Справа № АС-53/68-07
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/84705/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 26.06.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2011

у справі № АС-53/68-07

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової
інспекції у Московському районі м.
Харкова

за участі Прокуратури
Московського району м. Харкова

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець
ОСОБА_3 звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до
Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова про
визнання недійсним акту перевірки
№1523/172/НОМЕР_1 від 22.03.2007 в частині
висновків про заниження позивачем
податку на додану вартість в сумі 1264567
грн. у результаті включення до складу
податкового кредиту податкових
накладних, отриманих від ТОВ
промислово-торгівельної фірми
„Антрацид", визнання недійсним в цій же
частині податкового
повідомлення-рішення № 000181102/0 від
02.04.2007.

Постановою господарського суду
Харківської області від 13.06.2007 позовні
вимоги задоволено частково, визнано
недійсним та скасовано податкове
повідомлення-рішення №000181102/0 від
02.04.2007, в частині визнання недійсним
акту перевірки №1523/172/НОМЕР_1 від 22.03.2007
провадження у справі закрито.

Постановою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 25.10.2011 постанову господарського
суду Харківської області від 13.06.2007
скасовано, прийнято нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції позивач
оскаржив її в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду апеляційної інстанції
та залишити в силі постанову суду
першої інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судом апеляційної інстанції при
вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
проведено планову документальну
перевірку позивача з питань додержання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2004 року по
30.09.2006 та складено акт № 1523/172/НОМЕР_1 від
22.03.2007.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято прийнято
податкове повідомлення - рішення №
/0 від 02.04.2007, яким визначено
позивачу податкове зобов'язання по
податку на додану вартість в сумі 1903047
грн.: основний платіж 1268698 грн., штрафні
(фінансові) санкції 634349 грн.

Перевіркою встановлено заниження
позивачем податку на додану вартість
на суму 1264567 грн. в результаті включення
у склад податкового кредиту податкових
накладних, отриманих від ТОВ ПТФ
„Антрацид", оскільки рішенні
Деснянського районного суду м. Києва
від 02.06.2005 та ухвали районного суду м.
Києва від 05.04.2006 визнано недійсними
статуту ТОВ ПТФ "Антрацид" та свідоцтво
платника податку на додану вартість.

Відповідно до підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України „Про
податок на додану вартість" сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту "а" підпункту
7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону, якщо
у наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи
відповідачем доведено наявності
порушення у формуванні позивачем
податкового кредиту, за наслідками
якого Товариством заявлено до
відшкодування оспорювану суму податку
на додану вартість.

Відповідачем також не наведено
жодних доводів та не подано будь-яких
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Адже згідно з визначенням, що
міститься у пункті 1.8 статті 1 Закону
України „Про податок на додану
вартість", бюджетне відшкодування - це
сума, що підлягає поверненню платнику
податку з бюджету у зв'язку з надмірною
сплатою податку у випадках, визначених
цим Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (пункт 1.3 статті
1, підпункти 7.4.1 - 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України „Про податок на додану
вартість".

Так, пункт 1.3 статті 1 названого
Закону, даючи визначення платника
податку як особи, яка зобов'язана
утримати та внести до бюджету податок,
визначає при цьому, що податок
сплачується покупцем або особою, яка
імпортує товари на митну територію
України.

З огляду на зазначене слід
зробити висновок про те, що вимога
пункту 1.8 статті 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" щодо
надмірної сплати податку як необхідної
умови бюджетного відшкодування,
стосується платника, який згідно з цим
Законом поніс фактичні витрати по
сплаті податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинним документом є документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою
для віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Поряд з цим, як встановлено судом
апеляційної інстанції, фактичне
виконання спірних контрактів не
підтверджується, жодного документу на
підтвердження укладання угод
(договори), їх виконання (документи на
перевезення, оприбуткування, оплату),
до матеріалів справи не надано, не
надані також податкові накладні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2011 у
справі № АС-53/68-07 залишити без
задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2011 у
справі № АС-53/68-07 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко