Справа № 813/4386/14
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/4386/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді Сидор Н.Т.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Горбань О.В.,
представника відповідача Романушка
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
про стягнення заборгованості,
20.06.2014 року Львівське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось в суд з позовом до
товариства з обмеженою
про стягнення боргу в сумі 304826,73 грн.
В обґрунтування позовних вимог
покликаються на те, згідно зі звітом
середньооблікова кількість штатних
працівників у 2013 році становила 712 осіб,
з них середньооблікова чисельність
фактично працюючих інвалідів 16 осіб.
Норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2013 році
для відповідача становив 28 осіб. Тобто,
відповідачем не виконано норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у кількості 12 осіб.
Середньорічна заробітна плата
штатного працівника за 2013 рік
адміністративно-господарських санкцій
становить 299172,48 грн. Сума пені за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
за період з 16.04.2014 року по 17.06.2014 року (63
дні) складає 5654,25 грн. Враховуючи
зазначене, позивач просить позов
задовольнити, стягнути з відповідача
на їх користь борг в розмірі 304826,73 грн, у
адміністративно-господарські санкції
299172,48 грн та пеня 5654,25 грн.
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю з підстав викладених у
позовній заяві. Просив позов
задовольнити повністю.
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав, викладених у письмових
запереченнях на адміністративний
позов. Свої заперечення мотивує
у 2013 році направляло до центру
зайнятості звіти про наявність
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів. Однак, Львівським міським
центром зайнятості було скеровано на
підприємство лише п'ять осіб, а саме
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
При цьому, четверо з яких відмовилися
від працевлаштування на підприємстві у
відповідача, про що написали заяви.
Одному із скерованих осіб (ОСОБА_7) було
відмовлено у працевлаштуванні у
зв'язку із невідповідністю
встановленим вимогам та за станом
здоров'я. Тому вважають, що невиконання
нормативу для працевлаштування
інвалідів на створених товариством для
них робочих місць була зумовлена
недостатньою кількістю скерованих
державною службовою зайнятості осіб з
обмеженою працездатністю. А відтак,
вважають, що підстав для застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення нормативу щодо
працевлаштування інвалідів немає.
Представник відповідача просив в
задоволенні адміністративного позову
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що в задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити з наступних підстав.
Спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями і
інтересами, є Закон України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.
звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(а.с.5) вбачається, що середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу відповідача за 2013
рік становила 712 осіб, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність становить 16 осіб, при
Як вбачається з матеріалів справи, у 2005
році, згідно з Наказом № 110 від 27.12.2005
року для працевлаштування інвалідів на
підприємстві, за рахунок власних
коштів, було додатково створено 13
робочих місць, у тому числі водіїв 10
місць, слюсарів по ремонту автомобілів
3 місця. Дана обставина стверджується
постановою господарського суду
Львівської області від 11.12.2007 року у
справі № 10/272А за позовом Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до ВАТ
грн адміністративно-господарських
санкцій та пені, з урахуванням чого у
відповідності з ч. 1 ст. 72 КАС України не
доказується, оскільки вищезазначене
судове рішення набрало законної сили, а
в справі № 813/3937/13-а беруть участь ті
Крім того, як вбачається із
колективного договору ТзОВ «Львівське
на себе зобов'язання у випадках,
передбачених законодавством,
організувати навчання,
перекваліфікацію і працевлаштування
інвалідів відповідно до медичних
рекомендацій, встановити на їх
прохання неповний робочий день або
неповний робочий тиждень та створити
пільгові умови праці, та надавати
інвалідам І та ІІ груп щорічну основну
відпустку тривалістю 30 календарних
днів, а інвалідам ІІІ групи - 26
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів» та п. 2 «Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007 року № 70,
відповідач упродовж 2013 року щомісяця
подавав звіти форми № 3-ПН, якими ТзОВ
Львівський міський центр зайнятості
про наявність вільних вакансій для
працевлаштування інвалідів, в
кількості від 13 чоловік на посади:
«водій автотранспортних засобів з
виконанням робіт по професії
контролера-касира» та «слюсар з
ремонту автомобілів».
Упродовж 2013 року в рахунок створених
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у Товариство Львівським
міським центром зайнятості було
скеровано п'ять осіб з числа осіб, які
зареєстровані в центрі зайнятості, та
відносяться до осіб з обмеженою
працездатністю, а саме: ОСОБА_3
(скерування від 18.02.2013 року), ОСОБА_4
(скерування від 03.06.2013 року), ОСОБА_5
(скерування 03.06.2013 року), ОСОБА_6
(скерування від 11.07.2013 року) та ОСОБА_7
(скерування від 27.11.2013 року), що
підтверджується листом Львівського
міського центру зайнятості від 22.01.2014
року № 10/515.
При цьому, четверо з вищезазначених
осіб, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 відмовились від
працевлаштування на підприємстві
відповідача, про що подали відповідні
заяви. ОСОБА_7 було відмовлено
відповідачем у працевлаштуванні на
посаду «слюсар з ремонту автомобілів»
у зв'язку з невідповідністю
встановленим вимогам та за станом
здоров'я, про що були зроблені
відповідні відмітки у корінцях
направлень на працевлаштування.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст. 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
У відповідності до ч. 2 ст. 17 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
створення спеціальних робочих місць
для працевлаштування інвалідів
здійснюється за рахунок коштів Фонду
соціального захисту інвалідів або за
рішенням місцевої ради за рахунок
власних коштів підприємств, установ,
організацій.

Так, адміністративно-господарські
санкції, застосування яких передбачено
ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», є видом
господарсько-правової
відповідальності, що встановлена ч. 3
ст. 217 Господарського кодексу України, у
зв'язку з чим підставою для їх
застосування є вчинення суб'єктом
господарювання правопорушення у сфері
господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Таким чином, для застосування
адміністративно-господарських
санкцій, визначених ст. 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» є
наявність в діях (бездіяльності)
суб'єкта господарювання складу
господарського правопорушення, у тому
числі протиправності дій
(бездіяльності), шкідливих наслідків,
вини та причинно-наслідкового зв'язку
між протиправною дією (бездіяльністю)
та спричиненими шкідливими наслідками.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ
«Львівське АТП-14631» зобов'язання,
передбачені ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо виділення та
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством,
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України в 2013 році виконало в повному
обсязі, а відтак відповідачем вжито
усіх можливих заходів для
працевлаштування інвалідів відповідно
до встановленого ч. 1 ст. 19 цього Закону
нормативу робочих місць.

Як було зазначено вище, відмова ОСОБА_7
у працевлаштуванні на підприємстві
відповідача мала місце у зв'язку з
невідповідністю встановленим вимогам
та за станом здоров'я.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підбір робочого
місця здійснюється з урахуванням
побажань інваліда, наявних у нього
професійних навичок і знань, а також
рекомендацій медико-соціальної
експертизи. Аналогічна за змістом
норма, вміщена в частині третій статті
18-1 цього Закону, відповідно до якої
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Таким чином, з наявних в матеріалах
справи доказів вбачається, що
відповідачем було вжито всіх можливих
від нього заходів з метою недопущення
правопорушення у сфері господарювання,
а відмова у працевлаштуванні осіб, яким
встановлена інвалідність була
зумовлена відсутністю в цих осіб
необхідної кваліфікації, у зв'язку з
чим підстави для застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення нормативу щодо
працевлаштування інвалідів відсутні.

Слід зазначити, що обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатися пошуком
інвалідів для працевлаштування.

Відповідачем вжито усіх залежних від
нього заходів щодо утворення робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
на нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування.

Враховуючи те, що правові підстави для
застосування до ТзОВ «Львівське
АТП-14631» адміністративно-господарських
санкцій відсутні, то немає підстав і
для стягнення з відповідача пені за
порушення строків сплати таких
санкцій.

З врахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку, що оскільки у
діях ТзОВ «Львівське АТП-14631» відсутній
склад правопорушення у сфері
господарювання, а відповідачем вжито
всіх залежних від нього заходів,
передбачених чинним законодавством
України, з метою недопущення
господарського правопорушення, отже у
задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України,
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС
України оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України
судові витрати у формі судового збору у
даній справі з відповідача стягненню
не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т
а н о в и в:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не
підлягають.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та
підписано 21.07.2014 року.

Суддя
Сидор
Н.Т.