Справа № 821/2128/14
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/2128/14

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Кузьменко Н.А.

при секретарі - Поповій К.Г.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1

представника відповідача -
Сагайдак М.К.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративний позов
ОСОБА_3 до Відділу Держземагенства у
Цюрупинському районі Херсонської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

встановив:

23 червня 2014 року до Херсонського
окружного адміністративного суду
надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі -
позивач, ОСОБА_3) до Відділу
Держземагенства у Цюрупинському
районі Херсонської області (далі -
відповідач) з позовними вимогами про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- визнати дії відповідача в частині
відмови ОСОБА_3 в державній реєстрації
земельної ділянки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 - неправомірними;

- зобов'язати відповідача здійснити
державну реєстрацію земельної ділянки,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі посилаючись на ті
обставини, що рішенням
Великокопанівської сільської ради
Цюрупинського району Херсонської
області №123 від 18 грудня 1996 року ОСОБА_3
було надано земельну ділянку у розмірі
0,25 га під будівництво індивідуального
житлового будинку, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. На підставі рішення
Великокопанівської сільської ради
Цюрупинського району Херсонської
області №20 від 19 лютого 1997 року
земельну ділянку збільшено до 0,40 га. 07
травня 2014 року представник позивача
подав до Відділу Держземагенства заяву
про здійснення державної реєстрації
земельної ділянки. Позивач надав
відповідачу повний пакет документів
передбачений ч.4 ст. 23 Закону України
«Про Державний земельний кадастр» для
державної реєстрації земельної
ділянки: оригінал документації із
землеустрою; документацію із
землеустрою, яка є підставою для
формування земельної ділянки у формі
електронного документа; заяву
відповідного зразка про проведення
державної реєстрації земельної
ділянки. Відповідач листом від 20 травня
2014 року № 961/01-13 повідомив, що провести
державну реєстрацію земельної ділянки
на підставі Технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за відсутності
зареєстрованих прав власності,
користування земельною ділянкою,
розташованого на ній будинку, не має
підстав. Позивач вважає, що надана
відповідь не відповідає вимогам
законодавства як за формою так і за
змістом, оскільки не містить жодного
мотивування. Державна реєстрація
спірної земельної ділянки необхідна
ОСОБА_3 для прийняття в експлуатацію та
реєстрації права власності на житловий
будинок, який знаходиться на цій
земельній ділянці та відповідає
вимогам надійності та безпечної
експлуатації. З посиланням на норми
Закону України «Про Державний
земельний кадастр», Порядку ведення
Державного земельного кадастру
(затверджений постановою КМ України
№1051 від 17.10.2012 року) обґрунтовує
правомірність своїх вимог. З
наведеного позивач робить висновок про
наявність підстав для постановлення
судового рішення про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії.

Представник Відділу Держземагенства в
судовому засіданні проти позову
заперечував в повному обсязі та просив
суд відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на обставини викладені в
письмових запереченнях від 14 липня 2014
року. Представник відповідача
зазначив, що в наданій позивачем
технічній документації відсутні
документи на житловий будинок право
власності на який зареєстровано.
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та
перехідні положення» Закону України
«Про Державний земельний кадастр»
визначено, що земельні ділянки, право
власності (користування) на які виникло
до 2004 року, вважаються сформованими
незалежно від присвоєння їм
кадастрового номера. У разі якщо
відомості про зазначені земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).
Внесення інших змін до відомостей про
ці земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок. Відповідно до вимог пункту 3
цього розділу Закону у разі якщо на
земельній ділянці, право власності
(користування) на яку не зареєстровано,
розташований житловий будинок, право
власності на який зареєстровано,
кадастровий номер на таку земельну
ділянку присвоюється за заявою
власників такого будинку на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). У разі коли земельна
ділянка не відповідає вимогам п.2,3
розділу VII «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про
Державний земельний кадастр» передача
земельної ділянки у власність або
користування громадян здійснюється в
порядку встановленому ст.118 Земельного
кодексу України. Стосовно того факту,
що відповідь на звернення ОСОБА_3 була
надана не державним кадастровим
реєстратором з печаткою відповідач
зазначив наступне. Звернення було
адресовано саме начальнику Відділу
Держземагенства у Цюрупинському
районі Перерві В.Г., а не кадастровому
реєстратору. Звернення не відповідало
додатку №12 до Порядку ведення
Державного земельного кадастру,
відповідно до вимог п.4 ст. 24 Закону
України «Про Державний земельний
кадастр» та Постанови КМ України від
01.08.2011 року №835 «Деякі питання надання
Державним агентством земельних
ресурсів та його територіальними
органами адміністративних послуг»
дана послуга є платною. Все це на думку
відповідача є підставами для залишення
адміністративного позову без
задоволення.

Розглянувши надані позивачем та
відповідачем документи, заслухавши
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини справи, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду спору по суті,
проаналізувавши норми законодавства
які регулюють спірні відносини та їх
застосування сторонами, суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням
Великокопанівської сільської ради
Цюрупинського району «Про вилучення
земельних ділянок раніше наданих
громадянам під будівництво та про
виділення земельних ділянок під
будівництво індивідуальних житлових
будинків та затвердження громадян
забудовниками» від 18 грудня 1996 року
№123, вилучено раніше надану ОСОБА_3
земельну ділянку по АДРЕСА_2 та
виділено земельну ділянку в розмірі 0,25
га під будівництво індивідуального
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1.

Рішенням Великокопанівської сільської
ради Цюрупинського району «Про
збільшення та закріплення земельних
ділянок громадянам» від 18 лютого 1997
року №20, ОСОБА_3 збільшено земельну
ділянку по АДРЕСА_1 на 0,15 га до розміру
0,40 га.

07 травня 2014 року представник ОСОБА_3
ОСОБА_5 звернулась до начальника
Відділу Держземагенства у
Цюрупинському районі Херсонської
області Перерви В.Г. з заявою про
державну реєстрацію земельної ділянки,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
(заява отримана відповідачем 07.05.2014
року). До заяви додано технічну
документацію на земельну ділянку;
копію довіреності на представника;
копію паспорта представника; копію
свідоцтва про укладення шлюбу.

20 травня 2014 року листом №961/01-13
відповідач надав відповідь у якій
зазначив, що формування земельних
ділянок здійснюється на підставі
документації із землеустрою
відповідно до вимог ст.79-1 Земельного
кодексу України. Формування земельної
ділянки передбачає визначення її
площі, меж та внесення інформації про
неї до Державного земельного кадастру.
Відповідно до частини третьої та
четвертої цією статті сформовані
земельні ділянки підлягають державній
реєстрації у Державному земельному
кадастрі. Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера. … Пунктом 2
розділу VII «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
визначено, що земельні ділянки, право
власності (користування) на які виникло
до 2004 року, вважаються сформованими
незалежно від присвоєння їм
кадастрового номера. У разі якщо
відомості про зазначені земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).
Внесення інших змін до відомостей про
ці земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок. Відповідно до вимог пункту 3
цього розділу Закону у разі якщо на
земельній ділянці, право власності
(користування) на яку не зареєстровано,
розташований житловий будинок, право
власності на який зареєстровано,
кадастровий номер на таку земельну
ділянку присвоюється за заявою
власників такого будинку на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). У разі коли земельна
ділянка не відповідає вимогам п.2,3
розділу VII «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про
Державний земельний кадастр» передача
земельної ділянки у власність або
користування громадян здійснюється в
порядку встановленому ст.118 Земельного
кодексу України. Провести державну
реєстрацію земельної ділянки за
відсутності зареєстрованих прав
власності, користування земельною
ділянкою, розташованого на ній
житлового будинку не має правових
підстав.

В матеріалах справи знаходиться звіт
«Про проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж об'єкта», відносно житлового
будинку індивідуального житлового
фонду по АДРЕСА_1.

Преамбула до Закону України "Про
Державний земельний кадастр" зазначає,
що цей Закон установлює правові,
економічні та організаційні основи
діяльності у сфері Державного
земельного кадастру.

Державний земельний кадастр - єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах державного кордону України, їх
цільове призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки
- внесення до Державного земельного
кадастру передбачених цим Законом
відомостей про формування земельної
ділянки та присвоєння їй кадастрового
номера(ч.1 ст.1 Закону України "Про
Державний земельний кадастр").

Регулювання відносин, що виникають при
веденні Державного земельного
кадастру, здійснюється відповідно до
Конституції України, Земельного
кодексу України, цього Закону, законів
України "Про землеустрій", "Про оцінку
земель", "Про топографо-геодезичну і
картографічну діяльність", "Про захист
персональних даних", інших законів
України та прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів (ст.4 Закону
України "Про Державний земельний
кадастр").

Внесення відомостей до Державного
земельного кадастру і надання таких
відомостей здійснюються державними
кадастровими реєстраторами
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин (ч.1 ст.9 Закону
України "Про Державний земельний
кадастр").

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян чи їх
об'єднань у діяльність Державного
кадастрового реєстратора, пов'язану із
здійсненням державної реєстрації
земельних ділянок, забороняється (ч.7
ст.9 Закону України "Про Державний
земельний кадастр").

Державна реєстрація земельних ділянок,
обмежень у їх використанні, ведення
поземельних книг, внесення до
Державного земельного кадастру
відомостей про земельні ділянки
здійснюються Державними кадастровими
реєстраторами, які здійснюють свою
діяльність за місцем розташування
земельної ділянки (район, місто
республіканського значення Автономної
Республіки Крим, місто обласного
значення) (ч.8 ст.9 Закону України "Про
Державний земельний кадастр").

Законодавець встановлює спеціальну
особу відповідальну за внесення до
Державного земельного кадастру
відомостей про земельні ділянки, такою
особою є Державний кадастровий
реєстратор, який здійснює свою
діяльність за місцем розташування
земельної ділянки (в даному випадку
Цюрупинський район Херсонської
області) та є незалежним у своїй
діяльності від будь-яких органів,
посадових і службових осіб, громадян чи
їх об'єднань.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що відповідальним за
здійснення реєстраційної дії стосовно
спірної земельної ділянки є державний
кадастровий реєстратор Відділу
Держземагенства у Цюрупинському
районі Херсонської області, але за
умови звернення до нього позивача зі
спеціальною заявою.

Процедура державної реєстрації
земельної ділянки врегульована
статтею 24 Закону України "Про Державний
земельний кадастр".

Державна реєстрація земельних ділянок
здійснюється за заявою власника
земельної ділянки, користувача
земельної ділянки державної чи
комунальної власності (у разі поділу чи
об'єднання раніше сформованих
земельних ділянок) або уповноваженої
ними особи (ч.3 ст.24 Закону України "Про
Державний земельний кадастр").

Для державної реєстрації земельної
ділянки Державному кадастровому
реєстратору, який здійснює таку
реєстрацію, подаються: заява за формою,
встановленою центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
земельних відносин; оригінал
документації із землеустрою, яка є
підставою для формування земельної
ділянки; документація із землеустрою,
яка є підставою для формування
земельної ділянки у формі електронного
документа.

Заява з доданими документами надається
заявником особисто чи уповноваженою
ним особою або надсилається поштою
цінним листом з описом вкладення та
повідомленням про вручення (ч.4 ст.24
Закону України "Про Державний
земельний кадастр").

Державний кадастровий реєстратор, який
здійснює державну реєстрацію
земельних ділянок, протягом
чотирнадцяти днів з дня реєстрації
заяви: перевіряє відповідність
документів вимогам законодавства; за
результатами перевірки здійснює
державну реєстрацію земельної ділянки
або надає заявнику мотивовану відмову
у державній реєстрації (ч.5 ст.24 Закону
України "Про Державний земельний
кадастр").

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України №8 від
20.05.2013 року "Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів" дії
або бездіяльність зокрема державного
кадастрового реєстратора можуть бути
оскаржені до суду. Суди повинні мати на
увазі, що під діями також слід розуміти
рішення, прийняті зазначеними
суб'єктами владних повноважень з
питань реєстрації.

Таким чином, прийняті державним
кадастровим реєстратором, як
спеціальним суб'єктом владних
повноважень, рішення можуть бути
оскаржені у встановленому порядку.

Враховуючи викладене, Відділ
Держземагентства в Цюрупинському
районі Херсонської області, як
територіальний орган Держземагенства
України, не є суб'єктом, уповноваженим
відповідно до вимог Закону України "Про
Державний земельний кадастр" проводити
державну реєстрацію земельних ділянок
та скасовувати записи в Поземельних
книгах про державну реєстрацію
земельних ділянок.

З огляду на викладене, суд вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
позовних вимог до Відділу
Держземагентства в Цюрупинському
районі Херсонської області.

Оцінка судом обставин справи базується
на наданих доказах, їх належності та
переконливості, в поєднанні з
принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в
Україні є практика Європейського суду
з прав людини, яка статтею 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» визнана джерелом
права.

Так, в рішенні Європейського суду з
прав людини по справі «Кривіцька та
Кривіцький проти України» (Заява N
30856/03§43) суд наголошує, що «вислів
"згідно із законом" не просто вимагає,
щоб оскаржуваний захід мав підставу в
національному законодавстві, але також
звертається до якості такого закону.
Зокрема, положення закону мають бути
достатньо чіткими у своїх термінах, а
також закон має передбачати засоби
юридичного захисту проти свавільного
застосування ... Функція роз'яснення та
тлумачення положень національного
закону належить насамперед
національним судам».

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифіковано Україною 17.07.1997 року,
набула чинності для України 11.09.1997 року)
"Кожен має право на ... розгляд його
справи упродовж розумного строку ...
судом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру...".

Вирішуючи питання стосовно
застосування ч.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, суд бере до уваги, що в рішенні
Європейського суду з прав людини по
справі «Бендерський проти України»
(Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що
відповідно до практики, яка відображає
принцип належного здійснення
правосуддя, судові рішення мають в
достатній мірі висвітлювати мотиви, на
яких вони базуються. Межі такого
обов'язку можуть різнитися залежно від
природи рішення та мають оцінюватись в
світлі обставин кожної справи. Право
може вважатися ефективним, тільки якщо
зауваження сторін насправді
"заслухані", тобто належним чином
вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України
суд повинен визначити характер спірних
правовідносин та зміст правової
вимоги, матеріальний закон, який їх
регулює, а також факти, що підлягають
встановленню і лежать в основі вимог та
заперечень, з'ясувати, які є докази на
підтвердження зазначених фактів.

Положення ст. 9 КАС України передбачає,
що суди при вирішенні справи керуються
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 71 КАС України,
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Позивач належними доказами не
підтвердив правомірність своїх вимог,
натомість наявні в матеріалах справи
докази не дають суду підстав для
висновку про протиправність дій даного
відповідача.

На підставі вимог частини 3 статті 160
КАС України, в судовому засіданні 15
липня 2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 14, 71, 86, 94, 158 - 163 КАС
України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Відділу Держземагенства у
Цюрупинському районі Херсонської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Херсонський окружний адміністративний
суд апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги на постанову
суду одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано суддею 21 липня 2014 р.

Суддя
Кузьменко
Н.А.

кат. 6.3.