Справа № 826/5854/14
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 826/5854/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Огурцова О.П. розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомПриватного підприємства
"Нова технологія" до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києвіпровизнання
протиправними та скасування
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство "Нова
технологія" звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві про визнання
протиправними та скасування
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує наступним.
Податкові зобов'язання позивачу
нараховані за результатами
документальної позапланової виїзної
перевірки з питань достовірності,
повноти і своєчасності сплати податку
на додану вартість та податку на
прибуток по фінансово-господарським
взаємовідносинам за період жовтень 2012
року з ПП «Мілон Круз» та за грудень 2012
року з ПП «Нібус». Підставою
нарахування податкових зобов'язань
став висновок податкового органу про
те, що договори, укладені між позивачем
та контрагентами ПП «Мілон Круз» та ПП
«Нібус» не спричиняють реального
настання правових наслідків.
Позивач, не погоджуючись з такими
висновками податкового органу
зазначає, що у період, який перевірявся,
дійсно мав господарські
правовідносини з ПП «Мілон Круз» та ПП
«Нібус» за договорами, які мали
реальний характер та за якими ним було
сплачено, та отримано товар, який було
використано у власній господарській
діяльності та з метою отримання
прибутку, а документи бухгалтерського
та податкового обліків за цими
операціями були оформлені у
відповідності до вимог податкового
Представник позивача у судовому
засіданні 23.06.2014 позовні вимоги
підтримав повністю, надав додаткові
усні пояснення та просив суд
задовольнити адміністративний позов у
Відповідач проти позовних вимог
заперечив, через канцелярію 10.06.2014
надав суду письмові заперечення, у яких
просив відмовити у задоволенні
адміністративного позову повністю.
Доводи відповідача викладені в
письмових запереченнях та наведені
його представником під час судового
засідання аналогічні доводам та
висновкам викладеним в акті перевірки
№ 1773/26-53-22-04-21-37567960 від 25.11.2013.
Представник відповідача у судовому
засіданні 23.06.2014 заперечив проти
позовних вимог та просив суд відмовити
у задоволенні позову у повному обсязі.
У судовому засіданні 23.06.2014
представники сторін не заперечували
проти розгляду справи в порядку
письмового провадження та подали
заяву, в якій просили здійснити розгляд
справи в порядку письмового
провадження, за відсутності
представників сторін.
З урахуванням наведеного суд,
відповідно до частини четвертої статті
122 Кодексу адміністративного
судочинства України, заслухавши у
судовому засіданні представників
позивача та відповідача ухвалив
продовжити розгляд справи у письмовому
Підчас судового розгляду справи, суд,
В період з 12.11.2013 по 18.11.2013 Державною
податковою інспекцією у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві на підставі
наказу № 882 від 08.11.2013 проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку Приватного підприємства
"Нова-Технологія" з питань
достовірності повноти і своєчасності
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток по
фінансово-господарським
взаємовідносинам за період жовтень 2012
року з ПП «Мілон Круз», за грудень 2012
Перевіркою встановлено порушення
пунктів 201.1, 201.2, 201.4, 201.6, 201.7 статті 201,
пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 275879,00 грн. та підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток в
розмірі 289673,00 грн.
За результатами перевірки складено акт
№ 1773/26-53-22-04-21-37567960 від 25.11.2013 на підставі
якого прийнято податкові повідомлення
- рішення, якими збільшено суму
16.12.2013 за платежем податок на додану
вартість на загальну суму 413819,00 грн., у
тому числі за штрафними (фінансовими)
16.12.2013 за платежем податок на прибуток
на загальну суму 434509,00 грн., у тому числі
за штрафними (фінансовими) санкціями на
Приватним підприємством
"Нова-Технологія" до Головного
управління Міндоходів у місті Києві
була подана скарга на податкові
рішенням про результати розгляду
первинної скарги №1772/10/26-45-10-06-15 від
23.04.2014 залишена без задоволення, а
податкові повідомлення - рішення без
змін.

Приватним підприємством
"Нова-Технологія" до Державної
податкової служби України була подана
скарга на вказані податкові
повідомлення - рішення, яка рішенням
про результати розгляду скарги
№5283/6/99-99-10-01-15 від 26.03.2014 залишена без
задоволення, а податкові повідомлення -
рішення без змін.

Приватне підприємство
"Нова-Технологія" не погоджуючись з
податковими повідомленнями -
рішеннями, вважаючи їх недійсними та
такими, що підлягають скасуванню
звернулось з відповідним позовом до
суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд вважає позов таким, що
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суть офіційного з'ясування всіх
обставин у справі визначена в частинах
четвертій та п'ятій статті 11 цього
Кодексу, якими встановлено, що суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Принцип офіційного з'ясування всіх
обставин справи зобов'язує суд
встановити обставини справи для
забезпечення прийняття правосудного
рішення, в тому числі незалежно від
посилань чи доводів сторін.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу. Витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку; витрати банківських
установ.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, встановлено, що
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з:
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, до
митного режиму магазину безмитної
торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України; з метою оподаткування
цим податком до імпорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг) з-під митного режиму
магазину безмитної торгівлі, митного
складу або спеціальної митної зони,
створених згідно з положеннями глав 35 -
37 Митного кодексу України, для їх
подальшого вільного обігу на території
України; постачання послуг з
міжнародних перевезень пасажирів і
багажу та вантажів залізничним,
автомобільним, морським і річковим та
авіаційним транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть
бути майно, товари, дохід (прибуток) або
його частина, обороти з реалізації
товарів (робіт, послуг), операції з
постачання товарів (робіт, послуг) та
інші операції платника податків, які
відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України визначені як об'єкт
оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції, якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами податкового
кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу
України встановлено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг;
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів основних
засобів, у тому числі інших необоротних
матеріальних активів та незавершених
капітальних інвестицій у необоротні
капітальні активи), у тому числі при їх
імпорті, з метою подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту та здійснених
витрат до складу валових є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Господарські операції для визначення
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість та валових
витрат для цілей визначення об'єктом
оподаткування податком на прибуток
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність таких
операцій.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу податкового
кредиту з податку на додану вартість та
до складу валових витрат навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011.

Зазначеним листом Вищого
адміністративного суду України також
визначено, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права
платника податків на формування
податкового кредиту та валових витрат,
судом має бути перевірено чи мали
операції між платником податків та
його контрагентами реальний товарний
характер, можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій та віддаленості
контрагентів один від одного, подальше
використання позивачем придбаної у
зазначених контрагентів продукції, при
цьому, суд має виходив з того, що
наявність у покупця належно оформлених
документів, які відповідно до закону
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, зокрема виданих
продавцями податкових накладних, не є
безумовною підставою для
відшкодування податку на додану
вартість в подальшому, якщо податковий
орган доведе, що відомості в таких
документах не відповідають дійсності,
наприклад, у випадку, коли не
проводилися самі операції.

Позивачем, на підтвердження реальності
та товарності фінансово -
господарських взаємовідносин з ПП
«Мілон Круз» та ПП «Нібус» суду копії
рахунків-фактури, видаткові накладні,
податкові накладні, а також виписку з
особового рахунку.

Відповідно до частини другої статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік" встановлено, що первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

В наданих позивачем рахунках - фактурах
та видаткових накладних в графах
"Виписав(ла)" та "Отримав(ла)" міститься
підпис та печатки підприємств,
водночас не зазначено посаду та дані
осіб, які вчинили зазначені підписи.

Також, на деяких видаткових накладних,
під графою містяться дані особи що її
підписала, а також зазначено документ,
який дає даній особі вчиняти дії щодо
отримання товару.

Позивачем до суду, довіреності на осіб,
які підписували видаткові накладні від
імені позивача не надано, а також не
надано пояснень щодо неможливості їх
надання.

Таким чином, з рахунків-фактури та
видаткових накладних є неможливим
встановити, хто саме їх підписав, а отже
встановити осіб, які відвантажили та
прийняли товар.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про те, що рахунки-фактури та
видаткові накладні, копії яких надані
позивачем на підтвердження реальності
взаємовідносин з ПП «Мілон Круз» та ПП
«Нібус» не можуть належним чином
підтверджувати факт здійснення
фінансово-господарських операцій між
позивачем та зазначеними
еонтрагентами.

Надані позивачем на підтвердження
факту отримання товару від
контрагентів ПП «Мілон Круз» та ПП
«Нібус» та використання його у власній
господарській діяльності документи
щодо правовідносин з ТОВ «Студія
Квартал-95», ТОВ « 07 Продакш» та ТОВ
«Гауді Студіо», зокрема, договори,
укладені до них додаткові договору та
первинна документація не приймаються
судом до уваги з огляду на те, що судом
не ставиться під сумнів факт надання
позивачем послуг ТОВ «Студія
Квартал-95», ТОВ « 07 Продакш» та ТОВ
«Гауді Студіо», у той час, як факт
виконання позивачем зазначених
договорів з використанням товару
отриманого від контрагентів ПП «Мілон
Круз» та ПП «Нібус» з документів
наданих щодо правовідносин позивача з
ТОВ «Студія Квартал-95», ТОВ « 07 Продакш»
та ТОВ «Гауді Студіо» встановити є
неможливим.

З огляду на викладене, враховуючи те,
що, як було встановлено судом,
позивачем не надано суду належних
первинних документів, які мали бути
складені у випадку реального
здійснення поставки по взаємовідносин
між позивачем та контрагентами ПП
«Мілон Круз» та ПП «Нібус», а також те,
що надані позивачем первинні документи
складені з порушенням вимог Закону
України "Про бухгалтерський облік" та
позивачем не надано суду належних
доказів на підтвердження факту
використання отриманого, за його
твердження товару від ПП «Мілон Круз»
та ПП «Нібус» у власній господарській
діяльності та з метою отримання
прибутку, суд дійшов висновку про те, що
позивачем не надано суду належних
доказів на підтвердження реальності та
товарності фінансово - господарських
відносин з ПП «Мілон Круз» та ПП
«Нібус», а отже не доведено факт
здійснення поставки товару.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, керуючись
вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного -
відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова набирає законної сили після
закінчення строку для її апеляційного
оскарження. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими
статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Апеляційна скарга подається
до адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
О.П. Огурцов