Справа № 2а-6290/10/2070
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/18176/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.11.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10.03.2011 по
справі №2-а-6290/10/2070 за позовом фізичної -
особи підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Московському
районі міста Харкова про визнання
незаконними та скасування податкових
повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 15.11.2010,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10.03.2011, у
задоволенні позовних вимог
фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у
Московському районі міста Харкова про
визнання незаконними та скасування
податкових повідомлень-рішень
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, фізична-особа
підприємець ОСОБА_1 04.04.2011 звернулась з
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, який
ухвалою від 05.04.2011 прийняв її до свого
провадження.

В касаційній скарзі позивач просив
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
15.11.2010 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10.03.2011, прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог
фізична-особа підприємець ОСОБА_1
посилається на порушення судами норм
матеріального права, зокрема,
підпункту 3.3.1. пункту 3.3. статті 3,
підпункту 6.6.1 пункту 6.6 та підпункту 6.2.4
пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про
податок на додану вартість», Закону
України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність», статті 316 Господарського
кодексу України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Московському районі міста
Харкова проведено планову перевірку
фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 27.02.2007 по 31.12.2008.

Перевіркою встановлено позивачем
вимог податкового законодавства а саме
підпункту 7.3.1. пункту 7.3., підпункту 7.4.4
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податковий
кредит у квітні 2007 року на 1481,00 грн. та
занижено податок на додану вартість у
сумі 81011,00грн.

За результатами перевірки Державною
податковою інспекцією у Московському
районі міста Харкова складено акт від
25.03.2009 №1567/172/1567/172/НОМЕР_1 та прийнято
податкове повідомлення-рішення від
08.04.2009 №/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 123738,00грн., в
тому числі за основним платежем -
82492,00грн. та за штрафними санкціями -
41246,00грн. За результатами
адміністративного оскарження
зазначеного податкового
повідомлення-рішення, відповідачем
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 18.06.2009
№/1.

Фактичною підставою для прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішення слугував
висновок податкового органу, що сума
від здійснення операцій з поставки
товарів (послуг) за період, який
перевірявся, визначено не в повному
обсязі. Так, податкове зобов'язання з
податку на додану вартість по наданими
транспортно-експедиційним послугам
обчислювалось за ставкою 20%, а
податкові зобов'язання послуг з
міжнародного автоперевезення вантажу
не обчислювались.

Судами встановлено, що позивач
надавала транспортно-експедиційні
послуги та відповідно була
посередником між замовником та
виконавцем послуг та не надавала
послуг з перевезення вантажу за межами
державного кордону України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» експедитор (транспортний
експедитор) - суб'єкт господарювання,
який за дорученням клієнта та за його
рахунок виконує або організовує
виконання транспортно-експедиторських
послуг, визначених договором
транспортного експедирування;

Відповідно до частини першої статті 929
Цивільного кодексу України за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно з підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 статті
3 Закону України «Про податок на додану
вартість» об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: поставки
товарів та послуг, місце надання яких
знаходиться на митній території
України, в тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору) для
погашення заборгованості
заставодавця, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувачу
(орендарю).

Відповідно до підпункту 6.2.4 пункту 6.2
статті 6 Закону України «Про податок на
додану вартість» за нульовою ставкою
оподатковуються операції з: поставки
транспортних послуг залізничним,
автомобільним, морським та річковим
транспортом по перевезенню пасажирів,
багажу, вантажобагажу (товаробагажу) та
вантажу за межами державного кордону
України, а саме: від пункту за межами
державного кордону України до пункту
знаходження зовнішнього митного
контролю України; від пункту
знаходження зовнішнього митного
контролю України до пункту за межами
державного кордону України; між
пунктами за межами державного кордону
України; а також авіаційним
транспортом: від пункту за межами
державного кордону України до пункту
проведення митних процедур з пропуску
пасажирів, багажу, вантажобагажу
(товаробагажу) та вантажу через митний
кордон на митну територію України
(включаючи внутрішні митниці); від
пункту проведення митних процедур з
пропуску пасажирів, багажу,
вантажобагажу (товаробагажу) та
вантажу через митний кордон за межі
митного кордону України (включаючи
внутрішні митниці) до пункту за межами
державного кордону України; між
пунктами за межами митного кордону
України.

У разі коли поставка транспортних
послуг, визначених частиною першою
цього підпункту, здійснюється у
вигляді брокерських, агентських або
комісійних операцій з транспортними
квитками, проїзними документами,
укладання договорів або рахунків на
транспортування пасажирів або
вантажів довіреною особою перевізника,
операції з таких послуг
оподатковуються за ставкою,
передбаченою пунктом 6.1 цієї статті.

Відповідно до підпункту «г» пункту 6.5
статті 6 Закону України «Про податок на
додану вартість» місцем поставки
послуг вважається місце, де фактично
надаються послуги у сфері діяльності,
допоміжній транспортній, такій як
навантаження, розвантаження,
перевантаження, складська обробка
товарів та інші види аналогічних робіт.

З аналізу зазначених правових норм
вбачається, що застосування нульової
ставки при визначенні податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість стосується перевізника, який
безпосередньо надає послуги з
перевезення за межами митної території
України, на експедиторські послуги, як
послуги допоміжного характеру, місцем
поставки яких є митна територія
України, вказані норми не поширюються.

Відповідно до пункту 9.8 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» платник податку, в обліку
якого на день анулювання реєстрації
знаходяться товарні залишки або
основні фонди, стосовно яких був
нарахований податковий кредит у
минулих або поточному податкових
періодах, зобов'язаний визнати умовний
продаж таких товарів за звичайними
цінами та відповідно збільшити суму
своїх податкових зобов'язань за
наслідками податкового періоду,
протягом якого відбувається таке
анулювання.

Судами встановлено, що позивачем 31.12.2008
подано до податкового органу заяву про
виключення з реєстру платника податку
на додану вартість. Станом на 20.03.2009 у
позивача була наявна оргтехніка,
придбана у попередньому періоді для
здійснення підприємницької діяльності
та включена до податкового кредиту
відповідного періоду на суму 2448,00 грн.,
в тому числі ПДВ - 408,00грн., проте
позивачем не збільшено суму своїх
податкових зобов'язань за наслідками
податкового періоду, протягом якого
відбулося анулювання.

Крім того, судами встановлено, що
позивач всупереч вимог підпункту 7.4.4
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» до складу
податкового кредиту у відповідному
періоді включив витрати, не пов'язані з
підприємницькою діяльністю згідно
податкової накладної від 18.04.2007 №60 на
суму 8884,80грн., в тому числі ПДВ - 1480,80грн.

Враховуючи викладене, зважаючи на
доведеність порушень позивачем вимог
податкового законодавства, висновок
судів попередніх інстанцій щодо
правомірності податкових
повідомлень-рішень від 08.04.2009 №/0
та від 18.06.2009 №/1 є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
попередніх інстанцій при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу фізичної-особи
підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.11.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10.03.2011 по
справі №2-а-6290/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв