Справа № 820/11323/14
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 липня 2014 р.
№ 820/11323/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого - судді Зінченка А.В.,

при секретарі - Алавердян Е.А.

за участі представників сторін:

позивача - Селіванова М.В.

відповідача - Гаркуши О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові адміністративну
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Харківський експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування» до Індустрвальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м.Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ТОВ «Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування», звернувся до суду з
позовом до Індустріальної об'єднаної
державної податкової інспекції міста
Харкова Головного Управління
Міндоходів у Харківській області, в
якому просить суд скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
10.06.2014 року № про нарахування
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
272799, грн., з яких 181866,0 грн. - основний
платіж та 90933,0 грн. - штрафна (фінансова)
санкція та № в частині зменшення
розміру від'ємного значення ПДВ на суму
189 648,66 грн.

Позивач вважає зазначені податкові
повідомлення-рішення неправомірними,
необґрунтованими, безпідставними
через відсутність доказів порушення
підприємством податкового
законодавства, а тому просить
скасувати їх.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, просив суд їх
задовольнити, з посиланням на
обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечував,
вказав, що винесені податкові
повідомлення-рішення повністю
відповідають вимогам діючого
законодавства, а тому є законними та
обґрунтованими, у задоволенні позовних
вимог просив відмовити.

Суд заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, встановив наступні
обставини справи.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування» 01.03.2004 р. взято на
податковий облік за №1636КН.3 і станом на
даний час перебуває на обліку у
Індустріальній об'єднаній державній
податковій інспекції міста Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області.

Судом встановлено, що Відповідачем
була проведена позапланова виїзна
перевірка Позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2013 року по
31.03.2014 року.

За результатами зазначеної перевірки
23.05.2014 року Відповідачем був складений
Акт №1350/20-36-22-03-07/32868567, в якому були
зроблені висновки про допущенні
Позивачем порушення приписів п. 198.3, п.
198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України, а
саме: завищення від'ємного значення
(різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту з ПДВ погонного звітного
(податкового) періоду (рядок 19) та
встановлено завищення залишку
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту звітного
(податкового) періоду (рядок 24) всього у
сумі 189 648,66 грн., у тому числі: за лютий
2013 року на суму - 3206033 гри., за червень 2013
року на суму 025458,33 грн., за липень 2013
року на суму - 7850,08 грн., за березень 2014
року на суму -124279,92 грн. та порушення
п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.І39
Податкового Кодексу України, яке
призвело до заниження сплати в бюджет
суми податку на прибуток на загальну
суму 181866,0 грн., у тому числі: за 2013 рік на
суму 181866,0 грн.

На підставі цього Акту перевірки
Відповідачем були винесені податкові
повідомлення-рішення від 10.06.2014 року №
про нарахування грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на загальну суму 272799,0 грн.,
з яких 181866,0 грн. - основний платіж та
90933,0 грн. - штрафна (фінансова) санкція
та № про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в розмірі 712269,0 грн.

Судом встановлено, що Основними видами
господарської діяльності ТОВ "ХЕЗ ПТМ"
є виробництво підіймального та
вантажно-розвантажувального
устаткування (код КВЕД 28.22) та
виробництво інших готових металевих
виробів (код КВЕД 25.99). Для цього ТОВ "ХЕЗ
ПТМ" має необхідні можливості.

Для здійснення зазначений основних
видів господарської діяльності ТОВ
"ХЕЗ ПТМ" необхідні вироби з
металопрокату.

Для їх отримання, між ТОВ "ХЕЗ ПТМ"
(Покупець) та ТОВ "ТД "Грейф"
(Постачальник) був укладений договір
поставки № 4/16 від 16.06.2011 року.

Згідно з договором поставки № 4/16 від
16.06.2011 року, кількість, асортамент та
номенклатура продукції зазначається в
рахунках, які є невід'ємною частиною
договору (п.2.1 договору). Відповідно до
п. 3.1 договору продукція поставляється
автомобільним транспортом
Постачальника.

Взаємовідносини між ТОВ "ХЕЗ ПТМ" та ТОВ
"ТД "Грейф" за 2013 рік підтверджені
рахунками, накладними та податковими
накладними, тобто бухгалтерський та
податковий облік ведеться у
відповідності до чинного
законодавства.

Матеріалами справи підтверджено, що на
виконання договору поставки № 4/16 від
16.06.2011 року сторони погодили кількість,
асортимент та номенклатуру продукції в
рахунках № 2/13 від 08.01.2013 року, № 2301-1 від
23.01.2013 року, № 104-1 від 01.04.2013 року, № 2703-2
від 27.03.2013 року, № 2604-1 від 26.04.2013 року, №
805-1 від 08.05.2013 року, № 706-1 від 07.06.2013 року,
№ 1406-1 від 14.06.2013 року, № 1607-1 від 16.07.2013
року, № 2304-1 від 23.04.2013 року.

Продукція була поставлена та передана
ТОВ "ХЕЗ ПТМ", що підтверджується
видатковими накладними № 10 від 09.01.2013
року, № 40 від 30.01.2013 року, № 49 від 06.02.2013
року, № 120 від 03.04.2013 року, № 162 від 30.04.2013
року, № 165 від 30.04.2013 року, № 180 від 08.05.2013
року, № 228 від 11.06.2013 року, № 240 від 18.06.2013
року, № 318 від 19.08.2013 року, № 258 від 27.06.2013
року.

На виконання вимог Податкового кодексу
України, були виписані та є в наявності
податкові накладні № 10 від 08.01.2013 року,
№ 18 від 29.01.2013 року, № 1 від 04.02.2013 року, №
32 від 02.04.2013 року, № 10 від 27.03.2013 року, № 24
від 29.04.2013 року, № 25 від 29.04,2013 року, № 3
від 08.05.2013 року, № 3 від 07.06.2013 року, № 4
від 11.06.2013 року, № 11 від 14.06.2013 року, № 23
від 19.08.2013 року, № 23 від 29.04.2013 року.

Усі зазначені документи є в наявності,
були надані під час перевірки.

Акт перевірки підтверджує, що первинні
документи надані ТОВ «ХЕЗ ПТМ» в
повному обсязі, були складені
відповідно законодавства України, та
мають такі обов'язкові реквізити: назву
документа (форми); дату та місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції; одиниці
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис та
печатку та інше.

Суд вказує, що згідно з п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст.
14 ПК України податкове зобов'язання - це
сума коштів, яку платник податків
повинен сплатити до відповідного
бюджету як податок або збір на
підставі, в рядку та строки, визначені
податковим законодавством.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Проаналізувавши наведене, суд
зазначає, що відповідно до приписів
п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а)придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх ввезенні на митну
територію України) та послуг;

б)придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України;

в)отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та у разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 визначено,що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Також, згідно з п. 198.3 ст. 198 ПКУ
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 цього кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 ст.193, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ПКУ не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

Суд вказує, що відповідно до п. 200.1. ст.200
Податкового Кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно вимог п.200.2. ст.200 вказаного
Кодексу при позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

Також п.200.3. ст.200 ПК України
встановлено, що при від'ємному значенні
суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1
цієї статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Проаналізувавши наведені норми та
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено, що укладені правочини є
дійсними, виконаними сторонами в
повному обсязі, без претензій та
зауважень, не кім не оскарженими та у
судовому порядку не визнані не
дійсними.

Суд вказує, що про фактичне виконання
вищезазначених робіт свідчать
первинні бухгалтерські та податкові
документи, виписані відповідно до п.9.2.
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік і фінансової звітності в
Україні» і п.2.4. ст.2 «Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку».

Суд зазначає, що статтею 1 розділу 1
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Також суд звертає увагу на те, що чинним
законодавством України на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку перевірки відповідності
законодавству установчих документів
постачальників товару та дотримання
ними вимог податкового законодавства.

Навіть якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку,
то це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Суд вваж є за необхідним вказати, що
чинне податкове законодавство не
ставить в залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету. Питання податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Угоди між позивачем та контрагентами
за період перевірки були укладені у
відповідності до норм чинного
законодавства та є такими, що
відповідають всім вимогам, що
встановлюються до даного виду
договорів доки зворотне не буде
доведено в суді. Тому підстав для
висновків щодо нікчемності або
недійсності договору не було.

Чинне законодавство України
встановлює принцип презумпції
правомірності правочину, згідно якого,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Таким чином, на думку суду, не має
підстав стверджувати, що господарські
взаємовідносини між підприємствами не
були виконані, а первинні документи не
відповідають вимогам діючого
законодавства.

Укладений між Позивачем та
контрагентом Договір у судовому
порядку недійсним не визнавався , а
тому він є чинним .

Суд зазначає, що відповідно до ст. 61
Конституції України, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому
позивач не може нести відповідальності
за можливі протиправні дії інших
юридичних осіб.

Суд звертає увагу на те, що чинне
податкове законодавство України не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
перебування постачальника за
юридичною адресою, а також від його
господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Окрім цього, як зазначено в Рішенні
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Щодо нарахування податку на прибуток
підприємств.

Суд вказує, що Відповідно до п.п.134.1.1,
п.п.134.1.2 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу
України, у цьому розділі об'єктом
оподаткування є: прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135-137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду, визначе
них згідно зі статтями 138-143 цього
Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу;
дохід (прибуток) нерезидента, що
підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Згідно з п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135 Податкового
кодексу України, інші доходи включають
вартість товарів, робіт, послуг,
безоплатно отриманих платником
податку у звітному періоді, визначена
на рівні не нижче звичайної ціни, суми
безповоротної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
податковому періоді, безнадійної
кредиторської заборгованості, крім
випадків, коли операції з
надання/отримання безповоротної
фінансової допомоги проводяться між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п.п.138.1.1. п.138.1 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку; витрати
банківських установ, до яких
відносяться: а) процентні витрати за
кредитно-депозитними операціями, в
тому числі за кореспондентськими
рахунками та коштами до запитання,
цінними паперами власного обігу; б)
комісійні витрати, в тому числі за
кредитно-депозитними операціями,
розрахунково-касове обслуговування,
інкасацію та перевезення цінностей,
операціями з цінними паперами,
операціями на валютному ринку,
операціями з довірчого управління; в)
від'ємний результат (збиток) від
операцій з купівлі/продажу іноземної
валюти та банківських металів; г)
від'ємне значення курсових різниць від
переоцінки активів та зобов'язань у
зв'язку зі зміною офіційного курсу
національної валюти до іноземної
валюти відповідно до підпункту 153.1.3
пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ)
суми страхових резервів, сформованих у
порядку, передбаченому статтею 159 цього
Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені
до Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб; є) витрати з придбання права
вимоги на виконання зобов'язань у
грошовій формі за поставлені товари чи
надані послуги (факторинг); є) витрати,
пов'язані з реалізацією заставленого
майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані
зі здійсненням банківських операцій та
наданням банківських послуг; з) інші
витрати, передбачені цим розділом.

Згідно з п.п.138.10.3 п.138.10 ст. 138
Податкового кодексу України, до складу
інших витрат включаються: витрати на
збут, які включають витрати, пов'язані з
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг: а) витрати на
пакувальні матеріали для затарювання
товарів на складах готової продукції;
б) витрати на ремонт тари; в) оплата
праці та комісійні винагороди
продавцям, торговим агентам та
працівникам підрозділів, що
забезпечують збут; г) витрати на
рекламу та дослідження ринку
(маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів; ґ) витрати на
відрядження працівників, зайнятих
збутом; д) витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг (оперативна оренда,
страхування, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, охорона); є)
витрати на транспортування,
перевалку, страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки; є) витрати
на гарантійний ремонт і гарантійне
обслуговування; ж) витрати на
транспортування готової продукції
(товарів) між складами підрозділів
підприємства; з) інші витрати, пов'язані
зі збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг.

Таким чином, проаналізувавши наведені
норми діючого законодавства,
дослідивши надані до справи матеріали,
суд приходить до висновку про
неправомірне винесення вищевказаних
податкових повідомлень - рішень.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

А згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач
як суб'єкт владних повноважень не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

При зазначених обставинах, суд вважає
вимоги позивача правомірними та
такими, що ґрунтуються на положеннях
діючого законодавства, належним чином
обґрунтовані, підтверджені
матеріалами справи, а тому підлягають
задоволенню, а заперечення відповідача
суд відхиляє як безпідставні і такі, що
суперечать діючому законодавству та
фактичним обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 94, 160-163, 167, 254 КАС
України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю
«Харківський експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування» до Індустрвальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м.Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м.Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області від 10 червня 2014
року №.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м.Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області від 10 червня 2014
року № в частині зменшення
розміру від'ємного значення ПДВ на суму
189 648,66 грн.

Стягнути з державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування» (код 32868567) сплачений
судовий збір в розмірі 4872 (чотири
тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 00
коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі в
10-ти денний строк з дня отримання копії
постанови апеляційної скарги, з
подачею її копії до апеляційної
інстанції.

Постанова в повному обсязі виготовлена
18 липня 2014 року.

Суддя
А.В. Зінченко