Справа № 2а-17577/10/2670
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/21906/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук
Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника відповідача Макаревича
О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві
(правонаступника Державної податкової
інспекції у Подільському районі
м.Києва)

на постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від
25.01.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29.03.2011

у справі №2а-17577/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зелмер Україна»

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі м.Києва

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від
25.01.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 29.03.2011,
позов задоволено повністю. Скасовано
податкове повідомлення-рішення
№/0 від 09.11.2010 ДПІ у Подільському
районі м.Києва.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового рішення про відмову в позові, з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст.55 КАС України у справі
проведено заміну сторони відповідача
Державної податкової інспекції у
Подільському районі м.Києва на
правонаступника Державну податкову
інспекцію у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у
м.Києві.

Перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в судових рішеннях, в
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено планову виїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма «Зелмер
Україна» () з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 13.08.2007 по 30.06.2010, за
результатами якої складено акт
перевірки №363/23-304/35250394 від 22.02.2010.

При перевірці правильності утримання
та своєчасності перерахування
позивачем податку з доходів фізичних
осіб до бюджету встановлені порушення
пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1, пп. 4.2.1, 4.2.9 п. 4.2 ст. 4, п.
7.3 ст. 7, пп.8.1.1, 8.1.2, п. 8.1, ст. 8, п. 9.11.3 ст. 9,
п. 19.2 ст. 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», Наказу ДПА
України від 15.10.2004. №581 «Про
затвердження примірних форм Заяви
фізичної особи-іноземця про самостійне
визначення резидентського статусу та
Повідомлення працедавця про
самостійне визначення фізичною
особою-іноземцем резидентського
статусу».

Порушення полягало в тому, що на момент
перевірки на підприємстві відсутнє
повідомлення працедавця про
самостійне визначення фізичною особою
іноземцем ОСОБА_4 - громадянином Польщі,
резидентського статусу, у зв?язку з чим
застосування до іноземної особи ставки
оподаткування доходів, встановленої до
громадян, що мають статус резидента (15%)
призвело до заниження податкових
зобов?язань позивача з податку з
доходів фізичних осіб на суму 114192,42
грн., оскільки оподаткування доходів
зазначеної особи повинно було
здійснюватися за ставкою, встановленою
п.7.3 ст.7 Закону України «Про
оподаткування доходів громадян» (30%).

На підставі акта перевірки прийнято
податкове повідомлення рішення
№/0 від 09.11.2010 про визначення
податкового зобов?язання по податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 342577,26
грн., у т.ч. 114192,42 грн. основного платежу,
228384,84 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що системний аналіз пункту 7.3 статті 7,
підпункту 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (далі - Закон № 889-IV) дає
підстави для висновку, що визначені у
підпункті 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 цього
Закону доходи, які виплачуються
нерезиденту резидентом - фізичною або
юридичною особою, яка вважається
податковим агентом такого нерезидента
стосовно таких доходів, у пункті 7.3
статті 7 Закону № 889-IV передбачені як
виключення з доходів, нарахованих на
користь нерезидентів - фізичних осіб,
до яких застосовується ставка, що
становить подвійний розмір ставки,
визначеної пунктом 7.1 цієї статті.

Наведене свідчить про те, що до
нарахованих (виплачених) резидентом як
податковим агентом на користь
нерезидента - фізичної особи доходів у
вигляді заробітної плати не може бути
застосовано подвійний розмір ставки,
визначеної пунктом 7.1 статті 7 Закону №
889-IV.

Крім того, за висновками судів
попередніх інстанцій, достатньою
підставою для визначення особи
резидентом є самостійне визначення нею
основного місця проживання на
території України у порядку,
встановленому цим Законом, або її
реєстрація як самозайнятої особи.

Позивачем надано докази того, що ОСОБА_4
перебуває з позивачем у трудових
відносинах на посаді директора,
проживає на території України, що
підтверджується договорами оренди
житлового приміщення, докази
постійного проживання на території
України членів його сім?ї, а також
докази реєстрації суб?єктом
підприємницької діяльності з 18.12.2007.

Однак, з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, з огляду на таке.

Платниками податку відповідно до
Закону № 889-IV є: резидент, який отримує
як доходи з джерелом їх походження з
території України, так і іноземні
доходи; нерезидент, який отримує доходи
з джерелом їх походження з території
України.

Згідно з підпунктом 1.3 статті 1 цього
Закону дохід з джерелом його
походження з України - будь-який дохід,
одержаний платником податку або
нарахований на його користь від
здійснення будь-яких видів діяльності
на території України, у тому числі у
вигляді, зокрема, доходів у вигляді
заробітної плати, нарахованих
(виплачених, наданих) внаслідок
здійснення платником податку трудової
діяльності на території України, від
працедавця, незалежно від того, чи є
такий працедавець резидентом або
нерезидентом .

Відповідно до підпункту 9.11.1 пункту 9.11
статті 9 Закону № 889-IV такі доходи
підлягають оподаткуванню за правилами,
встановленими для резидентів, з
урахуванням особливостей, визначених
окремими нормами цього Закону.

Пунктом 7.1 статті 7 цього Закону
передбачено, що ставка податку
становить 15 відсотків від об'єкта
оподаткування, крім випадків,
визначених у пунктах 7.2, 7.4 цієї статті.

Ставка податку становить подвійний
розмір ставки, визначеної пунктом 7.1
цієї статті, від об'єкта оподаткування,
нарахованого як виграш чи приз (крім у
державну лотерею у грошовому виразі) на
користь резидентів або нерезидентів,
та від будь-яких інших доходів,
нарахованих на користь нерезидентів -
фізичних осіб, за винятком доходів,
визначених у підпункті 9.11.3 пункту 9.11
статті 9 цього Закону (пункт 7.3 статті 7
Закону № 889-IV).

Згідно з підпунктом 9.11.3 пункту 9.11
статті 9 Закону № 889-IV якщо зазначені у
підпункті 9.11.1 цього пункту доходи
виплачуються нерезиденту резидентом -
фізичною або юридичною особою, то такий
резидент вважається податковим
агентом такого нерезидента стосовно
таких доходів. При укладенні договору з
нерезидентом, умови якого передбачають
отримання таким нерезидентом доходу з
джерелом його походження з України,
резидент зобов'язаний зазначити у
такому договорі ставку податку, яка
буде застосована до таких доходів.

Податковий агент - юридична особа (її
філія, відділення, інший відокремлений
підрозділ) або фізична особа чи
представництво нерезидента - юридичної
особи, які незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону (абзац
перший пункту 1.15 статті 1 Закону № 889-IV).

При цьому іноземці або особи без
громадянства мають підтверджувати
свій резидентський статус. Вони можуть
самостійно визначити статус
податкового резидента України шляхом
звернення до податкового органу за
місцем реєстрації в органах внутрішніх
справ із відповідною заявою фізичної
особи - іноземця про самостійне
визначення резидентського статусу,
форма якої встановлена наказом
Державної податкової адміністрації
України від 5 жовтня 2004 року № 581 «Про
затвердження примірних форм Заяви
фізичної особи - іноземця про
самостійне визначення резидентського
статусу та Повідомлення працедавця про
самостійне визначення фізичною особою
- іноземцем резидентського статусу»
(далі - наказ № 581).

Статус податкового резидента України
таких іноземців чи осіб без
громадянства підтверджується довідкою
податкового органу, виданою відповідно
до зазначеного наказу.

При отриманні фізичною особою
резидентського статусу шляхом
звернення до податкового органу і
отримання від нього відповідної
довідки, резидентський статус
визначається на звітний податковий
період (рік), а, отже, підтвердження
свого резидентського статусу має
здійснюватися такими особами щорічно,
з податкового періоду, в якому
іноземець отримав довідку.

Одним із критеріїв визначення
резидентського статусу відповідно до
пункту 1.20 статті 1 Закону № 889-IV є
перебування іноземного громадянина на
території України не менше 183 днів
протягом періоду або періодів
податкового року.

Перебування в України протягом 183 днів
дає іноземцю право на звернення до
податкового органу із заявою щодо
видачі ним довідки-повідомлення,
передбаченої наказом № 581.

У разі набуття іноземцем статусу
податкового резидента України
іноземний дохід, отриманий такою
особою з джерел за межами України, є
об'єктом оподаткування і сума такого
доходу включається до загального
річного оподатковуваного доходу
платника податку - отримувача.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та його
працівником-іноземцем був укладений
трудовий договір на підставі
відповідних дозволів на
працевлаштування, виданих позивачеві
Державним центром зайнятості
Міністерства праці та соціальної
політики України на 2007-2009 роки, отже він
перебував в Україні не менше 183 днів,
проте не мав довідки-підтверження
статусу податкового резидента України.

Однак, у разі набуття нерезидентом
статусу податкового резидента України
(отримання відповідної довідки) доходи,
одержані ним від працедавця за
виконання трудової функції (заробітна
плата), оподатковуються у загальному
порядку, встановленому Законом № 889-ІV,
за ставкою, визначеною пунктом 7.1
статті 7 цього Закону (15 відсотків). Якщо
іноземець не виявив бажання
підтвердити свій резидентський статус
та не отримав довідки, яка є
обов'язковою для підтвердження такого
статусу, то його заробітна плата
оподатковується за ставкою, вдвічі
більшою за основну (30 відсотків).

За таких умов посилання судів
попередніх інстанцій на те, що
працівникам-іноземцям не потрібно
додатково підтверджувати свій
резидентський статус у разі, якщо
надані ними документи відповідають
критеріям податкового резидентства,
визначеним у пункті 1.20 статті 1 Закону
№ 889-ІV, є необґрунтованими, оскільки
довідка-підтвердження є підставою для
оподаткування зарплати іноземних
громадян за основною ставкою.

За відсутності у позивача
довідки-підтвердження резидентського
статусу іноземця, висновки
податкового органу про порушення пп.
1.20.1 п. 1.20 ст. 1, пп. 4.2.1, 4.2.9 п. 4.2 ст.4, п. 7.3
ст. 7, пп.8.1.1, 8.1.2, п. 8.1, ст. 8, п. 9.11.3 ст. 9, п.
19.2 ст. 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», що стало
підставою для донарахування
податкових зобов?язань з податку з
доходів фізичних осіб, є
обґрунтованими.

Таке застосування норм матеріального
права відповідає практиці Верховного
Суду України викладеній в постанові
від 10.09.2013 у справі за позовом ТОВ
«Ренесанс Капітал» до ДПІ у
Печерському районі м.Києва ДПС України
про скасування податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 229, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у
м.Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 25.01.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 29.03.2011
скасувати.

Прийняти нову постанову. В задоволенні
позову відмовити.

Постанова вступає в законну силу з
моменту проголошення. Заява про
перегляд судового рішення в
адміністративній справі Верховним
Судом України може бути подана з
підстав, в порядку та у строки
встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун