Справа № К/9991/14829/12-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2014 року м.
Київ К/9991/14829/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Херсоні

на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 16.06.2011 р.

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012 р.

у справі №2а-1873/11/2170

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Херсоні

про скасування податкових повідомлень
- рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Херсоні (далі -
відповідач) про скасування податкових
повідомлень - рішень.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 16.06.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 25.01.2012 р., позовні вимоги
задоволено: скасовано податкові
повідомлення-рішення від 14.01.2011 р.
№/0 та № /0.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено планову виїзну
документальну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.04.2009 р. по 30.06.2010 р., про що складено акт
від 14.01.2011 р. №5645/17-2/НОМЕР_1, яким
встановлено порушення позивачем вимог
ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», п. 5.1 абз. 4 п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», ст.ст. 206, 216 ЦК
України, у результаті чого, на думку
відповідача, позивачем безпідставно
включено до складу валових витрат
вартість придбаних
товарно-матеріальних цінностей від ФОП
ОСОБА_5 на загальну суму 202 197,15 грн.; п.п.
7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», у
результаті чого позивачем
безпідставно включено до складу
податкового кредиту податок на додану
вартість у сумі 40 440,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 14.01.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 30 329,57
грн. та №/0, яким визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 60 660,00 грн., з
яких 40 440,00 грн. за основним платежем та
20 220,00 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття
спірних податкових повідомлень-рішень
слугував висновок податкового органу
про те, що позивачем включено до складу
валових витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість вартість
товарно-матеріальних цінностей,
отриманих від ФОП ОСОБА_5 за нікчемним
правочином.

Контролюючий орган в акті перевірки
зазначив, що господарські операції
позивача з вказаним контрагентом не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових, виробничо-складських
приміщень на іншого майна, які
економічно необхідні для виконання
такого постачання або здійснення такої
діяльності.

Крім того, зазначив, що частина
податкового кредиту та витрат
контрагента позивача сформовано з
вартості товарно-матеріальних
цінностей отриманих від ПП «Техстрой»,
ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7, які
здійснювали фіктивну господарську
діяльність та не мали статусу суб'єкта
господарювання.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з
відсутності порушень у діях позивача
вимог податкового законодавства при
формуванні складу податкового кредиту
з податку на додану вартість та складу
валових витрат по господарським
операціям з придбання товарів у ФОП
ОСОБА_5

Так, між позивачем (покупець) та ФОП
ОСОБА_5 (продавець) було укладено
договір на поставку будівельних
матеріалів (емульсію бітумну,
поребрики, щебінь, суміші а/б гарячі тип
Б, шлак металургійний, розчин готовий
кладковий важкий цементний марка М 100
та ін.).

Фактичне виконання вказаного договору
підтверджено податковими та
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними та
іншими первинними бухгалтерськими
документами.

Придбані товари були оплачені
позивачем та відображені у
бухгалтерському обліку, що не
заперечується відповідачем.

Відповідно до ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону встановлено, що до складу
валових витрат включаються: суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Згідно із нормою абз. 4 п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі не
дозволяється (п.5.10 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств»).

Як свідчать матеріали справи, витрати
позивача, понесені в рамках здійснення
господарської діяльності з ФОП ОСОБА_5,
є документально підтвердженими,
використання придбаних товарів
підприємцем у власній господарській
діяльності доведено.

Відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п. 7.2.6
цього пункту).

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємством-контрагентом,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентом,
зареєстрованим платником податку на
додану вартість.

З огляду на викладене, відповідачем не
наведено жодних доводів та не надано
будь-яких доказів, які б могли свідчити
про недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість включення позивачем
до складу витрат та податкового
кредиту сум податку по господарським
операціям з ФОП
ОСОБА_5

Крім того, податкове законодавство не
ставить у залежність формування
позивачем податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету по ланцюгу
постачання. Питання визначення складу
податкового кредиту поширюється
тільки на окремо взятого платника
податків і не ставить цей факт у
залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, що
відсутність у контрагента позивача
умов зберігання та транспортування
товару, недостатність у нього трудових,
виробничих або інших ресурсів не є
обставинами, які самі по собі
позбавляють правового значення
виданих контрагентом підприємства
податкових накладних, що виключає
відповідальність платника податків
(позивача).

Також, попередніми судовими
інстанціями обґрунтовано не взято до
уваги посилання податкового органу на
наявність порушеної кримінальної
справи №330201-10 за обвинуваченням ОСОБА_5
у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст.
212 КК України, з огляду на те, що
відсутній вирок суду у даній
кримінальній справі, який набрав
законної сили.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
протиправність спірних податкових
повідомлень-рішень від 14.01.2011 р.
№/0 та № /0 та наявність
підстав для їх скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
залишити без задоволення.

2. Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 16.06.2011 р. та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012 р. у
справі №2а-1873/11/2170 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.