Справа № 807/452/14
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2014 рокум. Ужгород№ 807/452/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі судового засідання Лумей
В.Г.,

за участю сторін:

представника позивача - Зеленяк Е.С.;

представника відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Закарпатського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою Прокурора м. Ужгорода в
інтересах держави в особі
територіальної громади м. Ужгород до
Ужгородської міської ради про визнання
протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС
України 19 травня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 23
травня 2014 року.

До Закарпатського окружного
адміністративного суду звернувся
Прокурор м. Ужгорода в інтересах
держави в особі територіальної громади
м. Ужгород до Ужгородської міської
ради, якою просить визнати
протиправним та скасувати п. 1 рішення
сесії Ужгородської міської ради № 1003
від 02.08.2013 року «Про надання дозволів на
складання технічної документації із
землеустрою щодо становлення меж
частини земельної ділянки, на яке
поширюється право сервітуту».

Свої вимоги позивач мотивує наступним.
Проведеною прокуратурою міста
Ужгорода перевіркою виявлено
порушення в діяльності Ужгородської
міської ради при прийнятті рішень щодо
передачі в користування земельних
ділянок, які належать територіальній
громаді міста Ужгорода.

Прокуратурою м. Ужгород було
встановлено, що пунктом 1 рішення сесії
Ужгородської міської ради №1003 від
02.08.2013 «Про надання дозволів на
складання технічної документації із
землеустрою щодо становлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту», надано
дозволи фізичним та юридичним особам
на складання технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту. Позивач
вважає, що даний пункт рішення сесії
Ужгородської міської ради прийнятий у
порушення норм Земельного та
Цивільного законодавства та підлягає
скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав вкладених в позовній заяві та
просив суд задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився та не забезпечив явку свого
представника, але подав до суду заяву, в
якій просив розглянути дану справу на
розсуд суду за наявними матеріалами
без його участі.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до наступних висновків.

Судом встановлено, що Проведеною
прокуратурою міста Ужгорода
перевіркою виявлено порушення в
діяльності Ужгородської міської ради
при прийнятті рішень щодо передачі в
користування земельних ділянок, які
належать територіальній громаді міста
Ужгорода.

Прокуратурою м.Ужгород було
встановлено, що пунктом 1 рішення сесії
Ужгородської міської ради №1003 від
02.08.2013 «Про надання дозволів на
складання технічної документації із
землеустрою щодо становлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту», надано
дозволи фізичним та юридичним особам
на складання технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту.

Вищевказаний пункт рішення сесії
Ужгородської міської ради прийнятий у
порушення норм Земельного та
Цивільного законодавства та підлягає
скасуванню з наступних підстав.

Ст.14 Конституції України передбачено,
що земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Ч.2 ст.19 Конституції України
передбачено, що органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. А тому, при
реалізації органом місцевого
самоврядування повноважень
розпорядника земельними ділянками, він
повинен діяти відповідно до вимог
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та
Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

П.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що до виключної компетенції міських
рад і до питань, які вирішуються
виключно на пленарних засіданнях ради
відноситься вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій особі, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

У розумінні ст. 98 Земельного кодексу
України та ст. 395 Цивільного кодексу
України сервітут - це один з видів
речових прав на чуже майно.

Потреба встановлення сервітуту
виникає у тих випадках, коли власник
майна не може задовольнити свої
потреби будь-яким іншим способом.

Відповідно до положень ст.ст. 98 - 102
Земельного кодексу України та норм
цивільного законодавства, які
регулюють дані правовідносини, для
виникнення права на земельний
сервітут, особа має бути власником або
користувачем суміжної земельної
ділянки.

Отже, підставою встановлення сервітуту
є відсутність у будь-якої особи, у тому
числі і у власника майна, можливості
задовольнити свої потреби іншим
способом, як встановлення права
користування чужим майном - сервітуту.

Право земельного сервітуту
характеризується наступними ознаками:

- відносини земельного сервітуту
передбачають наявність двох, як
правило, суміжних земельних ділянок, з
яких одна обслуговує іншу (панівну). В
рамках земельного сервітуту
обслуговуюча земельна ділянка своїми
зручностями, перевагами, природними
ресурсами компенсує недоліки пануючої
земельної ділянки;

- при встановленні земельного
сервітуту обслуговування однієї
ділянки іншою відбувається не
безсистемно, а в межах прав, що
надаються власнику пануючої земельної
ділянки щодо користування
обслуговуючою ділянкою. За своєю
юридичною природою такі права є
обмеженими речовими правами і
передбачають користування лише
невеликою частиною обслуговуючої
земельної ділянки для чітко визначених
потреб.

Судом було з'ясовано, що приймаючи
вищевказане рішення Ужгородська
міська рада повинна була визначити
наявність факту того, що господарське
використання вищевказаними
громадянами земельних ділянок, які
належать територіальній громаді міста
Ужгорода, неможливе без обтяження
сервітутом.

Як вбачається з матеріалів, що стали
підставою для прийняття рішення,
необхідності у встановленні
земельного сервітуту не має. Відомості
про наявність суміжних земельних
ділянок у осіб, які претендують на
отримання права тимчасового
користування земельними ділянками
територіальної громади відсутні,
оскільки вони можуть реалізувати своє
бажання у користуванні даними
земельними ділянками, в іншому порядку
та формі, передбаченій цивільним
законодавством, зокрема шляхом
укладення договору оренди.

Крім того, пунктом 1 оскаржуваного
рішення Ужгородською міська рада
порушила ст.93, ч.2 ст.124 ЗК України та ч.2
т.6 Закону України «Про оренду землі»
щодо надання права тимчасового
користування земельними ділянками на
конкурентних засадах, чим перевищила
надані законом повноваження.

Ст.121 Конституції України на органи
прокуратури покладено обов'язок
представництва інтересів громадянина
або держави у суді у випадках
визначених законом (ст. 36-1 Закону
України «Про прокуратуру»).

Згідно ст. 4 Земельного кодексу України,
завдання земельного законодавства є
регулювання земельних відносин з метою
забезпечення раціонального
використання та охорони земель.

Таким чином, раціональне використання
земель з огляду на положення
конституції України становить
особливий - підвищений інтерес держави
- інтерес, який підлягає захисту
органами прокуратури.

Ст.6 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що первинним суб'єктом місцевого
самоврядування, основним носієм його
функцій і повноважень є територіальна
громада села, селища, міста.

Згідно ст.16 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» встановлено,
що матеріальною і фінансовою основою
місцевого самоврядування є рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, земля, природні
ресурси, що є у комунальній власності
територіальних громад сіл, селищ, міст.

Рішенням Конституційного суду України
№7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року
встановлено, що гарантоване державою
місцеве самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України.

Конституційним Судом України також
визначено, що інтереси держави
відрізняються від інтересів інших
учасників суспільних відносин і в їх
основі є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як
національного багатства, захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання тощо.

У даному випадку прокурором визначено
та встановлено поважні причини,
необхідні й достатні дані для
представництва інтересів держави та
територіальної громади міста Ужгорода,
оскільки Ужгородською міською радою,
яка відповідно до ст. 10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
покликана захищати права
територіальної громади, останні
порушуються внаслідок незаконних
рішень.

Ст. 5 Закону України «Про державний
контроль за використанням та охороною
земель» передбачено, що здійснення
державного контролю за використанням
та охороною земель усіх категорій та
форм власності покладено на
центральний орган виконавчої влади,
який забезпечує реалізацію державної
політики у сфері нагляду (контролю) в
агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої
влади відповідно до Указу Президента
України № 459/2011 від 13.04.2011 «Про Державну
інспекцію сільського господарства
України» є Держсільгоспінспекція
України та її територіальні органи.

Зазначений орган контролю
законодавством не уповноважений на
звернення до суду про визнання
незаконними (недійсними) рішень
органів державної влади та місцевого
самоврядування щодо розпоряджень
землею, визнання недійсними правочинів
щодо відчуження чи передачі у
користування земельних ділянок
державної та комунальної власності, а
також їх повернення з чужого
незаконного володіння.

Не передбачено таких повноважень і
Положенням про Державну інспекцію
сільського господарства України,
затвердженим Указом Президента
України №459/2011 від 13.04.2011.

Враховуючи, те що чинним
законодавством визначено орган,
уповноважений державою здійснювати
функції контролю за використанням та
охороною земель, однак у вказаного
державного органу відсутні
повноваження щодо звернення до суду,
прокурор пред'являє цей позов в
інтересах держави і набуває відповідно
до вимог ст.60 КАС України статусу
позивача.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладені обставини та
враховуючи приписи ч.2 ст.71 КАС України,
в силу яких в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову відповідач
належними та допустимими доказами не
довів у суді правомірність прийнятого
ним рішення, а за таких обставин суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог.

Керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 160-163 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Прокурора м. Ужгорода в
інтересах держави в особі
територіальної громади м.Ужгород до
Ужгородської міської ради про визнання
протиправним та скасування пункту 1
рішення сесії Ужгородської міської
ради № 1003 від 02.08.2013 року «Про надання
дозволів на складання технічної
документації із землеустрою щодо
становлення меж частини земельної
ділянки, на яке поширюється право
сервітуту» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
пункт 1 рішення сесії Ужгородської
міської ради №1003 від 02.08.2013 року «Про
надання дозволів на складання
технічної документації із землеустрою
щодо становлення меж частини земельної
ділянки, на яке поширюється право
сервітуту».

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст.186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяП.П. Микуляк