Справа № 824/239/13-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2013-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2013 р. м.
Чернівці справа № 824/239/13-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі
головуючого судді Анісімова О.В.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом управління Пенсійного фонду
України в Сокирянському районі
Чернівецької області до ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про стягнення сум надміру
виплачених пенсій, -

В С Т А Н О В И В :

Управління Пенсійного фонду України в
Сокирянському районі Чернівецької
області (далі - позивач або УПФУ)
звернулось до адміністративного суду з
позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач-1
або ОСОБА_1) та ОСОБА_2 (далі -
відповідач-2 або ОСОБА_2) у якому, із
врахуванням внесених змін до
прохальної частини позову, просить
стягнути суму боргу у розмірі 5644,62 грн.,
який є надміру виплаченою пенсією, що
отримана внаслідок зловживань за
період з 01.01.2010 р. по 31.07.2010 р.

Представник позивача надав суду заяву,
відповідно до змісту якої просить
розглянути справу у порядку письмового
провадження. Відповідачі про день, час
та місце розгляду справи по суті були
повідомлені належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, однак до суду не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили. Враховуючи вищевикладене
та на підставі ч.4,6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), суд визнав за
можливе розглянути справу у порядку
письмового провадження.

Відповідно до змісту позову та
додатків до нього позовні вимоги
мотивовані наступним.

Так, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 11.02.1993 р. по
31.07.2010 р. перебувала на обліку в УПФУ, як
одержувач пенсії у зв'язку із
досягненням пенсійного віку.

17.02.2010 р. ОСОБА_2 оформлено в УПФУ право
на отримання своєї пенсії за
довіреністю на ОСОБА_1

У грудні 2009 р., у зв'язку з виїздом на
постійне місце проживання до
Сполучених Штатів Америки (далі - США)
відповідач-1 знялася з реєстраційного
обліку, що підтверджується
відповідними довідками Романковецької
сільської ради №419 від 29.07.2011 р. та
довідки інспектора СГІРФО
Сокирянського районного відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ від 23.07.2011 р. Однак, не дивлячись
на виїзд на постійне місце проживання
ОСОБА_2 до США, її дочка ОСОБА_3 за
довіреністю, через відділення
поштового зв'язку с. Романківці,
продовжувала отримувати пенсію на
ОСОБА_2 по 31.07.2010 р.

Обґрунтовуючи свою позицію ст.49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058),
відповідно до якої виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України,
позивач вважає, що за період з 01.01.2010 р.
по 31.07.2010 р. у ОСОБА_2 виникла переплата
пенсії в сумі 5644,62 грн.

Із врахуванням викладеного, позивач
вважає, що ОСОБА_2 протиправно не
повідомила УПФУ про факт зняття з
реєстраційного обліку і факт свого
виїзду за кордон на постійне місце
проживання, що призвело до незаконної
виплати їй пенсії в сумі 5644,62 грн. за
період з 01.01.2010 р. по 31.07.2010 р.

Оскільки УПФУ не має можливості
стягнути з ОСОБА_2 суми пенсій, так як
вона знаходиться за кордоном на
постійному місці проживання, вважають
доцільним стягнути заборгованість з
ОСОБА_1 При цьому, згідно змісту позову,
ОСОБА_1 15.10.2012 р. в приміщення УПФУ
відмовилась повертати зайво отримані
кошти пенсій.

У зв'язку із зазначеним УПФУ просить
суд позов задовольнити.

Відповідачі про свою правову позицію
щодо предмета спору суд не повідомили,
заперечення на позов не надали.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.

Так, ОСОБА_2 є пенсіонеркою та
отримувала пенсію за віком, що
підтверджується довідкою УПФУ №238 від
15.02.2013 р. (а.с.11). З 11.02.1993 р. по 31.07.2010 р.
відповідач-1 отримувала пенсію за віком
у розмірі 813 грн. 66 коп.

25.12.2009 р. ОСОБА_2 знята з реєстраційного
обліку, у зв'язку з виїздом на постійне
місце проживання в США, що
підтверджується листом Романковецької
сільської ради № 419 від 29.07.2011 р. (а.с.47)
та адресною довідкою від 23.07.2011 р. (а.с.49).

17.02.2010 р. ОСОБА_2 до УПФУ подано заяву про
виплату пенсії, відповідно до якої вона
просить виплачувати пенсію за
довіреністю ОСОБА_1 (а.с.52). Довіреність
ОСОБА_2 на виплату пенсії ОСОБА_1
оформлена 08.12.2009 р. та зареєстрована в
реєстрі за №3658 (а.с.54).

17.02.2010 р. ОСОБА_1 на ім'я начальника УПФУ
подано заяву відповідно до якої вона
зобов'язується у разі переплати пенсії
ОСОБА_2 її повернути.

Керуючись положеннями ст.ст.49,50 Закону
№1058 та ст.92 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №
1788-XII (далі - Закон № 1788) позивач вважає,
що пенсія ОСОБА_2, яка отримана ОСОБА_1
за період з 01.01.2010 р. по 31.07.2010 р. в сумі
5644,62 грн., є такою, що незаконно отримана
та підлягає стягненню.

Суд вважає таку позицію УПФУ
необґрунтованою та такою, що
суперечить нормам матеріального права.

При цьому суд зазначає, що відповідно
до мотивувальної частини
адміністративного позову позивач
просить суд стягнути суми пенсій
виключно із ОСОБА_1, а відповідно до
прохальної частини позову просить
стягнути суми пенсій як з ОСОБА_1 так і
ОСОБА_2 У зв'язку із зазначеним, а також
з метою з'ясування всіх обставин у
справі та наданні їм необхідної
правової оцінки, суд вважає за
необхідним надати оцінку позовним
вимогам на предмет їх законності як
щодо стягнення пенсії з ОСОБА_2, так і
щодо стягнення пенсії з ОСОБА_1 окремо.

Щодо стягнення пенсії з ОСОБА_2

Так, спеціальним нормативно-правовим
актом, який визначає принципи, засади і
механізми функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, є Закон №1058.

Відповідно, до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонерів за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, а
відповідно до другого речення ст.51
Закону №1058 під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Тобто, з викладеного слідує, що згідно
Закону №1058 виплата пенсії громадянам
України, які проживають за кордоном
припиняється, якщо інше не передбачене
міжнародним договором.

Міжнародна угода про соціальне
забезпечення між Україною та США
відсутня.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.09р. №25-пр/2009 визнано, такими, що
не відповідають Конституції України (є
неконституційними) положення п.2 ч.1 ст.49
та другого речення ст.51 Закону №1058. При
цьому, в рішенні Конституційного Суду
України зазначено, що право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язується з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні, оскільки держава відповідно
до конституційних принципів
зобов'язана гарантувати це право
незалежно від того, де проживає особа,
якій призначена пенсія, в Україні чи за
її межами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Частина 2 ст.73 Закону України «Про
Конституційний Суд України» від 16.10.1996
р., №422/96-ВР також передбачає, що в разі
якщо ці акти або їх окремі положення
визнаються такими, що не відповідають
Конституції України
(неконституційними), вони оголошуються
нечинними і втрачають чинність від дня
прийняття Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

За таких обставин, вищезазначені
положення п.2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст.51 Закону №1058 є нечинними та були
такими в період з 01.01.2010 р. по 31.07.2010 р., за
який УПФУ по ОСОБА_2 сформована
переплата пенсії в сумі 5644,62 грн. Тобто,
ОСОБА_2 мала право на отримання
призначеної їй до від'їзду до США
пенсії.

При цьому суд зазначає, що положення
Закону №1788 в частині призначення,
перерахунку і виплати пенсій по
відношенню до положень Закону №1058 є
загальними, а тому в даному випадку
необхідно керуватись саме Законом №1058.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону №1058 суми
пенсій, виплачені надміру внаслідок
зловживань з боку пенсіонера або
подання страхувальником недостовірних
даних, можуть бути повернуті
пенсіонером добровільно або
стягуються на підставі рішень
територіальних органів Пенсійного
фонду чи в судовому порядку.

Судом не встановлено, що подані ОСОБА_2
документи містили в собі неправильні
відомості, були несвоєчасно подані, щоб
це давало підстави вважати, що
відповідачем при зверненні до УПФУ,
дійсно умисно вчинені дії, які
становлять зловживання з її боку.

Крім цього, відповідно до п.1 ч.1 ст.1215
Цивільного кодексу України від 16.01.2003
р., №435-IV (далі - ЦК України) не підлягає
поверненню безпідставно набуті:
заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.

Виходячи із аналізу п.1 ч.1 ст.1215 ЦК
України, безпідставно набуте майно не
підлягає поверненню за умови
добросовісності виплати таких
грошових сум юридичною особою;
відсутності рахункової помилки при
виплаті коштів, а також
добросовісності з боку набувача.
Обов'язок довести недобросовісність
набувача грошових сум, зазначених у п.1
ч.1 названої статті, покладається на
сторону, яка вимагає повернення цих
коштів.

Позивач не надав суду будь-яких
доказів, які свідчать про
недобросовісність ОСОБА_2 при
отриманні нею в період з 01.01.2010 р. по
31.07.2010 р. пенсій за віком. При цьому суд
зазначає, що при отриманні
вищезазначеної пенсії ОСОБА_2
реалізувало своє право передбачене
Конституцією України.

За таких обставин суд вважає, що
правові підстави для стягнення сум
пенсій з ОСОБА_2, у даній справі
відсутні, а тому позов у цій частині не
підлягає задоволенню.

Щодо стягнення сум пенсій з ОСОБА_1

ОСОБА_1 не є пенсіонеркою, яка виїхала
за кордон, і не повинна була
повідомляти УПФУ про виїзд за кордон
пенсіонера. Всю відповідальність щодо
відповідності нарахування та
отримання пенсії несе особа, що має
право на отримання пенсії, а саме
ОСОБА_1, а не особа, що була повіреною на
отримання пенсії. Відносини, що
виникають у зв'язку з виконанням
доручення між пенсіонером і особою, яка
отримувала пенсію на підставі
довіреності, регулюються відповідними
нормами Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 244 ЦК України довіреністю
є письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Так, визначення представництво дано в
ч. 1 ст. 237 ЦК України, де зазначено, що
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє. Тобто, факт отримання
пенсії повіреним створює права та
обов'язки щодо повернення пенсії
довірителем (пенсіонером). Надання
довіреності особи є способом отримання
пенсії, а не перекладанням прав та
обов'язків на іншу особу.

Суд вважає, що позов в цій частині
пред'явлений до особи, яка не повинна
відшкодовувати ймовірну шкоду,
заподіяну УПФУ, тобто ОСОБА_1 є
неналежним відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а згідно з ч.2 зазначеної
статті в адміністративних справах про
протиправність рішення суб'єктів
владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач неналежним чином обґрунтував
свої позовні вимоги, правове
обґрунтування засноване на
нормативно-правових актах, які
внаслідок не відповідності їх
Конституції України були визнанні
нечинними Конституційним Судом
України.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене
суд прийшов до висновку, що позов
управління Пенсійного фонду України в
Сокирянському районі Чернівецької
області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у якому, із
врахуванням внесених змін до
прохальної частини позову, позивач
просить стягнути суму боргу у розмірі
5644,62 грн., який є надміру виплаченою
пенсією, що отримана внаслідок
зловживань за період з 01.01.2010 р. по 31.07.2010
р. - не підлягає задоволенню у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст.158 - 163, 167 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного
позову управління Пенсійного фонду
України в Сокирянському районі
Чернівецької областід до ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про стягнення сум надміру
виплачених пенсій - відмовити у повному
обсязі.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
О.В.
Анісімов