Справа № 816/1849/14
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2014-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року м.ПолтаваСправа №
816/1849/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання -Христич
О.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України Октябрського району в м.
Полтаві про визнання дій протиправними
та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернулася до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України
Октябрського району в м. Полтаві про
визнання протиправними дії управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтава, скасування вимоги
про сплату боргу від 07 березня 2013 року
№1953 на суму 4572,42 грн. та скасування
постанов про відкриття виконавчого
провадження ВП№39663624 від 19 серпня 2013
року і ВП№39476427 від 23 серпня 2013 року.

Ухвалою Полтавського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року позовна заява ОСОБА_1 в частині
позовних вимог про скасування постанов
про відкриття виконавчого провадження
ВП№39663624 від 19 серпня 2013 року і ВП№39476427
від 23 серпня 2013 року залишена без
розгляду.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02 липня 2014
року ухвала Полтавського окружного
адміністративного суду залишена без
змін та набрала законної сили 09 липня
2014 року.

24 червня 2014 року до суду надійшла заява
від позивача про уточнення позовних
вимог, що прийнята судом в ході
судового розгляду в частині вимог щодо
визнання протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві та скасування вимог
про сплату боргу від 07 березня 2013 року
та від 10 травня 2013 року за №Ф-1953 на суму
4572,42 грн. та на суму 1194,03 грн. В іншій
частині уточнень позовних вимог
відмовлено, так як є рішення, яке
пройшло апеляційне оскарження та
набрало законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що вона є фізичною
особою-підприємцем та одночасно є
пенсіонером за віком, також, перебуває
на спрощеній системі оподаткування,
тому відповідно до частини четвертої
статті 4 Закону України від 08 липня 2010
року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин; далі - Закон № 2464-VI)
звільняється від сплати єдиного внеску
як пенсіонер за віком, у зв'язку з чим
оскаржувані вимоги підлягають
скасуванню, а дії відповідача є
протиправними.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача підтримали
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на обґрунтування,
викладені в позовній заяві і просили
задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду справи, в судове
засідання не з'явився, на адресу суду
направив заперечення проти
адміністративного позову, мотивовані
тим, що позивачем при виході на пенсію
не досягнуто пенсійного віку,
визначеного приписами Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", тому останній не
має статусу пенсіонера за віком та
зобов'язаний сплачувати єдиний внесок
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на підставі
пункту першого статті 4 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування". Розгляд справи
відповідач просив провести без участі
представника Управління Пенсійного
фонду України Октябрського району в м.
Полтаві.

Вислухавши позивача та представника
позивача, розглянувши подані документи
та матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової
картки платника податків НОМЕР_1)
зареєстрована, як фізична
особа-підприємець 25 червня 1999 року,
номер запису про включення відомостей
про фізичну особу - підприємця до ЄДР 2
006685, що підтверджено копією
свідоцтва серії НОМЕР_2(а.с. 33).

Позивач перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України
Октябрського району в м. Полтаві та
згідно пенсійного посвідчення серії
НОМЕР_3, виданого 15 вересня 2011 року
Пенсійним фондом України, є
пенсіонером за віком довічно (а.с. 10, 70).

Згідно довідки №428 від 03 червня 2014 року,
наданої відповідачем, ОСОБА_1 отримує
пенсію за віком при неповному
пільговому стажі за списком №2 /зі
зниженням пенсійного віку/ (а.с. 48).

Відповідно до листа Управлінні
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві від 03 червня 2014 оку
№7283/02-11 встановлено, що позивач
знаходилася на обліку як платник
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування з 01
січня 2011 року по 30 вересня 2013 року та з 01
січня 2012 року по 30 червня 2013 року
перебувала на спрощеній системі
оподаткування, була платником єдиного
внеску (а.с. 53).

З 01 січня 2012 року по теперішній час
позивач перебуває на спрощеній системі
оподаткування, що підтверджується
листом ДПІ у Полтаві ГУ Міндоходів у
Полтавській області від 18 червня 2014
року №6530 /р/16.01-17-04-14, тобто, перебуває на
спрощеній системі оподаткування на час
звернення позивача до суду (а.с.202).

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем щодо позивача винесені
вимоги про сплату єдиного внеску від 07
березня 2013 року №Ф1953 на суму 4572 грн 42
коп та від 10 травня 2013 року №Ф1953 на суму
5766 грн 45 коп., які направлені позивачу
(а.с. 59-62).

Позивач не погодився із даними
вимогами, у зв'язку з чим оскаржив їх до
суду.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи оцінку спірним вимогам, суд
виходить з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 4 Закону № 2464-VI платниками
єдиного внеску є фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності.

Особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (частина
четверта статті 4 Закону № 2464-VI).

Таким чином, за змістом цієї норми
фізичні особи - підприємці, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати єдиного внеску
за себе, за умови, якщо вони є
пенсіонерами за віком (незалежно від
того чи досягли вони загального
пенсійного віку чи така пенсія
оформлена на пільгових умовах - зі
зменшенням пенсійного віку) та
отримують відповідно до закону пенсію.

Зазначені особи можуть брати
добровільну участь у солідарній
системі або в накопичувальній системі
пенсійного страхування, або одночасно
в обох системах відповідно до
укладеного договору про добровільну
участь у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (далі -
договір про добровільну участь) згідно
із Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"

На момент розгляду справи по суті у
суду відсутні докази на підтвердження
факту укладення договору про
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування між ОСОБА_1 та
Управлінням Пенсійного фонду України
Октябрського району в м. Полтаві.

Згідно із абзацами першим та другим
пункту 16 Прикінцевих положень Закону
України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (далі - № 1058-IV) до
приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом закони
України та інші нормативно-правові
акти застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону. Положення
Закону України від 5 листопада 1991 року
№ 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення"
(далі - Закон № 1788-ХІІ) застосовуються,
зокрема в частині визначення права на
пенсію за віком на пільгових умовах.

Статтею 2 Закону № 1788-ХІІ визначено
виключний перелік трудових пенсій, які
призначаються за цим Законом (за віком;
по інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років).
Загальні умови призначення пенсій за
віком визначені статтею 12 Закону №
1788-ХІІ та частиною першою статті 26
Закону № 1058-IV. Таке право виникало у
жінок після досягнення 55 років та за
наявності відповідного стажу.

При цьому, як вже встановлено судом,
позивач отримує пенсію, за віком на
пільгових умовах - зі зменшенням віку,
зазначеного у статті 12 цього Закону, та
за наявності відповідного трудового
стажу.

Проаналізувавши наведені норми
матеріального права, суд дійшов
висновку, що особи, яким пенсія за віком
призначена відповідно до пункту "а"
частини першої статті 13 Закону №
1788-ХІІ, не є платниками єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за себе згідно з
частиною четвертою статті 4 Закону №
2464-VI, так само як і особи, які є
пенсіонерами за віком на загальних
умовах, оскільки згадана норма не
містить будь-яких винятків щодо
пенсіонерів за віком.

Судом враховано правові позиції
колегії суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у постановах від 15 квітня
2014 року № 21-57а14 та № 21-70а14 від 13 травня
2014 року № 21-74а14.

Отже, враховуючи, що позивач отримує
пенсію за віком та не укладав договір
про добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування з відповідачем,
вимоги про сплату боргу від 07 березня
2013 року №Ф1953 та від 10 травня 2013 року
№Ф1953 року є протиправними та
підлягають скасуванню.

Що стосується позовних вимог про
визнання протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві протиправними (з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 24 липня 2014 року), а
саме, щодо нарахування фізичній особі-
підприємцю ОСОБА_1 єдиного внеску та
винесення вимог про сплату боргу, то
вони не підлягають задоволенню з
огляду на те, що вчинення дій суб'єктом
владних повноважень є способом
реалізації наданої суб'єкту владних
повноважень компетенції. Здійснення
дії являє собою процес реалізації
наданих законом функцій суб'єкту
владних повноважень. Самі по собі дії
не тягнуть за собою будь-яких правових
наслідків для особи. Правові наслідки
для позивача несуть вимоги про сплату
боргу. Саме вони мають вплив на його
права та інтереси. Виходячи із завдань
Кодексу адміністративного судочинства
України, як то захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства,
судовий захист права може бути
здійснений лише за умови наявності
порушення для юридичної особи прав (чи
інтересів).

Таким чином, суд не знаходить підстав
для задоволення позовних вимог в
частині визнання дій Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві протиправними.

Враховуючи викладене, позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України.

Частиною третьою статті 4 Закону
України "Про судовий збір" передбачено,
що під час подання адміністративного
позову майнового характеру
сплачується 10 відсотків розміру ставки
судового збору. Решта суми судового
збору стягується з позивача або
відповідача пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

Як свідчать наявна у матеріалах справи
квитанція від 22 травня 2014 року №1207, при
зверненні до суду з даним
адміністративним позовом фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 сплачено,
зокрема, 10 відсотків розміру ставки
судового збору, що становить 182,70 грн.

У зв'язку з цим, з Державного бюджету
України на користь фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 підлягають
стягненню судові витрати по сплаті
судового збору в розмірі 182,70 грн (10
відсотків розміру ставки судового
збору).

В силу статті 5 Закону України "Про
судовий збір" Пенсійний фонд України та
його органи звільнені від сплати
судового збору, а тому судовий збір в
сумі, що становить 90 відсотків розміру
ставки судового збору, з відповідача до
державного бюджету не стягується.

З приводу вимоги позивача про
стягнення з Державного бюджету України
судових витрат, зокрема, витрат по
наданню правової допомоги у розмірі 3000
грн, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Згідно статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати складаються із
судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи, до яких належать,
зокрема, витрати на правову допомогу.

Частиною третьою статті 90 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Так, відповідно до статті 1 Закону
України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративним
справах" від 20 грудня 2011 року №4191-VI
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Водночас, суд зауважує, що
правовідносини між адвокатом або
фахівцем у галузі права та клієнтом
визначаються цивільно-правовою угодою.
Права та обов'язки адвоката визначені
Законом України "Про адвокатуру",
Правилами адвокатської етики тощо.

Частиною першою статті 12 Закону
України "Про адвокатуру" визначено, що
оплата праці адвоката здійснюється на
підставі угоди між громадянином чи
юридичною особою і адвокатським
об'єднанням чи адвокатом.

З огляду на зазначене, підставою для
відшкодування судових витрат на
правову допомогу є, зокрема, наявність
належних та допустимих доказів щодо
взаємозв'язку між сплаченими позивачем
адвокату коштами та наданою йому
правовою допомогою, яка стосується
безпосередньо з підготовкою
процесуальних документів та
супроводження даної судової справи.
Окрім того, понесена позивачем сума
витрат на правову допомогу повинна
бути розрахована у відповідності до
Закону України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративним
справах" від 20 грудня 2011 року №4191-VI.

Позивачем до матеріалів справи надано
виписану адвокатом ОСОБА_2 копію
квитанції від 07 травня 2014 року №185 про
сплату гонорару в розмірі 3000 грн ,
оригінал якої оглянутий в судовому
засіданні (а.с. 24). Зазначена квитанція
скріплена печаткою адвоката ОСОБА_2,
проте, квитанція не містить відомостей
про підставу для сплати коштів, а
вказано лише, що оплата здійснена за
"гонорар". Також , суд звертає увагу, що
позивача не змогла в судовому
засіданні чітко пояснити яким чином
здійснена проплата у розмірі 3000 грн,
зазначила, що сума у розмірі 3000 грн
сплачена через банк, що не підтверджено
документально.

Отже, з урахуванням вищевикладеного,
квитанції від 07 травня 2014 року №185 не є
належним доказом оплати позивачем
гонорару за надання правової допомоги
саме щодо розгляду даної справи.

Суд зазначає, що відповідно до
розрахунку вартості правової допомоги
від 19 червня 2014 року, представник
позивач під витратами на правову
допомогу має на увазі, крім іншого,
підготовку до ведення справи та
підготовку та складання позовної заяви
(а.с.198). Однак, до суду не надані належні
докази підготовки та складання
представником позивача позову до суду,
оскільки, як вбачається із матеріалів
справи, адміністративний позов
підписано особисто ФО-П ОСОБА_1. В свою
чергу, суд звертає увагу, що дата
складання та підписання розрахунку
зазначено "10 червня 2014 року", тоді як
позовна підписана позивачем "07 травня
2014", тобто, розрахунок складений
пізніше підписання та подання позовної
заяви до суду.

В свою чергу, представником позивача не
доведено обсяг наданої правової
допомоги щодо конкретної справи;
розумність витрат, тобто,
відповідність понесених стороною
витрат складності, обсягу та характеру
наданої адвокатом ОСОБА_2 правової
допомоги

З огляду на те, що позивачем не надано
суду належного документального
підтвердження здійснення витрат на
правову допомогу та пов'язаних із
розглядом справи в сумі 3000 грн., суд
приходить до висновку про наявність
підстав для відмови у задоволенні
зазначеної вимоги.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві про визнання дій
протиправними та скасування вимог
задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
вимоги Управління Пенсійного фонду
України Октябрського району в м.
Полтаві від 07 березня 2013 року №Ф1953 та
від 10 травня 2013 № 1953 про сплату єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
понесені нею витрати по сплаті
судового збору в розмірі 182,70 грн (сто
вісімдесят дві гривні сімдесят
копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 30
липня 2014 року.

Суддя
С.О. Удовіченко