Справа № 2а-9511/11/1370
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/44430/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м Червонограді
Львівської області до Державного
підприємства "Львіввугілля" в особі
відокремленого підрозділу - шахта
«Відродження» про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м Червонограді
Львівської області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 червня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м Червонограді
Львівської області (далі - відділення
Фонду) звернулося з позовом до
Державного підприємства "Львіввугілля"
в особі відокремленого підрозділу -
шахта «Відродження» (далі -
Підприємство) про стягнення пені в
розмірі 1407425,34 грн., що утворилась
внаслідок несвоєчасної сплати
страхових внесків за 2010-2011 роки.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2011 року, залишеною без змін ухвалою
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 18 червня 2012
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги, з таких підстав.

Судами встановлено, що Підприємство
перебуває на обліку відділення Фонду, є
платником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суди попередніх інстанцій
виходили з того, що у відділення Фонду
відсутні правові підстави для
стягнення з Підприємства пені,
оскільки на час її нарахування
втратила чинність норма закону, яка
передбачала таке стягнення. Адже з 1
січня 2011 року частину другу статті 52
Закону України від 23 вересня 1999 року №
1105-ХІV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(далі - Закон № 1105-ХІV) було скасовано
відповідно до Закону України від 8
липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» (далі -
Закон № 2464-VІ).

З таким висновком судів не може
погодитись колегія Вищого
адміністративного суду України, з
огляду на наступне.

Частиною другою статті 52 Закону № 1105-XIV,
яка діяла до 1 січня 2011 року, було
передбачено, що за прострочення сплати
страхового внеску до Фонду зі
страхувальника стягується пеня згідно
із законом. Із набранням чинності
Законом № 2464-VI наведена вище норма
матеріального права була скасована.

З 1 січня 2011 року на підставі постанови
правління Фонду від 30 листопада 2010 року
№ 31 (зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 17 грудня 2010 року за №
1286/18581) втратила чинність і Інструкція
про порядок перерахування, обліку та
витрачання страхових коштів Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, затверджена
постановою правління Фонду від 12 липня
2007 року № 36 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 1 серпня
2007 року за № 867/14134), відповідно до якої
відділення Фонду виявило порушення
порядку сплати страхових внесків.

У той же час відповідно до абзацу
шостого пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VІ на
період до повного стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Тобто, наведене правило щодо
збереження порядку стягнення та
контрольних функцій фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, передбачених
законодавством, чинним до 1 січня 2011
року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання
Закону № 1105-XIV та Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VI.

Проте, суди попередніх інстанцій не
звернули увагу на те, що Підприємству
нарахована пеня в зв'язку з несплатою
страхових внесків у період з 1 травня 2010
року по 5 серпня 2011 року.

Тобто, заборгованість у зв'язку з
несплатою страхових внесків, а відтак і
пеня за весь період 2010 року, має бути
стягнута і після 1 січня 2011 року,
оскільки така заборгованість зі сплати
внесків та пеня виникли в період дії
частини другої статті 52 Закону №
1105-XIV.

Аналіз наведених положень закону, дає
підстави вважати, що без з'ясування
періоду, за який не були сплачені
страхові внески підприємством та без
відповідних обрахувань пені за
несплату таких, повний захист законних
прав та інтересів сторін не можливий,
тому висновок судів щодо відмови у
позові є передчасним.

Отже, неповне з'ясування судами
попередніх інстанцій дійсних обставин
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права призвело до
ухвалення рішень, які не відповідають
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню, а справа згідно правил
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
направленню на новий розгляд, оскільки
суд касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

Під час нового розгляду судам слід
виходити з практики Верховного

Суду України, який неодноразово
висловлював правову позицію у даній
категорії спорів (№№ 21-432а12, 21-323а13,
21-332а13, 21-327а13, 21-49а14), яка згідно статті
244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України є обов'язковою для
усіх судів України.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м Червонограді
Львівської області задовольнити
частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 червня 2012 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало