Справа № 344/5409/13-а, 2а-344/26/14
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 липня 2014 року Справа № 876/1596/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань
Саламахи О.І.,

позивача
ОСОБА_2,

представника позивача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційні скарги
ОСОБА_2 та управління Пенсійного фонду
України в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 16 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача департамент
соціальної політики виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради про зобов'язання нарахувати та
виплатити пенсію,

ВСТАНОВИВ :

08 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з адміністративним позовом, у
якому просила зобов'язати управління
Пенсійного фонду України в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області (далі - УПФ України в м.
Івано-Франківську) нарахувати та
виплатити позивачці пенсію за період з
01.07.2000 року по 01.10.2012 року.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 16 січня 2014 року вказаний
позов у справі № 344/5409/13-а було
задоволено частково. Зобов'язано УПФ
України в м. Івано-Франківську
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 пенсію
за період з 30 липня 2009 року до 30 липня 2012
року у порядку, встановленому ст. 46
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Зазначене судове рішення оскаржено
сторонами.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить зазначену постанову скасувати
і ухвалити нову про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
жодних рішень про припинення виплати
пенсії ОСОБА_2 не приймалось ні УПФ
України в м. Івано-Франківську, ні
департаментом соціальної політики
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради.
Представлене відповідачем
розпорядження № 146933 від 28.09.2010 року не
може прийматись до уваги, оскільки,
воно винесене через 10 років після
припинення виплати пенсії. Вважає, що
не втратила права на отримання
призначеної пенсії, виїхавши на
постійне місце проживання за кордон, а
тому вважає, що відповідно до ст. 87
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» пенсія має бути їй
виплачена за минулий час без обмеження
будь-яким строком.

УПФ України в м. Івано-Франківську у
своїй апеляційній скарзі також просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову про відмову
у задоволенні вимог позивачки.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у
період з 2000 року по 2012 рік позивачка
перебувала за межами України, про що
відповідача не повідомила, доручень на
отримання належної їй пенсії іншим
особам у встановленому порядку не
оформляла. У зв'язку із тривалою
невиплатою пенсії УПФ України в м.
Івано-Франківську своїм
розпорядженням від 28.09.2010 року за № 146933
припинило виплату пенсії ОСОБА_2 з 01
липня 2000 року. Разом із тим, 30 липня 2012
року позивачка подала заяву та пакет
документів для поновлення виплати їй
пенсії. Згідно із паспортними даними
реєстрація місця проживання та видача
паспорта позивачці проведена 18.07.2012
року, а тому і виплату пенсії поновлено
з 18.07.2012 року. Виплату пенсії за три роки
до дня звернення за отриманням пенсії
управлінням не проведено, так як
невідоме місце проживання позивачки до
18.07.2012 року. Тому вважає, що УПФ України
в м. Івано-Франківську правомірно
відмовило позивачці у виплаті пенсії
за попередні роки.

Позивачка та її представник у ході
апеляційного розгляду підтримали свою
апеляційну скаргу та заперечили
обґрунтованість апеляційних вимог УПФ
України в м. Івано-Франківську. Просили
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою позов
задовольнити у повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання апеляційного суду
не з'явилися, а відтак на підставі ч. 4
ст. 196 КАС України суд дійшов висновку
про можливість розгляду справи за їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача та
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши
доводи апеляційних скарг, апеляційний
суд приходить до переконання, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню
не підлягає, а апеляційна скарга УПФ
України в м. Івано-Франківську підлягає
частковому задоволенню з таких
мотивів.

Частково задовольняючи
адміністративний позов ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив із
відсутності доказів того, що
неотримання належної позивачці пенсії
виникло з вини відповідача. У той же час
судом встановлено, що позивачка не
отримувала пенсію з власної вини,
оскільки перебувала за межами України
з 2000 року по 2012 рік, відповідача про
свій виїзд за межі України вона не
повідомляла, жодних доручень на
отримання пенсії іншими особами не
надавала.

Відтак, позов ОСОБА_2 слід задовольнити
частково та у відповідності до вимог ч.
1 ст. 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» зобов'язати відповідача
нарахувати та виплатити позивачу
пенсію за минули час, але не більш як за
три роки до дня звернення за отриманням
пенсії. Оскільки позивачка звернулась
до відповідача із такою заявою 30.07.2012
року, то з цього часу слід відрахувати
вказаний період, відмовивши у решті
позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції, на
переконання апеляційного суду, лише
частково відповідають вимогам
матеріального права та дійсним
обставинам справи.

Як безспірно встановлено судом першої
інстанції, позивачка є пенсіонером за
віком з 1993 року. У період з 2000 року по 2012
рік позивачка перебувала за межами
України, відповідача про це не
повідомляла, доручень на отримання
належної їй пенсії іншим особам у
встановленому порядку не оформляла, що
визнається сторонами.

Пунктом 4 ч. 1 статті 49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» передбачено, що
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється у разі неотримання
призначеної пенсії протягом 6 місяців
підряд.

Розпорядженням відповідача № 146933 від
28.09.2010 року ОСОБА_2 припинено виплату
пенсії з 01.07.2000 року у зв'язку з тривалою
невиплатою пенсії.

Судом також встановлено, що 30.07.2012 року
ОСОБА_2 звернулась до відповідача з
відповідною заявою про
призначення/перерахунок пенсії.

З листа головного управління
Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області від 08.10.2012
року вбачається, що з 01.10.2012 року пенсія
ОСОБА_2 за її заявою перерахована. Крім
цього, після отримання відповідей на
направлені запити в установи щодо
з'ясування фактів постійного
проживання за кордоном чи отримання
пенсії в інших областях України буде
вирішуватись питання щодо виплати їй
пенсії за минулий час.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» нараховані суми
пенсії, не отримані з вини органу, що
призначає і виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

При цьому судом першої інстанції вірно
встановлено, що вини відповідача у
неотриманні позивачкою пенсії немає.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» нараховані суми пенсії,
на виплату яких пенсіонер мав право,
але не отримав своєчасно з власної
вини, виплачуються за минулий час, але
не більше ніж за три роки до дня
звернення за отриманням пенсії. У цьому
разі частина суми нестриманої пенсії,
але не більш як за 12 місяців,
виплачується одночасно, а решта суми
виплачується щомісяця рівними
частинами, що не перевищують місячного
розміру пенсії.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного Закону
передбачалось, що у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Апеляційним судом встановлено, що
позивачка ОСОБА_2 у спірний період
перебувала у Французькій республіці, з
якою в України відсутній відповідний
міжнародний договір щодо виплати
пенсій.

Проте, рішенням Конституційного Суду
України від 07.10.2009 року по справі №
1-32/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України,
положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

З огляду на зазначене положення п. 2 ч. 1
ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто з
дати прийняття рішення № 25-рп/2009
Конституційним Судом України.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
вимоги позивачки підлягають
задоволенню лише за період з 07.10.2009 року
до 17.07.2012 року (оскільки виплату їй
пенсії відповідачем поновлено з 18
липня 2012 року (а.с.3), а не з 30 липня 2009
року до 30 липня 2012 року, як помилково
зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки при вирішенні
даного публічно-правового спору судом
першої інстанції було допущено
порушення норм матеріального права, а
мотиви, з яких виходив суд під час
ухвалення свого рішення, не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскаржувана постанова
підлягає скасуванню з прийняттям нової
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 16 січня 2014 року у справі №
344/5409/13-а скасувати та прийняти нову,
якою позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області виплатити
ОСОБА_2 пенсію за період з 07 жовтня 2009
року до 17 липня 2012 року у порядку,
встановленому статтею 46 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Постанова у повному обсязі складена 10
липня 2014 року.