/2011) державна
реєстраційна служба України
(Укрдержреєстр) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України та входить до
системи органів виконавчої влади.

Укрдержреєстр є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади з питань реалізації
державної політики у сферах державної
реєстрації актів цивільного стану,
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, реєстрації (легалізації)
об'єднань громадян, інших громадських
формувань, статутів фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, якщо їх
реєстрація передбачена законами,
статуту територіальної громади міста
Києва, друкованих засобів масової
інформації та інформаційних агентств
як суб'єктів інформаційної діяльності.

Положеннями Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року N 1952-IV (надалі - Закон N 1952-IV)
регулюються відносини, пов'язані з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону N 1952-IV
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Отже, вимоги Закону щодо заборони
втручання у діяльність державних
реєстраторів прав на нерухоме майно,
пов'язаної з проведенням державної
реєстрації прав, стосуються також
Державно реєстраційної служби України
незалежно від того, чи перебувають
державні реєстратори у трудових
відносинах з Укрдержреєстром.

Отже, Державна реєстраційна служба
України, як орган державної влади, в
силу положень чинного законодавства не
може впливати на прийняття державним
реєстратором рішень щодо реєстрації
прав або відмови у ній.

Відповідно до положень частини другої,
четвертої статті 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» судові
рішення, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання усіма
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.
Обов'язковість урахування
(преюдиційність) судових рішень для
інших судів визначається
процесуальним законом.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, установлену
законом.

Положеннями Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженої Постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 р. N 868 (надалі - Порядок № 868)
регламентовано порядок визначення
процедури проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна.

Для проведення державної реєстрації
обтяжень речових прав на нерухоме
майно необхідними документами є
документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
обтяжень таких речових прав, та інші
документи, визначені цим Порядком.

Пунктами 75, 76 Порядку N 868 визначено, що
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
обтяжень речових прав на нерухоме
майно, є:

1) рішення суду щодо обтяження речових
прав на нерухоме майно, що набрало
законної сили;

2) рішення державного виконавця щодо
обтяження речових прав на нерухоме
майно;

3) визначений законодавством документ,
на якому нотаріусом вчинено напис про
накладення заборони щодо відчуження
нерухомого майна;

4) рішення органу місцевого
самоврядування про віднесення об'єктів
нерухомого майна до застарілого
житлового фонду;

5) договір, укладений у порядку,
визначеному законом, яким
встановлюється обтяження речових прав
на нерухоме майно, чи його дублікат;

6) закон, яким встановлено заборону на
користування та/або розпорядження
нерухомим майном;

7) інші акти відповідних органів
державної влади та посадових осіб
згідно із законом.

06.12.2013 р. Оболонським районним судом м.
Києва по справі № 2/756/18/13 (№2-128/12)
винесено ухвалу, якою скасовано заходи
забезпечення позову, застосовані
ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва № 1-17261/10 від 29.10.2010 по
справі за позовом ОСОБА_1 до Соколенко
Л.В. про визнання заповіту недійсним.

Виконання ухвали покладено на ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві, Комунальне
підприємство «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна», Першу Київську
нотаріальну контору, Двадцять першу
київську державну нотаріальну контору,
ПАТ «Укрсобанк», ПАТ «АКБ «Київ».

Отже, вищенаведеним судовим рішенням
визначено вичерпний перелік суб'єктів
на яких покладається його виконання.

14 березня 2014 року державним
реєстратором прав на нерухоме майно
прийнято рішення про відмову у
задоволенні заяви від № 11615577 та у
виконанні ухвали Оболонського
районного суду м. Києві від 06.12.2013 р. по
справі № 2/756/18/13 (№2-128/12) у зв'язку з тим,
що у вказаному рішенні чітко не
прописаний спосіб виконання, а також
суб'єкти на яких покладено виконання
ухвали, оскільки реєстраційна служба
не є правонаступником БТІ чи будь-якої
з нотаріальних контор.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що звертався на
прийом до Оболонського районного суду
м. Києва з усною заявою про те, що
державна реєстраційна служба
відмовляється виконати ухвалу суду на
підставі того, що вона не є
правонаступником БТІ та 21 і 1
нотаріальних контор. В Оболонському
районному суді м. Києва позивачу надано
відповідь, що відмова є протиправною,
оскільки рішення набрало законної сили
та підлягає обов'язковому виконанню.

Судом також встановлено, що позивач не
звертався до суду з заявою про
роз'яснення судового рішення.

Також представник позивача зазначив,
що 25.04.2014 р. звертався до відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції із заявою про виконання ухвали
№ 2-756/18/13 від 06.12.2013 р. в порядку
виконавчого провадження.

Постановою від 29.04.2014 р. № 43117870
державним виконавцем було відмовлено у
відкритті виконавчого провадження у
зв'язку з тим, що ухвала
Шевченківського районного суду м.
Києва №2-17261 від 29.10.2010 р., якою було
накладено арешт, не виконувалася
Оболонським ВДВС.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд
виходить з нижченаведеного.

У Конституції України закріплено
основні правові принципи регулювання
відносин власності, головним із яких є
принцип рівного визнання й захисту
усіх форм власності (статті 13, 41
Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі.

Момент виникнення права власності на
річ (майно) визначається законом.

Як вже зазначалось, відносини,
пов'язані з державною реєстрацією прав
на нерухоме майно та їх обтяжень,
регулюються Законом N 1952-IV, п. 1 ст. 4
якого передбачено, що обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права на нерухоме майно, що
знаходиться на території України,
фізичних та юридичних осіб, держави,
територіальних громад, іноземців та
осіб без громадянства, іноземних
юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав, зокрема,
право власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону N 1952-IV
державна реєстрація права власності на
нерухомість проводиться, у тому числі,
на підставі рішень судів, що набрали
законної сили.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону N
1952-IV перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому, пунктами 2, 3 Розділу ІІ
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України №1878 від 11.02.2010 р. «Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України» (з
подальшими змінам та доповненнями)
було встановлено, що державна
реєстрація прав на нерухоме майно в
порядку, визначеному цим Законом,
здійснюється з 1 січня 2013 року. До 1
січня 2013 року державна реєстрація
права власності та права користування
(сервітут) на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельних ділянках;
права користування (найму, оренди)
будівлею або іншими капітальними
спорудами, їх окремими частинами; права
власності на об'єкти незавершеного
будівництва, а також облік
безхазяйного нерухомого майна, довірче
управління нерухомим майном
проводиться реєстраторами бюро
технічної інвентаризації, створеними
до набрання чинності цим Законом та
підключеними до Реєстру прав власності
на нерухоме майно.

На час виникнення спору, порядок
проведення державної реєстрації права
власності та права користування
(сервітуту) на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельних ділянках;
права користування (найму, оренди)
будівлею або іншими капітальними
спорудами, їх окремими частинами;
довірчого управління нерухомим майном;
права власності на об'єкти
незавершеного будівництва, а також
порядок взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна був визначений
Тимчасовим положенням про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженим Наказом
Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5
(з наступними змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 1.3 Тимчасового
положення державна реєстрація прав
проводилася реєстраторами бюро
технічної інвентаризації у межах
визначених
адміністративно-територіальних
одиниць, обслуговування на території
яких здійснювалося БТІ, створеними до
набрання чинності Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України та
підключеними до Реєстру прав власності
на нерухоме майно.

У той же час, з 01.01.2013 р. державна
реєстрація права власності на нерухоме
майно здійснюється відповідними
органами Державної реєстраційної
служби України.

Так, Указом Президента України «Про
оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади» від 9 грудня
2010 року N 1085/2010 було утворено Державну
реєстраційну службу України, поклавши
на цю Службу функції з реалізації
державної політики у сфері реєстрації
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, у сфері реєстрації
релігійних організацій, а також
функції Міністерства юстиції України з
реалізації державної політики у сфері
реєстрації.

Згідно з пунктом 1 Положення про
Державну реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року N 401/2011,
Укрдержреєстр є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади з питань реалізації
державної політики у сферах державної
реєстрації актів цивільного стану,
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, реєстрації (легалізації)
об'єднань громадян, інших громадських
формувань, статутів фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, якщо їх
реєстрація передбачена законами,
статуту територіальної громади міста
Києва, друкованих засобів масової
інформації та інформаційних агентств
як суб'єктів інформаційної діяльності.

Відповідно до підпункту 10 пункту 4
Положення Укрдержреєстр відповідно до
покладених на нього завдань здійснює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно відповідно до закону.

Таким чином, повноваження щодо
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, розташовані на
території м. Києва, на теперішній час
виконує Реєстраційна служба ГУ у м.
Києві.

Отже, під час судового розгляду справи
відбулася передача повноважень щодо
проведення державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, зокрема,
накладення та заняття обтяжень на
майно, від Бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на нерухоме майно до
Державної реєстраційної служби.

У зв'язку з вищенаведеним, враховуючи
встановлені ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завдання адміністративного
судочинства у вигляді захисту прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ, суд
вважає, що ефективний судовий захист
порушених прав позивача потребує також
внесення запису про зняття арешту на
нерухоме майно до відповідного
реєстру, тобто приведення у стан, що
передував порушенню.

Оскільки заходи забезпечення позову,
застосовані ухвалою Шевченківського
районного суду м. Києва № 2-17261/10 від
29.10.10 по справі за позовом ОСОБА_1 до
Соколенко Л.В. про визнання заповіту
недійсним було накладено та скасовано
Оболонським районним судом м. Києва, а
порушені права позивача підлягають
відновленню, суд дійшов висновку, що
позивачу необхідно звернутися саме до
Оболонського районного суду м. Києва з
заявою про роз'яснення судового
рішення та визначення Державної
реєстраційної служби ГУ у м. Києві як
суб'єкта, який повинен виконати ухвалу
від 06.12.2013 р.

При цьому суд вважає за доцільне
зазначити, що передача державою
повноважень по проведенню
реєстраційних дій в сфері обліку
нерухомого майна від одного органу
іншому, враховуючи закріплений в
статті 3 Конституції України принцип
відповідальності держави за свою
діяльність, також передбачає вчинення
органом, якому передані повноваження,
дій, обумовлених діяльністю
попереднього органу.

Так, згідно з частиною 1 статті 8 КАС
України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави.

Конституційний суд України в рішенні №
15-рп/2004 від 02.11.2004 р. у справі № 1-33/2004
зазначив, що «верховенство права - це
панування права в суспільстві.
Верховенство права вимагає від держави
його втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо.

З огляду на вказану правову позицію
єдиного органу конституційної
юрисдикції, закріплений в статті 8 КАС
України принцип верховенства права
дозволяє суду зробити висновок, що
порушення майнових прав фізичної особи
(у тому числі права власності на
нерухоме майно), як матеріальної основи
її діяльності, органами,
уповноваженими державою здійснювати
певні функції, покладають на останню
відповідальність за такі порушення,
уникнення від якої шляхом передачі
повноважень іншим органам є
неприпустимим.

З системного аналізу, вищенаведених
правових норм, суд акцентує увагу на
тому, що відновити порушене право
позивача, яке полягає у зобов'язанні
Державної реєстраційної служби
скасувати заходи забезпечення позову
має саме той суд, який приймав рішення
про їх скасування, а саме: Оболонський
районний суд м. Києва шляхом надання
відповідного роз'яснення щодо суб'єкта
виконання та порядку виконання ухвали
від 06.12.2013 р., а тому суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 69-71, 94,
160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові ОСОБА_1 до Реєстраційної
служби головного управління юстиції у
м. Києві, третя особа: Соколенко Л.В.-
відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Іщук