Справа № 826/6413/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 червня 2014 року № 826/6413/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., суддів Келеберди В.І.,
Данилишина В.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної реєстраційної
служби України, Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Клюковського
Максима Володимировича про визнання
рішення протиправним, зобов'язання
вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось ОСОБА_1 (далі по тексту
також - позивач) з позовом до Державної
реєстраційної служби України (надалі
також - відповідач1), Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Клюковського Максима Володимировича
(надалі також - відповідач2), в якому
просив:

- визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно Клюковського М.В. про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 26 грудня 2013 року № 9572783;

- зобов'язати Державну реєстраційну
службу України здійснити державну
реєстрацію права власності з видачею
Свідоцтва про право власності ОСОБА_1
на нерухоме майно: гаражний бокс
НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Лугова, 16, в
Гаражно-будівельному кооперативі
«Богатирський».

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справи у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з
огляду про наступне.

Матеріалами справи встановлено,
що позивач 25.11.2013р. подав заяву про
реєстрацію прав та їх обтяжень для
проведення державної реєстрації права
власності, форма власності: приватна,
на гаражний бокс, що розташований: м.
Київ, «Богатирський»
гаражно-будівельний кооператив
(Оболонський р-н), будинок 16, гараж
НОМЕР_1, адреса ГК: вулиця Лугова
(Оболонський р-н) 16.

Як слідує зі змісту картки
прийому заяви позивачем були долучені:
копія рішення суду Оболонського
районного суду м. Києва від 05.08.2009р.,
супровідний лист від 21.11.2013р., копія
листа Прокуратури м. Києва від 30.10.2013р.
№05/2/3-6040-11, технічний паспорт від
08.10.2008р.

За наслідками розгляду заяви
позивача, Державним реєстратором прав
на нерухоме майно Клюковським Максимом
Володимировичем Державної
реєстраційної служби України прийнято
рішення № 9572783 від 26 грудня 2013 року про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень.

Позивач категорично не
погоджується з правомірністю спірного
рішення та зазначає, що ним до заяви про
реєстрацію прав та їх обтяжень було
долучено увесь необхідний пакет
документів, а відтак відмова у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень на підставі статті 24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», пунктами 16 та 23 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011р. № 703, є такою, що суперечить
нормам законодавства та порушує
законне та непорушне право приватної
власності позивача.

Відповідач1 проти задоволення
позову заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.

Відповідач2 правової позиції щодо
заявленого позову не виклав.

Вирішуючи спір по суті, суд
виходив із наступного.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України,
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV
(далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
червня 2011 року № 703.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації врегульовано
нормами Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», який спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону № 1952-IV державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав) - єдина державна інформаційна
система, що містить відомості про права
на нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3
Закону № 1952-IV державна реєстрація прав
є обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Відповідно до ст. 19 Закону,
державна реєстрація прав проводиться
на підставі: -договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; -
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; - свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та
комунальному житловому фонді;
державних актів на право власності
або постійного користування на
земельну ділянку у випадках,
встановлених законом; - рішень судів, що
набрали законної сили; - інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав
на нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Орган державної реєстрації прав
проводить державну реєстрацію прав та
їх обтяжень або відмовляє у їх
реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV).

Водночас, в ч. 1 ст. 24 Закону №1952,
визначений вичерпаний перелік
правових підстав для відмови у
державній реєстрації прав, до яких
зокрема належать: - заявлене право не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; - нерухоме
майно або більша за площею його частина
перебуває в іншому реєстраційному
(кадастровому) окрузі; - із заявою про
державну реєстрацію звернулася особа,
яка відповідно до цього Закону не може
бути суб'єктом права власності на даний
об'єкт нерухомого майна або
представником такого суб'єкта; - подані
документи не відповідають вимогам,
установленим цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами, або не
дають змоги установити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують; - заяву про державну
реєстрацію права власності відповідно
до правочину про відчуження нерухомого
майна було подано після державної
реєстрації обмежень, вчинених щодо
цього майна; - заявлене право власності
або інше речове право вже
зареєстроване.
Частиною
третьою ст. 17 Закону № 1952-IV визначено,
що документи, що встановлюють
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і
подаються для державної реєстрації
прав, повинні відповідати вимогам,
встановленим цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Як слідує із позовної заяви,
позивач зазначає, що рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень було прийнято всупереч
рішенню Оболонського районного суду м.
Києва від 05 серпня 2009 року у справі
№2-1475/2009, яким визнано за позивачем
право власності на гаражний бокс, що
розташований: м. Київ, «Богатирський»
гаражно-будівельний кооператив
(Оболонський р-н), будинок 16, гараж
НОМЕР_1, адреса ГК: вулиця Лугова
(Оболонський р-н) 16.

Проте, як вбачається з
резолютивної частини рішення від 05
серпня 2009 року у справі №2-1475/2009,
Оболонського районного суду м. Києва:
позов ОСОБА_1 задоволено, зобов'язано
ГБК «Богатирський» надати необхідний
пакет документів Головному Управлінню
житлового забезпечення виконавчого
органу Київради для оформлення права
власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в ГБК
«Богатирський» за адресою: м. Київ, вул.
Лугова, 16 за ОСОБА_1; зобов'язано Головне
Управління житлового забезпечення
виконавчого органу Київради оформити
та видати право власності на гаражний
бокс НОМЕР_1 в ГБК «Богатирський» за
адресою: м. Київ, вул. Лугова, 16 ОСОБА_1
після отримання відповідного пакету
документів від ГБК «Богатирський».

Таким чином, рішенням
Оболонського районного суду м. Києва
від 05 серпня 2009 року у справі №2-1475/2009 не
встановлено та не визнано факт
приналежності позивачу гаражного
боксу, що розташований: м. Київ,
«Богатирський» гаражно-будівельний
кооператив (Оболонський р-н), будинок 16,
гараж НОМЕР_1, адреса ГК: вулиця Лугова
(Оболонський р-н) 16 на праві приватної
власності.

В аспекті вищевикладеного, суд звертає
увагу на наступне.

Процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна, визначає Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 року № 703 (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин
(далі - Порядок № 703).

Пунктом 16 Порядку № 703 визначено, що за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Згідно з пунктом 23 Порядку № 703
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Для проведення державної реєстрації
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 27 Порядку № 703 визначено
перелік документів для проведення
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме майно
необхідні для виникнення, переходу або
припинення права власності.

Так, документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Згідно п. 9 Порядку, заявник під
час подання заяви про державну
реєстрацію пред'являє органові
державної реєстрації прав, нотаріусові
документ, що посвідчує його особу.

Документом, що посвідчує особу, є
паспорт громадянина України, посвідка
на проживання особи, яка мешкає в
Україні, національний, дипломатичний
чи службовий паспорт іноземця або
документ, що його заміняє.

При цьому, п. 28 Порядку
встановлено, що для проведення
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме майно
заявник, крім документів, що зазначені
у пункті 27 цього Порядку, подає копії
документів, що зазначені в пункті 9
цього Порядку (крім документа, що
посвідчує посадову особу органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування).

У разі подання документів
заінтересованою особою особисто така
особа, крім документів, що зазначені в
абзаці першому цього пункту, подає
копію реєстраційного номера облікової
картки платника податку згідно з
Державним реєстром фізичних осіб -
платників податків (далі -
реєстраційний номер облікової картки
платника податку), крім випадків, коли
фізична особа через свої релігійні або
інші переконання відмовляється від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податку,
офіційно повідомила про це відповідні
органи державної влади та має відмітку
в паспорті громадянина України.

В той час, позивач покликається на те,
що він мав намір подати належним чином
засвідчену копію паспорту до заяви,
проте посадова особа реєстраційного
органу зазначила, що це є не
обов'язковим.

Суд критично ставиться до таких
доводів позивача, позаяк такі
твердження не знайшли документального
підтвердження, а відтак не можуть
сприйматись судом як достовірні.

В межах розгляду справи підтверджено,
що позивачем всупереч вимогам Порядку
№ 703 та Закону № 1952-IV не подано для
проведення державної реєстрації прав
документа, що підтверджує виникнення,
перехід та припинення права власності
на нерухоме майно, а відтак при
винесенні спірного рішення відповідач
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України, Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та Порядком
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року № 703.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя
І.А. Качур

Судді
В.І. Келеберда

В.М. Данилишин