Справа № 807/4192/13-а
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року м.
Львів
Справа № 876/3789/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Качмара В.Я., Мікули О.І.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Сабадош А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2014
року по справі № 807/4192/13-а за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції в
Іршавському районі Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області про визнання протиправними
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції в Іршавському районі
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області (далі - ДПІ в
Іршавському районі), в якому просив
визнати протиправними податкові
повідомлення-рішення ДПІ в Іршавському
районі від 20 листопада 2013 року №
та № .

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10 лютого
2014 року вказаний позов задоволено,
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ в
Іршавському районі від 20 листопада 2013
року № та № .

У поданій апеляційній скарзі ДПІ в
Іршавському районі просить скасувати
вказану постанову суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що відповідно до статті 325
Цивільного кодексу України суб'єктами
права приватної власності є фізичні та
юридичні особи, а тому із врахуванням
вимог постанови Кабінету Міністрів
України від 07 вересня 1998 року
№ 1388 «Про затвердження порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» реєстрація права
власності майна за фізичною особою
суб'єктом підприємницької діяльності
неможлива, в свою чергу позивачем не
надано документів в підтвердження
факту використання транспортних
засобів та напівпричепів у власній
господарській діяльності, що і
виключало право позивача на включення
до податкового кредиту податку на
додану вартість з операцій щодо їх
придбання.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримала вимоги
апеляційної скарги, посилаючись на
викладені в ній доводи, просила її
задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечив проти вимог
апеляційної скарги, посилаючись на те,
що оскаржувана постанова винесена з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, просив відмовити
в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 20
листопада 2013 року № 363/1700/НОМЕР_3,
складеного за результатами
документальної виїзної перевірки
правомірності нарахування фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на розрахунковий рахунок з
серпня 2011 року по жовтень 2012 року, ДПІ в
Іршавському районі прийнято податкові
повідомлення-рішення від 20 листопада
2013 року № про зменшення суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість за основним платежем
на 1130737.00 грн. і штрафними (фінансовими)
санкціями на 565368.50 грн. та № про
збільшення суми грошового зобов'язання
за податком на додану вартість на 99442.50
грн., з яких на 66295.00 грн. за основним
платежем та на 33147.50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань слугував
висновок ДПІ в Іршавськом районі про
порушення фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_3 вимог підпункту а пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України,
що призвело до завищення заявленої
суми бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість за серпень
2011 року в сумі 333976.00 грн., за вересень 2011
року в сумі 41739.00 грн., за жовтень 2011 року
в сумі 237243.00 грн., за листопад 2011 року в
сумі 65942.00 грн., за грудень 2011 року в сумі
64276.00 грн., за січень 2012 року в сумі 67608.00
грн., за лютий 2012 року в сумі 65942.00 грн.,
за березень 2012 року в сумі 65942.00 грн., за
квітень 2012 року в сумі 45105.00
грн., за травень 2012 року в сумі 86779.00 грн.,
за червень 2012 року в сумі 41739.00
грн. та за жовтень 2012 року в сумі 14446.00
грн., а також до завищення податкового
кредиту і відповідно заниження податку
на додану вартість за грудень 2011 року
на суму 66295.00 грн.

Податковий орган виходив з того, що
позивач до складу податкового кредиту
в декларації з податку на додану
вартість зайво включив податок на
додану вартість, сплачений за придбані
у Товариства з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями «Вольво Україна»
сідельні тягачі Volvo FH 4x2, а також за
придбані згідно контракту, укладеного
з фірмою Nutzfahrzeuge Leasing AG (Австрія),
напівпричепи бортові нові марки «KOEGEL»,
оскільки їх реєстрація проведена на
фізичну особу, а не на суб'єкта
господарювання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач є фізичною особою, яка здійснює
підприємницьку діяльність,
зареєстрований у встановленому
порядку платником податку на додану
вартість, а тому має право на
віднесення сум податку на додану
вартість при придбанні транспортних
засобів з метою їх використання у
власній господарській діяльності до
податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

Відповідно до пункту 6 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 07 вересня 1998 року № 1388, транспортні
засоби реєструються за юридичними та
фізичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції. При
цьому зазначено, що транспортні засоби,
що належать фізичним особам -
підприємцям, реєструються за ними як за
фізичними особами.

Відповідно до положень статті 2,
частини 1 статті 318 Цивільного кодексу
України суб'єктами права власності є
Український народ, фізичні та юридичні
особи, держава Україна, Автономна
республіка Крим, територіальні
громади, іноземні держави та інші
суб`єкти публічного права.

Згідно з частиною 1 статті 320 Цивільного
кодексу України власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

У відповідності до статті 325 Цивільного
кодексу України суб'єктами права
приватної власності є фізичні та
юридичні особи. Фізичні та юридичні
особи можуть бути власниками
будь-якого майна, за винятком окремих
видів майна, які відповідно до закону
не можуть їм належати. Склад, кількість
та вартість майна, яке може бути у
власності фізичних та юридичних осіб,
не є обмеженими. Законом може бути
встановлено обмеження розміру
земельної ділянки, яка може бути у
власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до підпункту 14.1.139 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
термін «особа» для цілей розділу V
цього Кодексу, зокрема, вживається в
такому значенні: фізична особа
(громадянин України, іноземець та особа
без громадянства), яка здійснює
діяльність, що належить згідно із
законодавством до підприємницької
(крім фізичних осіб, що знаходяться
на спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва відповідно до
законодавства), та/або ввозить товари
на митну територію України.

Позивач у даному випадку є фізичною
особою, який здійснює підприємницьку
діяльність та зареєстрований у
встановленому порядку платником
податку на додану вартість, тому на
нього повною мірою поширюються норми
Податкового кодексу України, які
встановлюють порядок визначення
податкового кредиту, в тому числі від
здійснення операцій щодо основних
фондів з метою їх використання в
господарській діяльності.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту є дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною. Для операцій із
ввезення на митну територію України
товарів датою виникнення права на
віднесення сум податку до
податкового кредиту є дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до
податкової декларації попереднього
періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Таким чином, особливих умов для
формування податкового кредиту та
визначення дати виникнення права на
податковий кредит для фізичних осіб -
суб'єктів господарювання,
зареєстрованих платниками податку на
додану вартість, Кодексом не
передбачено.

Визначальним фактором для формування
податкового кредиту фізичними
особами - суб'єктами господарювання,
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість, при придбанні
транспортних засобів, інших основних
фондів та товарів є, як і для платників
податку на додану вартість - юридичних
осіб, подальше використання таких
товарів (основних фондів) в
оподатковуваних операціях у межах їх
господарської діяльності та наявності
належного документального оформлення
та підтвердження відповідних витрат та
відображення їх у бухгалтерському та
податковому обліку.

В підтвердження факту використання
придбаних транспортних засобів в
господарській діяльності позивачем
надано суду копії подорожних листів та
міжнародних товарно-транспортних
накладних.

Враховуючи те, що всі суми податкового
кредиту підтверджені наявними у
матеріалах справи належним чином
оформленими вантажними митними
деклараціями, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції, що позивачем
правомірно включено до податкового
кредиту суми податку на додану
вартість, сплачені при придбанні ним
транспортних засобів, право власності
на які зареєстроване на позивача як на
фізичну особу.

Натомість, відповідач як суб'єкт
владних повноважень, всупереч вимогам
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, не надав суду
достатніх та беззаперечних доказів в
підтвердження правомірності
прийнятого ним рішення. Висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки, на підставі якого прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, не є достатньо
обґрунтованими та не підтверджуються
зібраними належними та допустимими
доказами.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2014
року по справі № 807/4192/13-а -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.Я. Качмар

О.І. Мікула

Повний текст ухвали виготовлено 15
липня 2014 року.