Справа № 681/1069/14-а
Суддя: Горщар А. Г.
Дата ухвалення: 2014-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 681/1069/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р.

Полонський районний суд
Хмельницької області

в складі головуючого судді - Горщар А.Г.

при секретарі Іщук С.А.

з участю позивача, його представника
ОСОБА_1, представників відповідача Шпег
Я.І., Нікончук О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полонне

адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 до Полонської районної Ради про
стягнення коштів, визнання
протиправним розпорядження,
відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_4 12.06.2014 року звернувся до суду з
позовом в якому з урахуванням
доповнень просив стягнути з Полонської
районної ради на його користь: грошову
компенсацію за невикористану
відпустку тривалістю 32 дні із
розрахунку оплати 237 грн. 84 коп. за один
день; 7031 грн. 54 коп. невиплаченої
матеріальної допомоги на оздоровлення
за 2013 рік; середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 09.12.2013 року по день винесення
судом рішення із розрахунку 342 грн. 12
коп. за один день затримки; моральну
шкоду в сумі 1 грн. Також просив
скасувати розпорядження голови
зазначеної ради від 05 грудня 2013 року
«Про скасування розпорядження «Про
поновлення на посаді заступника голови
районної ради ОСОБА_4» від 10 жовтня 2013
року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4
зазначав, що 05 грудня 2013 року
відповідно до розпорядження голови
Полонської районної № 49/04-20/13 «Про
скасування розпорядження «Про
поновлення на посаді заступника голови
районної ради ОСОБА_4» від 10 жовтня 2013
року № 32/04-20/13 (далі розпорядження №
49/04-20/13) його було звільнено з посади
заступника голови зазначеної ради. В
день звільнення, та після цього на його
неодноразові звернення до голів ради з
приводу виплати належних для нього сум,
останні не проводили з ним розрахунку.
За позицією позивача на день
звільнення відповідач повинен був
виплатити йому грошову компенсацію за
невикористану відпустку тривалістю 32
дні, а саме: за період з 02.12.2002 року по
5.07.2013 року - 27 днів, а з врахуванням
відбутої частини відпустки в лютому 2013
року 15 днів, йому належить за вказаний
період 12 днів; за період з 05.07. по
останній день роботи перед звільненням
01.12.2013 року - 18 днів; та за давання крові
як донор, що мало 20.11.2012 року - 2 дні.
Також, на думку ОСОБА_4 для нього слід
було у зв'язку із звільненням виплатити
матеріальну допомогу на оздоровлення
за 2013 рік, на яку він як і всі працівники
ради мав право. Крім цього, позивач
вважає незаконним розпорядження
голови ради № 49/04-20/13, згідно якого із
нього утримано суму коштів, виплачених
для нього за постановою Шепетівського
міськрайонного суду від 07.10.2013 року за
один місяць вимушеного прогулу в сумі
7927 грн. 50 коп.

В судовому засіданні ОСОБА_4, та
представник ОСОБА_1 заявлений позов
підтримали і просили задовольнити його
вимоги в повному обсязі.

Представники районної ради позов не
визнали, пояснили, що при першому
звільненні ОСОБА_4 з посади заступника
ради, 5.07.2013 року, для нього були
виплачені всі належні при звільненні
суми, за винятком грошової компенсації
за 9 днів невикористаної щорічної
відпустки, що було виявлено в лютому 2014
року. Однак, за згаданою постановою
Шепетівського міськрайонного суду, яка
постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.12.2013 року
скасована, позивач безпідставно
отримав кошти за один місяць
вимушеного прогулу. У зв'язку з цим
голова ради 05.12.2013 року видав
оскаржуване розпорядження, яким дійсно
ОСОБА_4 нарахували дебіторську
заборгованість незаконно отриманих
ним коштів за судовим рішенням, через
що для нього не було виплачено грошову
компенсацію за невикористаних 9 днів
щорічної відпустки, сума якої
віднесена на погашення зазначеної
заборгованості. За позицією
відповідача, позивач не має права на
виплату для нього при звільненні
матеріальної допомоги на оздоровлення,
та грошової компенсації за 2 дня
відпустки у зв'язку з даванням крові, а
також йому не було заподіяно моральну
шкоду.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи суд вважає позов слід
задовольнити частково.

Встановлено, що позивач працював на
посаді заступника голови Полонської
районної ради з 02.12.2010 року.

20.11.2012 року ОСОБА_4 здійснив давання
крові як донор, та за розпорядженням
голови ради від цього ж числа № 65/04-19/12
позивачу, а також іншим працівникам
ради було вирішено провести оплату
робочого дня 20.11.2012 року, та надати день
відпочинку з збереженням заробітної
плати у зручний для них час.

13.02.2013 року ОСОБА_4 подав заяву на ім'я
голови ради в якій просив надати для
нього невикористану частину
додаткової відпустки 15 днів за 2012 рік, а
також 15 днів основної відпустки за 2013
рік та виплатити матеріальну допомогу
за 2013 рік.

Цього ж дня голова ради видав
розпорядження № 07/04-20/13 яким позивачу
було надано запропоновані ним періоди
відпустки, а також матеріальна
допомога для вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

05.07.2013 року ОСОБА_4 було звільнено з
посади заступника голови ради, однак
постановою Шепетівського
міськрайонного суду від 07.10.2013 року
таке звільнення визнано незаконним,
позивача поновлено на попередній
посаді, стягнуто на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, та в частині поновлення на
роботі і виплати середнього заробітку
за один місяць в сумі 7927 грн. 50 коп.
постанова допущена до негайного
виконання.

08.10.2013 року ОСОБА_4 приступив до
виконання обов'язків заступника голови
Полонської районної ради, та для нього
було виплачено вказана сума коштів за
один місяць вимушеного прогулу.

З 02.12. по 06.12.2013 року позивачу було
надана відпустка без збереження
заробітної плати.

05.12.2013 року постановою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
скасовано постанову Шепетівського
міськрайсуду та в позові ОСОБА_4
відмовлено.

Цього ж дня голова районної ради видав
розпорядження № 49/04-20/13, яким зокрема
зобов'язав начальника відділу
бухгалтерського обліку та звітності
виконавчого апарату районної ради
Швороб Л.В. вжити заходи щодо
повернення ОСОБА_4 коштів в сумі 7927 грн.
50 коп. виплачених для нього як час
вимушеного прогулу на підставі
виконавчого листа Шепетівського
міськрайонного суду від 07.10.2013 року.

Позивач після свого звільнення
неодноразово звертався усно та
письмово до голів Полонської районної
ради в яких просив виплатити для нього
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку, матеріальну
допомогу на оздоровлення, однак
відповідач не провів для ОСОБА_4
будь-яких виплат у зв'язку з його
звільненням з роботи.

Вирішуючи питання законності позовних
вимог суд виходить із наступного.

Сторонами визнається, що при першому
звільненні позивача з роботи 5.07.2013 року
для нього через неправильне
вирахування відповідачем строку
щорічної відпустки, на яку ОСОБА_4 мав
право, не було виплачено грошову
компенсацію за 9 днів.

Позивач після його поновлення
Шепетівським міськрайсудом на роботу з
08.10. по 01.12.2013 року фактично працював та
виконував обов'язки заступника голови
районної ради, що сторонами не
заперечується.

Відповідно до пунктів 1,2 частини 1
статті 9 Закону України «Про відпустки»
до стажу роботи, що дає право на
щорічну основну відпустку
зараховуються: час фактичної роботи
(в тому числі на умовах неповного
робочого часу) протягом робочого
року, за який надається відпустка;
час, коли працівник фактично не
працював, але за ним згідно з
законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
причиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Зі змісту зазначеної норми слідує, що
ОСОБА_4 за період його роботи з 08.10. по
01.12.2013 року набув право на щорічну
відпустку тривалістю, за обрахунками
обох сторін 8 днів.

Разом з тим, позивач не мав право на
щорічну відпустку за період з 05.07. по
01.12.2013 року, як про це ним стверджується,
оскільки 05.07.2013 року його звільнено
визнано законним.

Отже, на день звільнення 05.12.2013 року у
ОСОБА_4 малось 17 днів невикористаної
щорічної відпустки, та згідно до ст. 24
Закону України «Про відпустки»
позивач мав законне право на отримання
відповідної грошової компенсації.

За приписами ст. 9 Закону України «Про
донорство крові та її компонентів» в
день давання крові та (або) її
компонентів, а також в день медичного
обстеження працівник, який є або
виявив бажання стати донором,
звільняється від роботи на
підприємстві, в установі, організації
незалежно від форм власності із
збереженням за ним середнього
заробітку.

Після кожного дня давання крові та (або)
її компонентів, в тому числі у разі
давання їх у вихідні, святкові та
неробочі дні, донору надається
додатковий день відпочинку із
збереженням за ним середнього
заробітку. За бажанням працівника цей
день може бути приєднано до щорічної
відпустки або використано в інший
час протягом року після дня давання
крові чи її компонентів.

Як вбачається із матеріалів справи
ОСОБА_4 здійснив давання крові 20.11.2012
року. Цей день являвся робочим, та за
згаданим розпорядженням голови ради
позивачу проведено його оплату, а також
надано день відпочинку з збереженням
заробітної плати у зручний для нього
час.

ОСОБА_4 до свого звільнення з роботи,
зокрема до 05.12.2013 року не використав
день відпочинку за донорство крові.

Відповідно до положень зазначених
законів, ними не передбачено право
працівника на отримання грошової
компенсації за не використаний ним
додатковий день відпочинку у зв'язку з
даванням крові, а відтак заявлена
позивачем позовна вимога про стягнення
з відповідача такої компенсації є
безпідставною.

Суд не може погодитись із законністю
прийнятого головою районної ради
розпорядження № 49/04-20/13, яким зокрема
зобов'язано начальника відділу
бухгалтерського обліку та звітності
виконавчого апарату районної ради
Швороб Л.В. вжити заходи щодо
повернення ОСОБА_4 коштів в сумі 7927 грн.
50 коп. виплачених для нього як час
вимушеного прогулу на підставі
виконавчого листа Шепетівського
міськрайонного суду від 07.10.2013 року.

На виконання цього розпорядження
районна рада нарахувала ОСОБА_4
дебіторську заборгованість на суму
отриманих ним згідно постанови
Шепетівського міськрайсуду коштів як
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за один місяць.

Крім цього, відповідач в рахунок
погашення вказаної заборгованості не
виплатив позивачу у зв'язку з його
звільненням з роботи грошову
компенсацію за 9 днів невикористаної
щорічної відпустки, право на яку
представники ради не заперечували.

Наведені дії службових осіб районної
ради вказують на те, що відповідач на
власний розсуд видавши спірне
розпорядження вчинив поворот
виконання скасованої постанови суду.

Відповідно до ст. 265, 266 КАС України
питання про поворот виконання судового
рішення віднесено виключно до
компетенції суду, а отже розпорядження
голови Полонської районної ради від
05.12.2013 року № 49/04-20/13 в частині
необхідності повернення ОСОБА_4 коштів
в сумі 7927 грн. 50 коп. виплачених для
нього як час вимушеного прогулу на
підставі виконавчого листа
Шепетівського міськрайонного суду від
07.10.2013 року є явно незаконним, і
підлягає скасуванню.

Таким чином, на день звільнення
позивача, 05.12.2013 року, для нього
відповідач повинен був виплатити
грошову компенсацію за 17 днів
невикористаної щорічної відпустки, що
становить суму, із розрахунку оплати 237
грн. 84 коп. за один день - 4043 грн. 28 коп.

За приписами ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до ст. 117 названого Кодексу в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Згідно роз'яснень викладених у пункті 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 13 від 24.12.1999 року «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату
праці» - у разі непроведення розрахунку
у зв'язку із виникненням спору про
розмір належних до виплати сум вимоги
про відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

В ході судового розгляду з'ясовано, що в
день звільнення ОСОБА_4 не працював,
однак 09.12.2013 року він в усній, а 23.01.2014
року в письмовій формі звернувся до
відповідача з вимогами про виплату для
нього належних при звільнені сум,
зокрема грошової компенсації за
невикористану відпустку, та
матеріальної допомоги.

Як зазначалось вище, Полонська районна
рада незаконно не провела виплату
позивачу у зв'язку з його звільненням
розрахункових сум, а саме не виплатила
грошову компенсацію за 17 днів
невикористаної щорічної відпустки, а
тому з відповідача підлягає стягненню
на користь ОСОБА_4 середній заробіток
за час затримки розрахунку при його
звільненні.

Позивачем заявлено вимоги, зокрема про
стягнення з відповідача грошової
компенсації за невикористані 32 дні
щорічної відпустки, які судом
задовольняються частково, а саме
проводиться стягнення лише за 17 днів.

У зв'язку з частковим задоволенням
позову ОСОБА_4, та враховуючи розмір
невиплаченої грошової компенсації за
невикористану щорічну відпустку при
звільненні, істотності частки
невиплачених позивачу при звільненні
сум порівняно із середнім заробітком,
суд вважає за доцільне застосувати
принцип співмірності і визначити
розмір такого відшкодування в сумі 5
тисяч грн.

Відповідні висновки щодо можливості
застосування у даному спорі принципу
співмірності містяться в постанові
Верховного Суду України від 16 січня 2012
року (справа № 6-54цс11)

На підставі ст.237-1 КЗпП позивач має
право на стягнення з відповідача
моральної шкоди, оскільки через
несвоєчасне проведення з ним
розрахунку при звільненні з роботи він
ніс моральні переживання. Розмір
грошового відшкодування такої шкоди
суд визначає в межах заявленої
позивачем вимоги.

На думку суду, не підлягає задоволенню
вимога ОСОБА_4 щодо стягнення з
відповідача матеріальної допомоги на
оздоровлення за 2013 рік.

Порядок виплати вказаної допомоги
регулюється постановою Кабінету
Міністрів України від 9 березня 2006 р. №
268 «Про упорядкування структури та умов
оплати праці працівників апарату
органів виконавчої влади, органів
прокуратури, судів та інших органів».

Згідно до підпункту 3 пункту 2 вказаної
Постанови надано право керівникам
органів, зазначених у пункті 1 цієї
постанови, у межах затвердженого фонду
оплати праці, надавати працівникам
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
для оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Аналогічна норма щодо підстав та
порядку надання зазначеної
матеріальної допомоги міститься у
колективному договорі між
адміністрацією та трудовим колективом
Полонської районної ради (пункт 7.2).

Отже, матеріальні допомоги передбачені
згаданою постановою КМ України
надаються та виплачуються
працівникові лише при наданні для
нього щорічної відпустки.

Так як, позивач під час перебування на
роботі у Полонській районній раді не
скористався своїм правом на отримання
матеріальної допомоги на оздоровлення
за 2013 рік при наданні щорічної
відпустки, тому при звільненні його з
роботи виплата такої допомоги в
порядку визначеному ст. 116 КЗпП України
не може бути проведена.

Керуючись наведеним ч.3 ст. 160, ст. 163
КАС України суд,-

постановив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Полонської районної ради на
користь ОСОБА_4: грошову компенсацію за
17 (сімнадцять) днів не використаної
щорічної відпустки в сумі 4043 грн. 28
коп.; середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 5000 грн.; моральну шкоду в сумі 1
грн., а всього 9044 грн. (дев'ять тисяч
сорок чотири) грн. 28 коп.

Визнати протиправним та скасувати
пункт 2 розпорядження голови
Полонської районної ради від 05 грудня
2013 року № 49/04-20/13 в частині надання
вказівки для начальника відділу
бухгалтерського обліку та звітності
виконавчого апарату районної ради
Швороб Л.В. вжити заходи щодо
повернення ОСОБА_4 коштів в сумі 7927 грн.
50 коп. виплачених для нього як час
вимушеного прогулу на підставі
виконавчого листа Шепетівського
міськрайонного суду від 07.10.2013 року.

В решті вимог позову- відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
до суду першої інстанції апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови у повному її
обсязі.

Головуючий ________________