Справа № 2а-1359/11/1070
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/62339/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Територіальної державної
інспекції праці у Київській області,
третя особа - голова ліквідаційної
комісії, начальник відділу - головний
державний інспектор праці Дворник Леся
Василівна про зобов'язання вчинити дії
та стягнення коштів, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
Територіальної державної інспекції
праці у Київській області, третя особа -
голова ліквідаційної комісії,
начальник відділу - головний державний
інспектор праці Дворник Л.В., в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила змінити у наказі відповідача
від 16 лютого 2012 № 07-ос «Про звільнення
ОСОБА_3» формулювання причини
звільнення позивача з роботи з п. 1 ст. 40
КЗпП України - «у зв'язку зі змінами в
організації роботи та праці» на ст. 38
КЗпП України - «за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію» та
стягнути з відповідача кошти за
невикористані відпустки у розмірі 11592,
85 грн., середній заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 9737, 91 грн.
та моральної шкоди (майнової і
немайнової) у розмірі 7094, 26 грн.

В обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_3 вказувала, що відповідач, після
поновлення позивача на роботі,
незважаючи на її заяви про звільнення
за власним бажанням у зв'язку з виходом
на пенсію відповідно до статті 38
Кодексу законів про працю України,
безпідставно звільнив її з роботи у
Територіальній державній інспекції
праці у Київській області на підставі
пункту 1 статті 40 Кодексу законів про
працю України, у зв'язку зі змінами в
організації роботи. На думку позивача,
такі дії призвели до порушення її
законних прав та охоронюваних законом
інтересів.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_3 звернулася з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 28 березня 2011 року
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову № 346 «Про ліквідацію
урядових органів». Додатком до
вказаної постанови було затверджено
Перелік урядових органів, що
ліквідуються, зокрема, у переліку
значиться Державний департамент
нагляду за додержанням законодавства
про працю.

14 грудня 2010 року, з урахуванням вимог
Указу Президента України від 09
грудня 2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію
системи центральних органів
виконавчої влади», відповідачем
направлено до голови профспілкового
комітету подання № 601/01-19 про надання
згоди на звільнення всіх працівників
ТДІП у Київській області. Згідно витягу
з протоколу засідання профспілкового
комітету від 14 грудня 2010 року,
профспілкою надано згоду на звільнення
всіх працівників відповідача.

ОСОБА_3 була попереджена про
ліквідацію посади головного
державного інспектора праці 20 грудня
2010 року, що підтверджується її
особистим підписом на копії
попередження.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 лютого 2012
року у справі № 2а-2115/11/1070, за позовом
ОСОБА_3, скасовано наказ Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області від 17 березня 2011 року № 13-ос
«Про звільнення ОСОБА_3 з посади
головного державного інспектора праці
Територіальної державної інспекції
праці у Київській області з 09 березня
2011 року», поновлено ОСОБА_3 на посаді з 09
лютого 2011 року та зобов'язано
Територіальну державну інспекцію
праці у Київській області видати
дублікат трудової книжки позивача без
запису про звільнення і нарахувати та
виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 09 березня 2011
року по час припинення трудових
відносин у зв'язку із виходом на пенсію.

15 лютого 2012 року ОСОБА_3 поновлено на
посаді головного державного
інспектора праці Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області з 09 березня 2011 та доручено
головному бухгалтеру провести
нарахування і виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

З даним наказом позивача було
ознайомлено 16 лютого 2012 року,
що підтверджується її підписом на
копії наказу, що міститься у матеріалах
справи (а.с.11).

16 лютого 2012 року наказом голови
ліквідаційної комісії відповідача
Дворник Л.В. № 07-ос, відповідно до
наказу Держнаглядпраці від 10 грудня 2010
року № 128 «Про проведення заходів щодо
наступного вивільнення працівників
апарату Держнаглядпраці та ТДІП в АР
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі у зв'язку з ліквідацією
Держнаглядпраці», наказу
Територіальної державної інспекції
праці у Київській області від 16 грудня
2010 року № 13 «Про проведення заходів
щодо наступного вивільнення
працівників ТДПІ у Київській області у
зв'язку з ліквідацією
Держнаглядпраці», ОСОБА_3 звільнено з
посади головного державного
інспектора праці Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області, з 16 лютого 2012 у зв'язку з
ліквідацією відповідача на підставі
пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вказаним наказом доручено головному
бухгалтеру провести розрахунок
відповідно до вимог чинного
законодавства та виплатити позивачу
вихідну допомогу у розмірі
середньомісячної заробітної плати
згідно статті 44 КЗпП України.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 щодо зміни підстав звільнення з
огляду на відсутність належних доказів
подання відповідачеві відповідної
заяви про звільнення у термін до 16
лютого 2012 року, тобто до звільнення
позивача, а також з урахуванням того, що
на час розгляду даної справи, трудові
відносини між позивачем та
відповідачем є припиненими, у зв'язку
зі звільненням позивача на підставі
пункту 1 статті 40 Кодексу законів про
працю України

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується з таким висновком судів
попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до частини першої статті 38
Кодексу законів про працю України,
працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно пояснень позивача
заява про звільнення за власним
бажанням була направлена відповідачу 16
лютого 2012 року засобами поштового
зв'язку.

Проте, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку, що заява ОСОБА_3 про
звільненням за власним бажанням згідно
відтиску штемпеля відділення
поштового зв'язку на конверті та описі
вкладення, які датовано 18 лютого 2012
року (а.с.85,87), надіслала вже після того,
як трудові відносини між позивачем та
відповідачем були припиненими, у
зв'язку зі звільненням позивача на
підставі пункту 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України.

При цьому, в матеріалах справи наявна
копія рекомендованого повідомлення
про вручення поштового відправлення,
яке датоване 16 лютого 2012 року (а. с.87),
яке судами попередніх інстанцій не
досліджувалося та правовий висновок
стосовно нього не надавався.

Крім того, ОСОБА_3 27 червня 2012 року до
Київського апеляційного
адміністративного суду було подано
апеляційну скаргу, до якої додано
довідку відділення поштового зв'язку
Київ-86 №86/38 від 13 червня 2012 року, де
зазначено, що фактично до ТДІП заява
ОСОБА_3 була відправлена 16 лютого 2012
року (а. с. 175).

Проте, судом апеляційної інстанції,
вище вказана довідка була залишена
поза увагою та не досліджувалася.

Разом з тим, за приписами пункту 1
частини першої статті 40 КЗпП, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Ліквідація юридичної особи публічного
права здійснюється розпорядчим актом
органу державної влади, органу
місцевого самоврядування або
уповноваженою на це особою. У цьому
акті має бути наведено обґрунтування
доцільності відмови держави від
виконання завдань та функцій такої
особи або їх передачі іншим органам
виконавчої влади. Якщо таке
обґрунтування наведене, то у такому
випадку має місце ліквідація юридичної
особи публічного права, а якщо ні, то
саме посилання на те, що особа
ліквідується, є недостатнім.

У зв'язку з цим при вирішенні спорів
щодо поновлення на роботі працівників
юридичної особи публічного права про
ліквідацію яких було прийнято рішення,
судам належить, крім перевірки
дотримання трудового законодавства
щодо таких працівників, з'ясовувати
фактичність такої ліквідації (чи мала
місце у цьому випадку реорганізація).
При вирішенні зазначеної категорії
спорів підлягає оцінці і правовий акт,
що став підставою ліквідації, зокрема:
припинено виконання функцій
ліквідованого органу чи покладено
виконання цих функцій на інший орган.

У зв'язку з цим суди при розгляді цієї
справи повинні були перевірити
обґрунтованість дій суб'єкта владних
повноважень щодо прийнятих ним рішень
у поєднанні з метою видання наказів
щодо наданих на це повноважень чи
дійсно мало місце ліквідація органу, чи
його реорганізація пов'язана зі зміною
в організації виробництва і праці,
функцій цього органу, скорочення
чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного суду України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Без повного і всебічного з'ясування
обставин справи, прийняті у цій справі
рішення судів попередніх інстанцій не
можуть вважатися законними і
обґрунтованими.

Через неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, неповно з'ясовані
обставини у справі, ухвала суду
апеляційної інстанції не може
вважатися законною і обґрунтованою.

Відповідно до статті 227 Кодексу
адміністративного суду України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанції і направлення справи на
новий судовий розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

З огляду на те, що зазначені обставини
мають суттєве значення для правильного
вирішення справи, а суд касаційної
інстанції позбавлений можливості
встановлювати обставини у справі та
давати їм оцінку, справу необхідно
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

При новому розгляді суду апеляційної
інстанції слід враховувати наведене та
прийняти законне і обґрунтоване
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року скасувати та направити справу
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: