Справа № 750/2191/14
Суддя: Супрун О. П.
Дата ухвалення: 2014-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/2191/14
Провадження № 2-а/750/191/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2014 року
м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у
складі:

головуючого - судді Супруна О.П.,

при секретарі - Носенко М.Ю.,

за участю позивачів, представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника
відповідача МВС України - Поліської
К.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Міністерства
внутрішніх справ України, Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві про визнання
протиправними дій, стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

27.02.2014 позивачі звернулися до суду з
адміністративним позовом до
Міністерства внутрішніх справ України,
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві, в
якому просять визнати дії відповідачів
протиправними та скасувати рішення про
відмову у виплаті їм, згідно вимог ст. 23
п. п. 3 - 9 Закону України «Про міліцію»,
одноразової грошової допомоги в
розмірі десятирічного грошового
забезпечення загиблого (померлого)
ОСОБА_5 в сумі 4 805 570,00 грн.; про відмову у
виплаті їм заборгованості за договором
про надання споживчого кредиту від
18.09.2008 в сумі 313 481,78 грн.; про відмову у
виплаті їм заборгованості по оплаті
квартплати, комунальних послуг,
електроенергії, опаленню та гарячому
водопостачанню в загальної сумі 20 918,99
грн. та стягнути з відповідачів на їх
користь одноразову грошову допомогу в
розмірі десятирічного грошового
забезпечення загиблого (померлого)
ОСОБА_5 в сумі 4 805 570,00 грн;
заборгованість за договором про
надання споживчого кредиту від 18.09.2008 в
сумі 313 481,78 грн; заборгованість по
оплаті квартплати, комунальних послуг,
електроенергії, опаленню та гарячому
водопостачанню в сумі 20 918,99 грн.

У судовому засіданні позивачі та
представник позивача ОСОБА_1 позов
підтримали та просили його
задовольнити.

Представник МВС України просила у
задоволенні позову відмовити.

Представник ГУ МВС України в м. Києві до
суду не з'явився, про час і місце
розгляду справи оповіщений, у поданих
суду письмових запереченнях просив
відмовити у задоволенні позову, а
справу розглядати за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивачів,
представника позивача ОСОБА_1,
представника МВС України, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, вирок суду
у кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

У судовому засіданні встановлено, що
вироком Дніпровського районного суду
м. Києва від 01.06.2012 ОСОБА_6 та ОСОБА_7
визнано винними у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК
України та призначено їм остаточне
покарання за сукупністю злочинів
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суворим у виді 15 років
позбавлення волі з конфіскацією майна,
а також стягнуто із засуджених на
користь потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_4
солідарно 131 111,60 грн. у відшкодування
матеріальної шкоди та по 100 000 грн.
кожному у відшкодування моральної
шкоди.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
18.03.2013 вирок Дніпровського районного
суду м. Києва від 01.06.2012 змінений в
частині стягнення із засуджених
судових витрат, в іншій частині -
залишений без змін.

Як вбачається з вищевказаних судових
рішень, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заздалегідь
спланувавши вчинення розбійного
нападу на кур'єра інтернет-магазину з
метою незаконного заволодіння чужим
майном орендували на одну добу
квартиру в м. Києві, приготувались до
злочину розподіливши між собою ролі та
по мобільному телефону зробили
замовлення ноутбука з
інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».

24.12.2008 приблизно о 15.00 год. до квартири
зайшов власник інтернет-магазину
ОСОБА_5, який доставив замовлений
ноутбук, після чого на нього був
здійснений розбійний напад. Після
нападу засуджені заволоділи ноутбуком
та намагались втекти з місця події, але
невдовзі були затримані. ОСОБА_5 від
отриманих тілесних ушкоджень помер у
лікарні.

Крім цього, 01.06.2012 Дніпровським
районним судом м. Києва постановлено
окрему ухвалу, згідно якої ОСОБА_5,
отримавши замовлення на доставку
ноутбука та поспілкувавшись по
телефону із замовником, запідозрив, що
готується злочин та звернувся з такою
інформацією до заступника начальника
другого відділу УБОЗ ГУ МВС України в м.
Києві ОСОБА_8, проінформувавши
останнього про свої підозри та
висловивши прямі побоювання, що на
нього може бути вчинений злочин. При
цьому ОСОБА_5, достовірно знаючи, що
спілкується із працівником міліції,
попросив про допомогу. ОСОБА_8 в
порушення вимог діючого законодавства
не зареєстрував належним чином наявну
інформацію про злочин, що готується, а
доповів цю інформацію начальнику 2-го
міжрегіонального відділу УБОЗ, спільно
з яким прийняли рішення направити за
вказаною ОСОБА_5 адресою
співробітників УБОЗ ГУ МВС України в м.
Києві. ОСОБА_5 протягом декількох годин
телефонував ОСОБА_8 з проханням
прискорити приїзд працівників міліції,
але всупереч вимогам закону інформація
про приготування злочину була
проігнорована. Внаслідок такої
бездіяльності службових осіб,
працівники УБОЗ прибули на місце події
вже після скоєння злочину, що потягло
за собою тяжкі наслідки у виді смерті
ОСОБА_5

Позивачі, вважаючи, що їх син - ОСОБА_5
був залучений до заходів щодо боротьби
із злочинністю, звертались до ГУ МВС
України в м. Києві з вимогами про
виплату одноразової грошової допомоги
та компенсації збитків, проте в листі
від 09.09.2013 № 36/Р-4317вх їм було в цьому
відмовлено.

Відповідно до ст. 6 Конституції України,
органи виконавчої влади здійснюють
свої повноваження у встановлених
Конституцією України межах і
відповідно до законів України.

Згідно ст. 23 Закону України «Про
міліцію», у разі загибелі (смерті)
працівника міліції, який перебував на
службі в органах внутрішніх справ, під
час виконання ним службових обов'язків
по охороні громадського порядку та
боротьбі із злочинністю сім'ї
загиблого (померлого), а в разі її
відсутності його батькам та утриманцям
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі десятирічного
грошового забезпечення загиблого
(померлого) за останньою посадою в
порядку та на умовах, визначених
Кабінетом Міністрів України. У разі
поранення (контузії, травми або
каліцтва), заподіяного працівнику
міліції під час виконання ним
службових обов'язків, а також
інвалідності, що настала в період
проходження служби в органах
внутрішніх справ або не пізніше ніж
через три місяці після звільнення зі
служби чи після закінчення цього
строку, але внаслідок захворювання або
нещасного випадку, що мали місце в
період проходження служби в органах
внутрішніх справ, залежно від ступеня
втрати працездатності йому
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі до п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою в порядку та на умовах,
визначених Кабінетом Міністрів
України. Визначення ступеня втрати
працездатності працівником міліції у
період проходження служби в органах
внутрішніх справ у кожному випадку
ушкодження здоров'я здійснюється в
індивідуальному порядку відповідно до
законодавства. У всіх випадках розмір
одноразової грошової допомоги у разі
загибелі (смерті) працівника міліції не
повинен бути меншим від 100-кратного
розміру прожиткового мінімуму,
встановленого законом для
працездатних осіб на час виплати цих
сум. Збитки, завдані майну працівника
міліції чи його близьким родичам у
зв'язку з виконанням ним службових
обов'язків, компенсуються у
встановленому законом порядку в
повному обсязі і за рахунок коштів
відповідного бюджету. Положення частин
третьої - дев'ятої цієї статті
поширюються на осіб, залучених до
заходів щодо охорони громадського
порядку і боротьби із злочинністю, а
також на пенсіонерів міліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про міліцію», міліція має право для
виконання покладених на неї завдань
залучати громадян за їх згодою до
співробітництва у порядку,
встановленому законами, що регулюють
профілактичну та оперативно-розшукову
діяльність. Примусове залучення
громадян до співробітництва з міліцією
забороняється.

Участь громадян України в охороні
громадського порядку, громадської
безпеки і боротьбі із злочинністю
визначена положеннями Закону України
«Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону».

Для цього, як це визначено у ст. 1 цього
Закону, громадяни України мають право
створювати в установленому порядку
громадські об'єднання для участі в
охороні громадського порядку, сприяння
органам місцевого самоврядування,
правоохоронним органам, Державній та
органам виконавчої влади, а також
посадовим особам у запобіганні та
припиненні адміністративних
правопорушень і злочинів, захисті
життя та здоров'я громадян, інтересів
суспільства і держави від протиправних
посягань, а також у рятуванні людей і
майна під час стихійного лиха та інших
надзвичайних обставин. Такі громадські
формування створюються у
відповідності до розділу II цього
Закону.

При цьому, за приписом ч. 1 ст. 13 Закону
України «Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону», члени громадських формувань
з охорони громадського порядку і
державного кордону зобов'язані під час
виконання обов'язків з охорони
громадського порядку і державного
кордону мати особисте посвідчення
члена громадського формування та
нарукавну пов'язку.

Статтею 17 Закону України «Про участь
громадян в охороні громадського
порядку і державного кордону»
визначені правові гарантії та
соціальний захист членів громадських
формувань з охорони громадського
порядку і державного кордону.

Оскільки син позивачів був суб'єктом
підприємницької діяльності та не був
членом громадських формувань з охорони
громадського порядку, суд вважає, що ч. 3
ст. 23 Закону України «Про міліцію» на
позивачів не поширюється, оскільки
загибель їх сина не пов'язана з
охороною громадського порядку та
боротьбою зі злочинністю.

Щодо доводів позивачів щодо залучення
їх сина до заходів по боротьбі зі
злочинністю не підтверджується
матеріалами справи. Так, з показів
свідка ОСОБА_8 вбачається, що після
отримання від ОСОБА_5 повідомлення про
можливість скоєння відносно нього
злочинних дій, він з іншими
працівниками УБОЗ виїхав за вказаною
потерпілим адресою, при цьому
попередивши потерпілого про
необхідність чекати їх прибуття. Такі
покази підтверджують і інші працівники
міліції, які були учасниками події, суд
ці покази свідків визнав правдивими. В
супереч попередженню та проханню
почекати прибуття оперативних
працівників, потерпілий не дочекавшись
працівників міліції пішов до
приміщення, де відносно нього було
скоєно злочин.

При цьому, згідно розділу 4 Порядку
розслідування та обліку нещасних
випадків, професійних захворювань та
аварій, що сталися в органах і
підрозділах системи МВС України,
затвердженого наказом МВС України № 1346
від 27.12.2002, за фактом загибелі
позаштатного працівника мало б бути
призначено та проведено відповідне
службове розслідування, за
результатами якого могли виникнути
підстави для нарахування і виплати
відповідної грошової суми.

Таких документів відносно потерпілого
складено не було, оскільки він не був
залучений до співробітництва у
порядку, встановленому законами, що
регулюють профілактичну та
оперативно-розшукову діяльність, що
підтверджується листом УБОЗ ГУМВС
України в місті Києві від 29.04.2014 №
3/2-1749вн.

Отже, в матеріалах справи на знайшов
свого підтвердження факт залучення
ОСОБА_5 до заходів до заходів щодо
боротьби із злочинністю в розумінні ст.
23 закону України «Про міліцію».

За таких обставин, суд, повно та
всебічно з'ясувавши обставини справи,
оцінивши в сукупності надані докази,
доходить висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 71, 158, 160 - 163, 167, 186 КАС
України, суд

п о с т а н о в и в :

у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Міністерства
внутрішніх справ України, Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві про визнання
протиправними дій, стягнення коштів -
відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду протягом
десяти днів з дня отримання її копії, в
порядку, встановленому статтею 186 КАС
України.

Суддя
О.П. Супрун