Справа № 757/23989/13-а
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Бабенко К.А
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді Бабенка К.А.,
суддів: Федотова І.В., Чаку Є.В.,
розглянувши адміністративну справу за
апеляційними скаргами Пенсійного
фонду України, Управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва на Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 30 грудня 2013
року за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Правління Пенсійного фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі м.
Києва про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У зв'язку з поданням апеляційної скарги
на рішення суду першої інстанції, яке
відповідно до п. 2 частини першої ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України прийнято у порядку скороченого
провадження, згідно з абз. 4 частини
восьмої ст. 183-2, п. 3 частини першої
ст. 197 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 09 грудня 2013 року позовні
вимоги за період з 29.12.2009 року до 28.04.2013
року включно залишено без розгляду.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 30 грудня 2013 року
адміністративний позов задоволено
повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, Відповідачами подано
апеляційні скарги, в яких вони просять
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове судове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційні скарги слід задовольнити
частково, Постанову суду першої
інстанції в частині скасувати та
ухвалити в цій частині нову Постанову,
якою в задоволенні адміністративного
позову відмовити, та в її резолютивній
частині змінити з наступних підстав.

Позивач є особою ІНФОРМАЦІЯ_1, працював
на підприємствах Української
радянської соціалістичної республіки
до 03.01.1990 року, що підтверджується
записами в його трудовій книжці та
вкладишу до неї, копії яких наявні в
матеріалах справи (а.с. 11-13).

Як зазначає в своїй позовній заяві
Позивач, у квітні 1990 року він виїхав на
постійне місце проживання до Держави
Ізраїль.

Згідно з частинами першою та другою ст.
92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII
(далі - Закон №1788-XII), громадянам, які
виїхали на постійне проживання за
кордон, пенсії не призначаються;
пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 частини першої,
частини другої ст. 49 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV
(далі - Закон №1058-IV), виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється, зокрема, на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

Згідно зі ст. 51 Закону № 1058-IV, у разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Проте, Рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 № 1058-IV, в зв'язку з чим,
позивач звернувся до Відповідачів -
Пенсійного фонду України та Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві щодо отримання ним пенсії.

У 2009 та 2013 роках Позивач звертався до
Пенсійного фонду України із Заявами
щодо призначення йому пенсії за віком
на підставі Закону №1058-IV та Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року № 25-рп/2009.

Відповідачем - Пенсійним фондом
України Листами від 12.02.2010 року
(вих. 1764/У-11) та від 06.09.2013 року
(вих.№13377/У-11), копії яких також наявні в
матеріалах справи (а.с. 16-17), повідомлено
Позивача, про відсутність у нього права
на призначення пенсії, тому, як
зазначене Рішення Конституційного
Суду України поширюється на осіб, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон, саме після 07.10.2009 року.

Відповідно до частини другої ст. 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

А згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року,
кожен, хто законно перебуває на
території будь-якої держави, має право
вільно пересуватися і вільно вибирати
місце проживання в межах цієї
території. Кожен є вільним залишати
будь-яку країну, включно зі своєю
власною. На здійснення цих прав не
можуть бути встановлені жодні
обмеження, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

В зв'язку з вищенаведеним, колегія
суддів дійшла висновку, що громадянин
України має право на отримання пенсії з
моменту ухвалення Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
№ 25-рп/2009 року незалежно від того коли і
до якої країни він виїхав за межі
України на постійне місце проживання.

Проте, відповідно до частин першої,
другої ст. 1 Закону №1788, саме громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом; іноземці та
особи без громадянства, які проживають
в Україні, мають право на пенсію на
рівні з громадянами України на умовах,
передбачених законодавством або
міждержавними угодами.

А згідно з п.1 ст.2, чинного на час виїзду
Позивача на постійне місце проживання
до Держави Ізраїль Закону України «Про
громадянство України» від 08 жовтня 1991
року, громадянами України є усі
громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України;

Відповідно до п.1 частини першою,
частиною другою Закону України «Про
громадянство України» від 18 січня 2001
року № 2235-III, усі громадяни колишнього
СРСР, які на момент проголошення
незалежності України (24 серпня 1991 року)
постійно проживали на території
України; особи, зазначені у пункті 1
частини першої цієї статті, є
громадянами України з 24 серпня 1991 року.
Тобто, Позивач виїхав на постійне місце
проживання до Держави Ізраїль до
проголошення незалежності України,
будь-яких доказів на підтвердження
наявності у нього громадянства України
ним не надано.

В зв'язку з вищенаведеним, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
правових підстав для призначення та
виплати Позивачу пенсії за віком. Більш
того, Відповідач - Правління Пенсійного
фонду України не наділено
повноваженнями призначати і
виплачувати пенсії та не зобов'язано
приймати документи, необхідні для її
призначення, а до Відповідача -
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва із
відповідною заявою Позивач не
звертався. А тому, Постанова суду
першої інстанції в частині
зобов'язання Відповідачів прийняти у
Позивача необхідні для призначення
пенсії за віком документи та
призначити і виплачувати йому пенсію
за віком з 29.04.2013 року за межі України в
державу Ізраїль скасовується, та в цій
частині у задоволенні
адміністративного позову
відмовляється.

Проте, згідно з частиною третьою ст. 7
Закону України «Про звернення
громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями, вимоги
якої Відповідачем - Правлінням
Пенсійного фонду України не виконано,
що свідчить про його протиправну
бездіяльність.

Відповідно до ст.202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
скасовує постанову суду першої
інстанції та приймає нове рішення, якщо
встановить порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Згідно з частиною третьою ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Позивачем за квитанціями №ПН418514 від 30
вересня 2013 року та №ПН475545 від 16
листопада 2013 року сплачено 68,82 грн.
судового збору за подачу
адміністративного позову. Судом першої
інстанції стягнуто з Державного
бюджету України на користь Позивача
64.82 грн., в зв'язку з чим, Постанова суду
першої інстанції підлягає зміні в її
резолютивній частині щодо розподілу
судових витрат

Постанову суду першої інстанції
частково прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи в частині, тому, апеляційна
скарга задовольняється частково,
Постанова Печерського районного суду
м. Києва від 09 грудня 2013 року в частині
скасовується, ухвалюється в цій
частині нова Постанова, якою в
задоволенні адміністративного позову
відмовляється, в її резолютивній
частині змінюється.

Згідно із частиною десятою ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі оскарження в
апеляційному порядку постанови,
прийнятої у скороченому провадженні,
судове рішення суду апеляційної
інстанції по такій справі є остаточним
і оскарженню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 94, 183-2, 197, 198, 200 - 202, 205, 207,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В ИЛ А:

Апеляційні скарги Пенсійного фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі м.
Києва задовольнити частково, Постанову
Печерського районного суду м. Києва від
30 грудня 2013 року в частині зобов'язання
Правління Пенсійного фонду України та
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
прийняти у ОСОБА_2 необхідні документи
для призначення пенсії за віком та
призначити і виплачувати пенсію за
віком з 29.04.2013 року за межі України в
державу Ізраїль скасувати та прийняти
в цій частині нову Постанову, якою в
задоволенні адміністративного позову
відмовити.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 30 грудня 2013 року в її
резолютивній частині змінити, викласти
перший та четвертий її абзаци в
наступній редакції: «Адміністративний
позов задовольнити частково.»,
«Присудити ОСОБА_2 з Державного бюджету
України 34,41 грн. сплаченого за
квитанцією №ПН418514 від 30 вересня 2013
року судового збору.» відповідно.

В іншій частині Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 30 грудня 2013
року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту прийняття, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя

Бабенко К.А.

Судді:

Федотов І.В.

Чаку
Є.В.

Головуючий суддя

Бабенко К.А

Судді:

Федотов І.В.

Чаку Є.В.