Справа № 2а-3178/09/2670
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року
м. Київ К/9991/56562/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: Сіроша
М.В.,

суддів:
Блажівської Н.Є.,

Усенко Є.А.

розглянувши у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 3 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 серпня 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Голосіївської
районної у м. Києві державної
адміністрації (далі - РДА), треті особи:
Київська міська державна
адміністрація (далі - КМДА), Головне
управління земельних ресурсів
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
Головне управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
Головне управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації),

про визнання недійсною відмови та
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з адміністративним позовом про
визнання недійсною відмови РДА у
приватизації квартири, зобов'язання
РДА оформити передачу в приватну
власність квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову зазначила, що
Закон України «Про перелік пам'яток
культурної спадщини, що не підлягають
приватизації» містить перелік
об'єктів, які не підлягають
приватизації. В даному переліку не
визначено заборону приватизації
будинків, які знаходяться на вулицях,
що розташовані в зонах охоронюваного
ландшафту.

Рішенням Київського апеляційного
адміністративного суду від 7.06.2011 року у
справі №2а-11556/10/2670, яке набрало
законної сили, встановлено, що будинок
АДРЕСА_1, розташований на території
комплексу пам'яток архітектури
Китаївської пустині та не віднесений
до зони охоронюваного ландшафту.

3 квітня 2012 року постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 серпня 2012 року, у задоволені
позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
зазначили, що РДА при відмові ОСОБА_2 у
приватизації спірної квартири діяла у
межах своїх повноважень та у спосіб
передбачений чинним законодавством
України.

ОСОБА_2 звернулася із касаційною
скаргою про скасування постанови
Окружного адміністративного суду м.
Києва та ухвали Київського
апеляційного адміністративного суду і
ухвалення нової постанови про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, з 24.05.1991 року
ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі
АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 неодноразово зверталась до
органів державної влади для оформлення
передачі їй в приватну (спільну
часткову) власність квартири, яку вона
займає на умовах найму.

Розпорядженням РДА № 940 від 21.08.2002 року,
винесеним на виконання рішення № 5/04
від 18.07.2002 року щодо прийняття до
комунальної власності територіальної
громади Голосіївського району м. Києва
відомчого житлового фонду, у зв'язку з
ліквідацією ДНВК «Бджільництво»
будинок на АДРЕСА_1 прийнятий до
комунальної власності.

Згідно з листом РДА № 406 від 18.06.2009 року
квартири в будинку АДРЕСА_1 не
приватизовані, оскільки будинок має
охоронний статус.

Відповідно до листів Головного
управління охорони культурної
спадщини № 4586 та № 4587 від 12.09.2006 року,
Управління охорони пам'яток історії,
культури та історичного середовища
Київської міської державної
адміністрації № 883 від 7.06.2000 року
будинок АДРЕСА_1 розташований на
земельній ділянці, яка знаходиться в
межах зони архітектурного заповідника
«Комплекс пам'яток архітектури
монастиря в межах її існуючої
території в Китаєво» та зони
археологічного заповідника «Китаєво в
межах городища і трьох курганних груп»
відповідно до рішення виконкому
Київської міської ради № 920 від 16.07.1997
року та розпорядження КМДА № 979 від
17.05.2002 року.

Згідно з ст. 34 Закону України «Про
охорону культурної спадщини»
зазначена земельна ділянка належить до
земель історико-культурного
призначення. До території заповідної
зони Китаєво відноситься
архітектурний заповідник в межах
колишнього монастиря та археологічний
заповідник в межах городища і трьох
курганих груп, яка входить до
ландшафтного парку «Голосіївський».
Заповідна територія Китаєво та
ландшафтний парк «Голосіївський»
мають юридичний охоронний статус, на
який поширюється ст. 2 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» та ст. 4 Земельного
кодексу України.

7 червня 2011 року постановою Київського
апеляційного адміністративного суду у
справі № 2а-11556/10/2670, яка набрала
законної сили, встановлено, що до зони
охоронюваного ландшафту віднесена
частина АДРЕСА_1, яка є незабудованою
територією, натомість будинок НОМЕР_1, в
якому мешкає ОСОБА_2, розташований на
території комплексу пам'яток
архітектури Китаївської пустині та не
віднесений до зони охоронюваного
ландшафту.

Суди першої та апеляційної інстанцій
зазначили, що будинок АДРЕСА_1
розташований на території монастиря в
Китаєво.

Згідно з підпунктом 1.1.12. пункту 1.1.
Розділу «Заповідники» Додатку №1 до
розпорядження КМДА про внесення змін
та доповнень до рішення Виконкому КМР
народних депутатів № 920 від 16.07.1979 року
щодо уточнення меж історико-культурних
заповідників і зон охорони пам'яток
історії та культури в м. Києві, комплекс
пам'яток архітектури монастиря в межах
її існуючої території в Китаєво є
історико-культурним (архітектурним)
заповідником.

Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» не підлягають
приватизації квартири (будинки),
розташовані на територіях
історико-культурних заповідників.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про
охорону культурної спадщини» перелік
пам'яток, які не підлягають
приватизації, затверджується
Верховною Радою України.

Суди попередніх інстанцій встановили,
що комплекс пам'яток архітектури
монастиря в межах її існуючої
території в Китаєво не входить до
Переліку пам'яток культурної спадщини,
що не підлягають приватизації,
затвердженого Верховною Радою України.

Оскільки, Закон України «Про Перелік
пам'яток культурної спадщини, що не
підлягають приватизації» та Закон
України «Про охорону культурної
спадщини» є спеціальними Законами
України у сфері регулювання відносин
щодо приватизації пам'яток культурної
спадщини, та прийняті Верховною Радою
України після прийняття Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», тому за наявності
колізій у правовому регулюванні
відносин приватизації квартир
(будинків), розташованих на територіях
історико-культурних заповідників,
встановлених зазначеними Законами
України, при вирішенні даної справи
необхідно застосовувати норми
спеціального законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10-рп/2000 від 28.09.2000 року визнано, що
положення пункту 2 статті 2 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» від 19.06.1992 року в
редакції Закону України «Про внесення
змін і доповнень до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 22.02.1994 року відповідають
Конституції України (є
конституційними).

Крім того, Конституційним Судом
роз'яснено, що приватизація державного
фонду - це відчуження державної
власності на користь громадян України,
а питання щодо державної власності, в
тому числі встановлення обмежень на
приватизацію окремих об'єктів
державного житлового фонду, зокрема,
визначення правового режиму власності
шляхом прийняття відповідного закону,
а також затвердження переліку об'єктів
права державної власності, в тому числі
об'єктів державного житлового фонду, що
не підлягають приватизації,
уповноважена вирішувати Верховна Рада
України відповідно до пункту 36 статті 85
та пункту 7 частини 1 статті 92
Конституції України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України
під словосполученням «місце
проживання» мається на увазі місце
проживання громадян за територіальною
ознакою (село, селище, місто чи інша
адміністративно-територіальна
одиниця), а не конкретне жиле
приміщення (будинок, квартира, службова
квартира). Тому включення Законом
певних жилих приміщень до переліку
об'єктів, що не підлягають
приватизації, не може розглядатися як
обмеження прав людини за ознакою місця
проживання. Включення окремих квартир
(будинків) державного житлового фонду
до переліку об'єктів, що не підлягають
приватизації, зумовлюється
особливістю правового статусу
територій, на яких вони розташовані,
або самих цих об'єктів. З огляду на це не
можна розцінювати як обмеження прав і
свобод людини і громадянина визначення
Верховною Радою України конкретних
об'єктів державного житлового фонду,
які не підлягають приватизації
виходячи з цільового призначення жилих
приміщень та інших обставин, пов'язаних
з особливістю їх правового режиму, що
унеможливлюють передачу цих жилих
приміщень у приватну власність. Таким
чином, положення пункту 2 статті 2
Закону необхідно розглядати не як
обмеження прав людини за ознакою місця
проживання, а як обмеження щодо окремих
об'єктів державного житлового фонду,
які можуть бути передані у власність
громадян України.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано зазначили, що відмова РДА
у приватизації спірної квартири в
будинку, розташованому на території
історико-культурного (архітектурного)
заповідника, не є такою, що суперечить
законодавству України.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права під час ухвалення
судових рішень чи вчинення
процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судові рішення ухвалені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для їх
скасування з мотивів, викладених в
касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 3 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 серпня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Блажівська Н.Є.

Усенко Є.А.