Справа № К/9991/12324/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/12324/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області, Оржицького
районного відділу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Полтавській області,
третя особа - управління Державного
казначейства України в Полтавській
області про поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 17 листопада
2009 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 5 жовтня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

9 грудня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що позивач з 4 вересня 1995 року згідно
наказу УМВС України в Полтавській
області від 4 вересня 1995 року №77 о/с
прийнятий на службу в Оржицький
районний відділ ГУ МВС України в
Полтавській області на посаду
оперуповноваженого відділення карного
розшуку. У квітні 2004 року позивач подав
рапорт про звільнення зі служби за
власним бажанням. Проте 7 квітня 2004 року
ОСОБА_1 був госпіталізований до
Лазірківської номерної лікарні з
діагнозом «виразкова хвороба
дванадцятипалої кишки, хронічний
гастродуодемит у стадії загострення»,
де знаходився на стаціонарному
лікуванні по 21 квітня 2004 року. Після
виписки з лікарні позивач отримав
трудову книжку. З витягу наказу від 20
квітня 2004 року №38 о/с про
звільнення позивача з органів
внутрішніх справ, який ОСОБА_1 отримав 14
листопада 2005 року, позивач дізнався, що
був звільнений на підставі пункту 64 «д»
(через службову невідповідність)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Позивач
вважає звільнення з цієї підстави
незаконним, оскільки службового
розслідування не проводилось та на
кадрову комісію його не викликали.
Пізніше позивач дізнався, що фактично
підставою для його звільнення став
наказ Оржицького районного відділу
УМВС України в Полтавській області
«Про порушення співробітниками РВ УМВС
України вимог наказу МВС України №500 - 91
року» від 5 березня 2004 року №41, яким
встановлено, що ОСОБА_1 порушив 10-дений
термін розгляду заява ВАТ «Полтава
обленерго» про крадіжку електродроту
А-35 у с. Вороненці Оржицького району.
Позивач вказує, що повідомлення про
вказану подію надійшло до Оржицького
РВ УМВС України в Полтавській області 18
лютого 2004 року, проте оскільки позивач
знаходився на стаціонарному лікуванні
з 27 лютого 2004 року по 23 березня 2004 року,
матеріали перевірки зазначених фактів
ОСОБА_1 передав у слідче відділення 1
березня 2004 року. Крім того,
ОСОБА_1 був звільнений в порушення
вимог частини 3 статті 40 Кодексу
законів про працю України під час
знаходження на лікарняному, що
підтверджується випискою з медичної
карти №188/143. Просив з урахуванням
уточнення позовних вимог поновити
строк звернення до суду; скасувати
пункт 6 наказу «Про порушення
співробітниками РВ УМВС України вимог
наказу МВС України №500-91 року» від 5
березня 2004 року №41 в частині
направлення позивача на кадрову
комісію для вирішення питання про
перебування його в органах внутрішніх
справ; скасувати положення наказу УМВС
України в Полтавській області «По
особовому складу» від 20 квітня
2004 року №38 о/с в частині звільнення
позивача з органів внутрішніх справ;
поновити позивача на посаді
оперуповноваженого карного розшуку
Оржицького районного відділу
внутрішніх справ УМВС України в
Полтавській області з 20 квітня 2004 року;
стягнути з УМВС України в Полтавській
області на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 20
квітня 2004 року по день поновлення на
роботі; стягнути з відповідачів на
користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 10000 грн; стягнути з Державного
бюджету України витрати на отримання
правової допомоги в сумі 500 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 17 листопада
2009 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 5 жовтня 2010
року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено
без задоволення, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 17 листопада
2009 року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами порушення норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства, що призвело до
постановлення неправильних судових
рішень, позивач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
направити справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено наступні обставини.

Наказом начальника УМВС України в
Полтавській області від 4 вересня 1995
року №77 о/с ОСОБА_1 був прийнятий на
службу до Оржицького РВ УМВС України в
Полтавській області на посаду
оперуповноваженого відділення карного
розшуку з 1 вересня 1995
року.

Наказом начальника УМВС України в
Полтавській області від 20 квітня 2004
року № 38 о/с ОСОБА_1 був звільнений з
органів внутрішніх справ на підставі
пункту 64 «д» (через службову
невідповідність) Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ.

Наказом в.о. начальника УМВС України в
Полтавській області від 7 червня 2006
року № 83 о/с внесено зміни до наказу № 38
о/с в частині зміни дати звільнення
позивача та його вислуги років. Датою
звільнення визначено 22 квітня 2004 року.
Підставою для цього відповідно до
витягу із медичної картки позивача
стало перебування ОСОБА_1 у період з 07
квітня 2004 року по 21 квітня 2004 року на
лікуванні в Лазірківській номерній
районній лікарні.

Підставами для звільнення стали
подання в.о. начальника Оржицького РВ
УМВС України в Полтавській області від
31 березня 2004 року та атестаційний лист.

Згідно висновку службового
розслідування по факту порушення
терміну розгляду заяв та повідомлень
про злочини та події співробітником
Оржицького РВ УМВС України в
Полтавській області від 2 березня 2004
року, затвердженого начальником
Оржицього РВ УМВС України в
Полтавській області, встановлено
порушення оперуповноваженим відділу
карного розшуку ОСОБА_1 вимог наказу
МВС України №500-1991 року та
запропоновано направити позивача на
кадрову комісію для вирішення питання
його про перебування в органах
внутрішніх справ.

Наказом в.о. начальника Оржицького РВ
УМВС України в Полтавській області від
5 березня 2004 року №41 за порушення
вимог наказу МВС України №500-91
призначено позачергову атестацію для
вирішення питання відповідності
займаній посаді та службі в органах
внутрішніх справ ОСОБА_1

30 березня 2004 року позивач подав рапорт
до заступника начальника УМВС України
в Полтавській області про проведення
засідання атестаційної комісії без
його участі.

З витягу протоколу засідання
атестаційної комісії Оржицького РВ
УМВС України в Полтавській області
від 6 квітня 2004 року вбачається, що
комісія прийшла до висновку про те, що
капітан міліції, оперуповноважений
відділення карного розшуку Оржицького
РВ УМВС України в Полтавській області
не відповідає займаній посаді та
підлягає звільненню з органів
внутрішніх справ через службову
невідповідність.

За результатами атестування за період
з 1 січня 2003 року по 10 березня 2004 року
рішенням атестаційної комісії,
затвердженого начальником УМВС
України в Полтавській області 20 квітня
2004 року, вирішено, що ОСОБА_1 займаній
посаді не відповідає та підлягає
звільненню з органів внутрішніх справ.

Із висновком атестаційної комісії та
із атестаційним листом позивача
ознайомлено 20 квітня 2004 року, про
що свідчить його особистий підпис.

Згідно з пунктом 64 підпункту «д»
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №114 від 29 липня 1991
року, особи середнього, старшого і
вищого начальницького складу
звільняються зі служби в запас (з
постановкою на військовий облік) через
службову невідповідність.

Відповідно до 48 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 липня 1991 року
№114, в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин,
атестація осіб середнього, старшого і
вищого начальницького складу
проводиться на кожній із займаних
посад через чотири роки, а також при
призначенні на вищу посаду,
переміщенні на нижчу посаду і
звільненні з органів внутрішніх справ,
якщо переміщення по службі або
звільнення провадиться по закінченні
року з дня останньої атестації, а у
виняткових випадках незалежно від
цього строку.

Зі змісту атестаційного листа ОСОБА_1
за час служби зарекомендував себе
негативно. До виконання службових
обов'язків відноситься байдуже та
несумлінно. Має низьку інтенсивність,
потребує постійного контролю. Доручену
роботу виконує несвоєчасно, чим
підводить керівництво райвідділу.
Схильний до порушення трудового
розпорядку. Протягом 2003 року позивач
розкрив лише 5 злочинів, не реалізував
жодної ОРС категорії «Захист».
Доручену роботу виконує несвоєчасно,
допускає порушення строків та порядку
розгляду заяв і повідомлень про
злочини та пригоди, чим порушує вимоги
наказу МВС України №500-1991 року. На
протязі 2002-2004 років неодноразово був
притягнутий до дисциплінарної
відповідальності. Наказом начальника
райвідділу від 19 січня 2004 року №11 був
попереджений про неповну
відповідність займаній посаді.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій прийшли до
обґрунтованого висновку про те, що
прийняте рішення атестаційної комісії
за результатами атестування про
невідповідність ОСОБА_1 займаній
посаді є правомірним.

Порушень порядку звільнення,
визначеного Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, судами першої та
апеляційної інстанції не встановлено.

Крім цього, суди першої та апеляційної
інстанцій як одну із підстав відмови
позивачу у задоволенні позову
зазначили пропущення без поважних
причин строку звернення до суду,
встановлених статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а відповідач наполягав на
застосуванні наслідків пропущеного
строку відповідно до положень статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судами встановлено, що позивача
ознайомлено з висновками атестаційної
комісії про підстави звільнення
позивача зі служби в органах
внутрішніх справ за невідповідністю
займаній посаді 20 квітня 2004 року,
трудову книжку позивачу вручено
відразу ж після звільнення 20 квітня 2004
року.

Враховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про те, що позивач належним
чином був поінформований як про
звільнення з органів внутрішніх справ,
так і про підстави такого звільнення.

Позивач до адміністративного суду
звернувся з позовом 9 грудня 2005 року,
тобто через півтора року після
звільнення, тобто з пропущенням як
місячного строку звернення до суду,
встановленого для позовів з питань
звільнення з публічної служби, так і
річного строку, встановленого статтею
99 Кодексу адміністративного
судочинства України для усіх інших
позовів до адміністративного суду.
Причин, які би давали позивачу підстави
для поновлення пропущеного строку,
судами не встановлено.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційної скарги висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 17
листопада 2009 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 5 жовтня 2010
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.