Справа № 820/10023/14
Суддя: Бездітко Д.В.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

08 липня 2014 р.
№ 820/10023/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого - Судді Бездітка Д.В.,

при секретарі судового засідання -
Ділбарян А.О.,

за участю: представника позивача -
Марієна І.С.,

представника відповідача - Строкової
Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом Всеукраїнської громадської
організації "Комітет
конституційно-правового контролю
України"

до В.о. Ректора ПВНЗ "Харківський
соціально-економічний інститут"
Каревіка О.О.

про визнання дій протиправними ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Всеукраїнська громадська
організація "Комітет
конституційно-правового контролю
України", звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
відповідача, В.о. Ректора ПВНЗ
"Харківський соціально-економічний
інститут" Каревіка О.О., в якому просить
суд визнати дію в.о. ректора, голови
приймальної комісії ПВНЗ "Харківський
соціально-економічний інститут"
Каревіка О.О., що полягає у відмові в
задоволенні запиту на інформацію
позивача - протиправною.

В обґрунтування заявленого позову
позивач зазначив, що Всеукраїнською
громадською організацією "Комітет
конституційно-правового контролю
України" направлявся запит до
розпорядника публічної інформації -
виконуючого обов'язки ректора, голови
приймальної комісії ПВНЗ «ХСЕІ»
Каревіка О.О. на отримання публічної
інформації, на який була отримана
відповідь від 09.12.2013 р., якою у
задоволенні запиту відмовлено. Позивач
вважає, що своєю відмовою відповідач
порушив право позивача на доступ до
публічної інформації, передбачене ст.20
ЗУ «Про доступ до публічної
інформації» та право на проведення
моніторингу з питань запобігання та
протидії дискримінації, передбачене ч.1
ст.13 Закону України «Про засади
запобігання та протидії дискримінації
в Україні».

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі з підстав зазначених у
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив в їх задоволенні відмовити
через безпідставність. Згідно наданих
до суду письмових заперечень пояснив,
що запитувана інформація не належить
до предмету запиту, який може бути
адресовано Приватному ВНЗ «ХСЕІ», як
закладу, який не фінансується ані з
державного, ані з місцевого бюджетів,
оскільки п.2 ч. 1 ст. 13 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
встановлено, що вимоги надання
інформації за запитами поширюються на
заклади лише з державною формою
власності і лише в частині
використання бюджетних коштів. Крім
того, відповідач зазначив, що не є
розпорядником публічної інформації, що
підтверджується Постановою
Харківського окружного
адміністративного суду від 16.10.2013 р. по
аналогічній справі, з тими ж сторонами,
№820/8190/13-а, залишеною в силі Ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.02.2014 р., а
тому згідно ст. 72 КАС України, цей факт
не підлягає повторному доказуванню, а
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши
доводи позову, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 25.11.2013 р.
Всеукраїнською громадською
організацією «Комітет
конституційно-правового контролю
України» направлено поштою на адресу
відповідача запит на інформацію, за
підписом голови ВГО Марієн І.С., за вих.
№1035/4-13, в якому позивач просив
надіслати запитувачу належним чином
завірені копії документів:

- Статуту ВНЗ;

- Свідоцтва про реєстрацію ВНЗ;

- Довідки про включення ВНЗ до
Державного реєстру ВНЗ з додатками;

- Ліцензію ВНЗ та додатки до неї;

- Витяг ВНЗ із Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців;

- Правил прийому до ВНЗ у 2014 р.;

- Положення про приймальну комісію ВНЗ;

- Наказ про затвердження складу
приймальної комісії ВНЗ.

Як встановлено з матеріалів справи,
виконуючим обов'язки Ректора ПВНЗ
"Харківський соціально-економічний
інститут" Каревіком О.О. листом від
09.12.2013 р. №01-15/296 надана відповідь на
запит на інформацію від 25.11.2013 р. №1035/4-13,
в якій зазначено що Харківським
окружним адміністративним судом 16.10.2013
р. прийнято Постанову по аналогічній
справі № 820/8190/13-а за позовом ВГО
«Комітет конституційно-правового
контролю України» до ПВНЗ «ХСЕІ» про
визнання дій протиправними, якою
позивачу відмовлено у повному обсязі.
Зазначеним судовим рішенням
встановлено факт відсутності у
відповідача статусу розпорядника
публічної інформації. У відповіді
зазначено, що зазначена Постанова суду
на момент надання відповіді
розглядається судом апеляційної
інстанції, уз в'язку з чим відповідь на
повторний аналогічний запит від 25.11.2013
року №1035/4-13 буде надано після
остаточного розгляду судової справи №
820/8190/13-а.

Перевіряючи правомірність дій
відповідача щодо надання відповіді на
інформаційний запит Всеукраїнської
громадської організації "Комітет
конституційно-правового контролю
України", суд наголошує на такому.

Правовідносини, які складаються у
сфері розгляду звернень суб'єктів
стосовно отримання інформації,
врегульовані Конституцією України,
Законами України "Про інформацію", "Про
доступ до публічної інформації" та
відповідними спеціальними законами.

Закон України "Про інформацію"
встановлює, що кожен має право на
вільне одержання, використання,
поширення, зберігання та захист
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів. Під інформацією Закон
розуміє будь-які відомості та/або дані,
які можуть бути збережені на
матеріальних носіях або відображені в
електронному вигляді.

Реалізація права на інформацію не
повинна порушувати громадські,
політичні, економічні, соціальні,
духовні, екологічні та інші права,
свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Суд зазначає, що порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом, та інформації, що становить
суспільний інтерес визначено Законом
України "Про доступ до публічної
інформації".

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
публічна інформація визначається як
відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Так, Закон України «Про доступ до
публічної інформації» визначає
порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та інформації,
що становить суспільний інтерес.

В Законі України "Про доступ до
публічної інформації" відсутнє
визначення терміну "суспільна
необхідна інформація", який згадується
декілька разів.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
інформацію", інформація з обмеженим
доступом може бути поширена, якщо вона
є суспільно необхідною, тобто є
предметом суспільного інтересу, і
право громадськості знати цю
інформацію переважає потенційну шкоду
від її поширення. Предметом
суспільного інтересу вважається
інформація, яка свідчить про загрозу
державному суверенітету,
територіальній цілісності України;
забезпечує реалізацію конституційних
прав, свобод і обов'язків; свідчить про
можливість порушення прав людини,
введення громадськості в оману,
шкідливі екологічні та інші негативні
наслідки діяльності (бездіяльності)
фізичних або юридичних осіб тощо". При
цьому термін «предмет суспільного
інтересу» є також оціночною
категорією.

За частиною 1 ст. 2 Закону України «Про
доступ до публічної інформації» метою
цього Закону є забезпечення прозорості
та відкритості суб'єктів владних
повноважень і створення механізмів
реалізації права кожного на доступ до
публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується
шляхом: систематичного та оперативного
оприлюднення інформації: в офіційних
друкованих виданнях, на офіційних
веб-сайтах в мережі Інтернет, на
інформаційних стендах, будь-яким іншим
способом, а також надання інформації за
запитами на інформацію (ст. 5 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації»).

Відповідно до положень статті 12 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» суб'єктами відносин у
сфері доступу до публічної інформації
є: 1) запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень; 2) розпорядники
інформації - суб'єкти, визначені у
статті 13 цього Закону; 3) структурний
підрозділ або відповідальна особа з
питань запитів на інформацію
розпорядників інформації.

Згідно з п.3 ч.1 ст.13 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
розпорядниками публічної інформації
для цілей цього Закону визнаються
особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків.

Статтею 3 КАС України визначено, що
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У Законі України «Про вищу освіту»,
Положенні про Міністерство освіти і
науки України, затвердженому Указом
Президента України від 25 квітня 2013 року
№ 240/2013 та інших нормативно-правових
актах, не передбачено делегування
повноважень Міністерства, як суб'єкта
владних повноважень, іншим органам
влади, установам та організаціям, в
тому числі і їх керівникам. Не
передбачено законодавством також і
делегування будь-яких повноважень
суб'єктів владних повноважень вищим
навчальним закладам з приватною формою
власності.

Положеннями статті 1 Закону України
«Про вищу освіту» визначається вищий
навчальний заклад державної форми
власності як вищий навчальний заклад,
заснований державою, що фінансується з
державного бюджету і
підпорядковується відповідному
центральному органу виконавчої влади.

Згідно п.1.11 Статуту ПВНЗ «ХСЕІ»
Інститут заснований Об'єднанням
профспілок Харківської області, і є
базовим навчальним закладом системи
підготовки профспілкових кадрів
України.

Таким чином, як встановлено судом,
приватний ВНЗ «ХСЕІ» не був заснований
державою і не фінансується з
державного бюджету. У ст. 1 Закону
України «Про вищу освіту», визначено,
що вищий навчальний заклад приватної
форми власності підпорядкований лише
власнику (власникам).

Статтею 17 Закону України «Про вищу
освіту» встановлено порядок
управління у галузі вищої освіти, а
саме: Кабінет Міністрів України через
систему органів виконавчої влади:
забезпечує проведення державної
політики у сфері освіти; забезпечує
розроблення і виконання відповідних
загальнодержавних та інших програм; у
межах своїх повноважень видає
нормативно-правові акти з питань вищої
освіти; здійснює контроль за
додержанням законодавства у сфері
вищої освіти органами виконавчої
влади, їх посадовими особами.

Управління у галузі вищої освіти у
межах їх компетенції здійснюється:
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері освіти; центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері освіти;
іншими центральними органами
виконавчої влади, які мають у своєму
підпорядкуванні вищі навчальні
заклади; органами влади Автономної
Республіки Крим; органами місцевого
самоврядування; власниками вищих
навчальних закладів; органами
громадського самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про
вищу освіту» власник (власники) або
уповноважений ним (ними) орган (особа)
може делегувати свої повноваження
керівникові або вищому колегіальному
органу громадського самоврядування
вищого навчального закладу.

А відповідно до ст. 32 Закону України
«Про вищу освіту» безпосереднє
управління діяльністю вищого
навчального закладу здійснює його
керівник - ректор. Керівник вищого
навчального закладу щорічно звітує
перед власником (власниками) або
уповноваженим ним (ними) органом
(особою) та вищим колегіальним органом
громадського самоврядування вищого
навчального закладу.

Згідно ст. 36 Закону «Про вищу освіту»
приймальна комісія ВНЗ відноситься до
робочих органів ВНЗ, положення про які
затверджуються керівником ВНЗ.

Згідно ст. 46 Закону «Про вищу освіту»
учасниками навчально-виховного
процесу у вищих навчальних закладах є:
педагогічні і науково-педагогічні
працівники; особи, які навчаються у
вищих навчальних закладах; працівники
вищих навчальних закладів (категорійні
спеціалісти, старші лаборанти,
завідувачі навчальними лабораторіями,
методисти та інші).

Згідно ст. 54 Закону «Про вищу освіту»
особи, які навчаються у ВНЗ мають право,
крім інших прав, право на безкоштовне
користування інформаційними фондами
ВНЗ.

Згідно ст. 64 Закону «Про вищу освіту»
фінансування вищих навчальних
закладів приватної форми власності
здійснюється їх власниками.

В законодавстві, що регулює питання
вищої освіти, відсутні посилання на
делегування повноважень будь-якого
суб'єкта владних повноважень приватним
вищим навчальним закладам.

Згідно ст. 19 Закону України «Про вищу
освіту» встановлено лише державний
нагляд (контроль) у галузі вищої освіти,
який здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері освіти, та місцевими
органами управління освітою.
Повноваження центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері освіти, визначаються
Законом України "Про освіту" №1060.

Мережа вищих навчальних закладів
державної і комунальної форм власності
визначається Кабінетом Міністрів
України відповідно до
соціально-економічних та
культурно-освітніх потреб у них. Вищий
навчальний заклад діє на підставі
власного статуту.

Приватний ВНЗ «ХСЕІ» не входить до
мережі навчальних закладів державної
та комунальної форм власності.

Згідно Статуту ПВНЗ «ХСЕІ» його
власник Об'єднання профспілок
Харківської області, який не є
суб'єктом владних повноважень, і не
делегував ніяких повноважень
керівникові вищого навчального
закладу, заснованого ним.

Згідно ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про громадські
об'єднання» громадським об'єднанням не
можуть надаватися владні
повноваження, крім випадків,
передбачених законом.

Відповідно п.1.11 Статуту ПВНЗ «ХСЕІ»
інститут є базовим навчальним закладом
системи підготовки профспілкових
кадрів України. Тобто ані держава, ані
будь-який суб'єкт владних повноважень
не делегували Приватному ВНЗ «ХСЕІ»
ніяких повноважень, і позивачем не
доведено зворотного.

Згідно ст. 29 Закону України «Про вищу
освіту» управління вищим навчальним
закладом здійснюється на основі
принципів: автономії та
самоврядування; розмежування прав,
повноважень та відповідальності
власника (власників), органів
управління вищою освітою, керівництва
вищого навчального закладу та його
структурних підрозділів; поєднання
колегіальних та єдиноначальних засад;
незалежності від політичних партій,
громадських та релігійних організацій.

Таким чином суд приходить до висновку,
що ПВНЗ "Харківський
соціально-економічний інститут" не є
розпорядником публічної інформації в
розумінні статті 13 Закону України «Про
доступ до публічної інформації».

Згідно ст. 10 Закону України «Про доступ
до публічної інформації» кожна особа
має право знати у період збирання
інформації, але до початку її
використання, які відомості про неї та
з якою метою збираються, як, ким і з якою
метою вони використовуються,
передаються чи поширюються, крім
випадків, встановлених законом.

Обсяг інформації про особу, що
збирається, зберігається і
використовується розпорядниками
інформації, має бути максимально
обмеженим і використовуватися лише з
метою та у спосіб, визначений законом.

Разом з тим, суд вважає, що запитувана
позивачем інформація є інформацією з
обмеженим доступом. Надання
запитуваних позивачем документів
тягне за собою розголошення
персональних даних членів приймальної
комісії, що призвело б до порушення
конституційного права особи на
таємницю приватного життя. Дані,
запитувані позивачем, зокрема, щодо
членів приймальної комісії, прізвищ та
інших даних про екзаменаторів, є
конфіденційною інформацією відповідно
до ст. 7 Закону «Про доступ до публічної
інформації».

Отже, запитувані позивачем копії
наказу про затвердження складу
приймальної комісії та список членів
приймальної комісії належить до
інформації з обмеженим доступом
відповідно до закону «Про доступ до
публічної інформації», на які
посилався позивач під час розгляду
справи.

Крім того суд зазначає, що факт
відсутності у відповідача статусу
розпорядника публічної інформації
встановлено Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від
16.10.2013 року у аналогічній справі №
820/8190/13-а, з тими ж самими сторонами,
залишеною без змін Ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.02.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На момент розгляду справи Постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 16.10.2013 року
по справі № 820/8190/13-а є чинною.

Суд також приймає до уваги доводи
відповідача в обґрунтування
заперечень на позов щодо
неспроможності посилання позивача на
те, що відмова відповідача у
задоволенні запиту ВГО призвела до
настання низки негативних наслідків, а
саме невиконання договірних відносин з
іншими суб'єктами, оскільки, у
порушення ст. 71 КАС України позивачем
не надано жодного належного доказу у
підтвердження наявності будь-яких
негативних наслідків, не надано
жодного із договорів, на які
посилається позивач, не доказано
наявності причинного зв'язку між
відмовою відповідача на запит позивача
та настанням зазначених у позові
негативних наслідків.

Таким чином суд приходить до висновку,
що відповідач не є розпорядником
публічної інформації в розумінні
статті 13 Закону України «Про доступ до
публічної інформації», у зв'язку з чим
дії в.о. ректора, голови приймальної
комісії ПВНЗ "Харківський
соціально-економічний інститут"
Каревіка О.О. визнаються судом
правомірними, а вимоги позивача
недоведеними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ст. 70 КАС України обставини, які
за законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч. 1 ст. 86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч. 2 ст. 86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Отже, суд вважає позовні вимоги
недоведеними, необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у
разі ухвалення судового рішення на
користь сторони, яка є суб'єктом
владних повноважень, сплачений судовий
збір позивачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Всеукраїнської громадської
організації "Комітет
конституційно-правового контролю
України" до В.о. Ректора ПВНЗ
"Харківський соціально-економічний
інститут" Каревіка О.О. про визнання дій
протиправними - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 14
липня 2014 року.

Суддя
Д.В. Бездітко