Справа № 804/16939/13-а
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 р. справа № 804/16939/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Прудника
С.В.

судді

Барановського Р.А.

судді
Турової О.М.

при секретарі судового засідання
Трайдук
С.В.

за участю:

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача та третьої
особи Крючкова
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом громадянина
Республіки Білорусь ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

27 грудня 2013 року громадянин Республіки
Білорусь ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач)
звернувся до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі - ДМС
України, відповідач), третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області (далі - ГУ
ДМС України в Дніпропетровській
області, третя особа), в якому просить
суд:

- скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 706-13 від
13.12.2013 р.;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_1 особою, яка
потребує додаткового захисту;

- проконтролювати виконання судового
рішення у спосіб передбачений ст. 267
Кодексу адміністративного судочинства
України (том 1, а.с. 3-9).

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 23 грудня 2013 року він
отримав повідомлення від Головного
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області № 1201/14689 від 23.12.2013 року про те,
що відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6
Закону України "Про біженців та осіб
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" йому було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою яка потребує додаткового
захисту як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1, цього Закону -
відсутні, на підставі чого було
прийнято рішення Державною
міграційною службою України № 706-13 від
13 грудня 2013 року. Позивач вважає
рішення прийняте Державною
міграційною службою України
неправомірним, та таким, що підлягає
скасуванню, в Республіці Білорусь
ОСОБА_1 переслідують, в тому числі
шляхом порушення проти нього
кримінальної справи, а у разі
повернення позивача на Батьківщину,
існує реальна загроза свободі, життю та
здоров'ю. Враховуючи вищевикладене,
позивач звернувся до суду за захистом
своїх прав, свобод та інтересів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 30.12.2013 р.
відкрито провадження у справі, та
призначено її до розгляду у відкритому
судовому засіданні (том 1, а.с. 1).

Враховуючи, що судом при прийнятті
позовної заяви встановлено, що судове
рішення може вплинути на права і
обов'язки Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, одночасно з
відкриттям провадження у справі,
ухвалою суду його залучено до участі у
справі як третю особу на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору.

Також, на вимогу позивача, разом із
відкриттям провадження у справі, для
повного з'ясування всіх фактичних
обставин справи по суті заявлених
позовних вимог, судом витребувано в ДМС
України додаткові докази до
адміністративної справи, а саме:

- матеріали особової справи ОСОБА_1;

- рішення Державної міграційної служби
України від 13.12.2013 р. № 706-13;

- відомості щодо виконання судового
рішення Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 11.06.2013 р. по справі № 2а/0470/11586/12;

- всі документи, які були використовані
для прийняття рішення Державної
міграційної служби України від 13.12.2013 р.
№ 706-13.

В судове засідання 22 квітня 2014 р. прибув
позивач, представник позивача,
представник відповідача та третьої
особи.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
надали пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві, надали
додаткові письмові пояснення (том 2, а.с.
73), просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача, в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
проти задоволення позовних вимог
заперечував, надав до суду письмові
заперечення проти позову (том 1, а.с. 70-75).
В своїх запереченнях наголошував, що
заява позивача про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, була розглянута в
строки та у межах повноважень ДМС
України, тому, у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 просив відмовити у
повному обсязі.

У судовому засіданні представник
третьої особи на стороні відповідача,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, проти задоволення
позовних вимог також заперечував,
надав до суду письмові пояснення з
викладенням своєї позиції на предмет
спору (том 1, а.с. 46-51). В
письмових поясненнях представник
третьої особи зазначив, що вважає
рішення відповідача прийнятим з
урахуванням та дослідженням всіх
обставин, у зв'язку із чим просив суд у
задоволенні позовних вимог
громадянина Республіки Білорусь
ОСОБА_1 - відмовити.

За результатами розгляду справи,
заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
відповідача та третьої особи,
дослідивши всі матеріали справи та
надані сторонами додаткові докази,
оцінивши докази відповідно до вимог ст.
ст. 69 - 72 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Так, ч. 6 ст. 6 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
іноземці, особи без громадянства та
іноземні юридичні особи користуються в
Україні таким самим правом на судовий
захист, що і громадяни та юридичні
особи України.

Частиною другою ст. 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що позивачем в
адміністративній справі можуть бути
громадяни України, іноземці чи особи
без громадянства, підприємства,
установи, організації (юридичні особи),
суб'єкти владних повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
зазначено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Статтею 26 Конституції України
передбачено, що іноземці та особи без
громадянства, що перебувають в Україні
на законних підставах, користуються
тими самими правами і свободами, а
також несуть такі самі обов'язки, як і
громадяни України, - за винятками,
встановленими Конституцією, законами
чи міжнародними договорами України.
Іноземцям та особам без громадянства
може бути надано притулок у порядку,
встановленому законом.

Так, судом встановлено, що громадянин
Республіки Білорусь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження Україна:
Дніпропетровська область, Софіївський
район, смт Софіївка. На час розгляду
справи є громадянином Республіки
Білорусь, проживає в Україні за
адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів особової справи № 2013DP0010,
долученої до матеріалів справи
(том 1, а.с. 135-250; том 2, а.с. 1-20)
вбачається, що позивач прибув в Україну
05.12.2008 року легальним шляхом по
паспорту громадянина Білорусії НОМЕР_1,
виданому 17 жовтня 2006 року Мінським РУВС
Мінської області.

Матеріалами справи підтверджено, що у
червні 2009 року до сектору Міграційної
служби Дніпропетровської області із
заявою про надання статусу біженця в
Україні звернувся громадянин
Республіки Білорусь ОСОБА_1 (том 1, а.с.
138-140).

09.06.2009 року наказом сектору Міграційної
служби Дніпропетровської області № 11
прийнято до розгляду заяву про надання
статусу біженця громадянину
Республіки Білорусь ОСОБА_1

24.06.2009 року сектором Міграційної служби
Дніпропетровської області стосовно
позивача було прийнято рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця на підставі абз. 6 ст. 12 Закону
України "Про біженців".

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про
біженців", позивач оскаржив рішення
сектора Міграційної служби
Дніпропетровської області про відмову
йому в оформленні документів, для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця в Державному Комітеті України
у справах національностей та релігій.

31.07.2009 року Державний Комітет України у
справах національностей та релігій
прийняв рішення № 38-09 про задоволення
скарги позивача на рішення сектору
Міграційної служби Дніпропетровської
області.

06.08.2009 року наказом № 16 сектором
Міграційної служби Дніпропетровської
області стосовно громадянина
Білорусії ОСОБА_1 було прийнято рішення
про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця в Україні.

15.12.2010 року Державний Комітет України у
справах національностей та релігій
прийняв рішення № 725-10 про відмову у
наданні статусу біженця, на підставі
висновку сектору Міграційної служби у
Дніпропетровській області.

Так, з рапорту заступника начальника
ВБМ ОЗГ УБОЗ ГУМВС України в
Дніпропетровській області встановлено
про повідомлення старшого помічника
прокурора Дніпропетровської області з
міжнародно-правових доручень Харченка
В.А. про те, що ОСОБА_1 розшукується
ГУБОПиК МВС Республіки Білорусь,
запобіжний захід - арешт, дата
реєстрації УІТ 19.06.2009 року.

Згідно інформації УМВС України в
Дніпропетровській області від 28.07.2009
року №5/2421 встановлено, що проведеною
перевіркою за наявними обліками УІТ
відносно зазначеної особи, є
інформація відповідно до якої позивач
знаходиться у міждержавному розшуку
ГУБОПИК МВС Республіки Біларусь за
вчинення злочинів, передбачених
ст.ст.233 ч.2,3; 243 ч.2; 285 ч.1 КК РБ, та
відносно нього обрано запобіжний захід
у вигляді тримання під вартою, а саме,
кримінальна справа № 3 від 28.07.2008
року, розшукова справа № 5 від
10.06.2009 року.

Тобто, в той самий час як з 28.07.2008 року
порушена кримінальна справа щодо
скоєння злочинів гр. ОСОБА_1, зазначена
особа, відповідно до штампів у паспорті
в ході проходження кордонів,
безперешкодно перетинала кордон у
жовтні 2008 року з Республіки Білорусь на
Україну.

Разом з тим, з листа від 20.08.2009 року №
16/3725 ГУМВС України в Дніпропетровській
області встановлено, що за інформацією
відділу Укрбюро Інтерполу, станом на
18.02.2009 року за обліками Генерального
секретаріату Інтерполу, ОСОБА_1 в
міжнародному розшуку не перебуває.

Відповідно до листа управління Служби
Безпеки України у Дніпропетровській
області від 30.10.2009 року № 55/2/4413,
відповідно до ст. 8 Закону України "Про
біженців", щодо вчинення громадянином
Республіки Білорусь ОСОБА_1 злочинів
проти миру, воєнних злочинів, злочинів
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві - тяжких
злочинів неполітичного характеру за
межами України до прибуття в Україну з
метою набуття статусу біженця, а також,
дій, які суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй - не
отримано.

Отже, не погодившись із рішенням
Державного Комітету України у справах
національностей та релігій № 725-10 про
відмову у наданні статусу біженця, на
підставі висновку сектору Міграційної
служби у Дніпропетровській області,
позивач оскаржив його до суду.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
20.05.2011 р. у адміністративній справі №
2а/0470/1169/11, визнано протиправним та
скасовано рішення від 15.12.2010 року за
№725-10 Державного Комітету України у
справах національностей та релігій про
відмову в наданні статусу біженця, та
зобов'язано Державний комітет України
у справах національностей та релігій
переглянути відмову в наданні статусу
біженця, та надати ОСОБА_1 статус
біженця (том 1, а.с. 13-18).

Не погодившись із прийнятим рішенням
суду, заступником прокурора
Дніпропетровської області було подано
апеляційну скаргу, за результатами
розгляду якої, постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 16.02.2012 р.
було апеляційну скаргу задоволено,
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
20.05.2011 року скасовано (том 1, а.с. 27).

Проте, ОСОБА_1 по адміністративній
справі № 2а/0470/1169/11 було подано
касаційну скаргу до Вищого
адміністративного суду України. Станом
на час розгляду справи Вищим
адміністративним судом України
касаційну скаргу громадянина
Республіки Білорусь ОСОБА_1 на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 16.02.2012 р. - не розглянуто.

24.02.2012 року позивач подав до Головного
управління міграційної служби в
Дніпропетровській області повторну
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні.

23.03.2012 року Генеральна прокуратура
Республіки Білорусь звернулась до
Генеральної прокуратури України із
проханням про залишення без розгляду
листа Генеральної прокуратури
Республіки Білорусь про видачу ОСОБА_1
для притягнення до кримінальної
відповідальності, в якому також
зазначено про те, що у зв'язку з
винесенням судами виправдовуючих
вироків стосовно співучасників ОСОБА_1,
видача останнього втратила
актуальність.

Постановою прокуратури області від
29.03.2012 року у зв'язку з надходженням
26.03.12 р. до Генеральної прокуратури
України звернення з проханням залишити
без розгляду запит про видачу ОСОБА_1,
було скасовано тимчасове обмеження
права виїзду з України, застосоване до
громадянина Білорусії ОСОБА_1 (том 1, а.с.
196).

29 березня 2012 року листом за виідним
№14/3-34333-09 (том 1, а.с. 197) Генеральною
прокуратурою України було повідомлено,
що 26 березня 2012 року з Генеральної
прокуратури Республіки Білорусь
надійшла інформація про винесення
виправдовуючих вироків щодо осіб,
зазначених у зверненні ОСОБА_1, у
зв'язку із чим запит щодо видачі ОСОБА_1
втратив актуальність та підлягає
залишенню без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що
18.09.2012 р. позивач отримав повідомлення
від Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області № 4/2127 від
16.02.2012 р. про те, що відповідно до абз. 4 ч.
1 ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб які потребують додаткового або
тимчасового захисту» йому було
відмовлено у визнанні біженцем, або
особою яка потребує додаткового
захисту як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні, на підставі
рішення Державної міграційної служби
України від 10 серпня 2012 року № 433-12 (том
1, а.с. 181).

Отже, не погодившись із рішенням
Державної міграційної служби України
від 10 серпня 2012 року № 433-12, позивач
оскаржив його до суду.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
19.10.2012 р. по адміністративній справі №
2а/0470/11586/12, у задоволенні позову
громадянина Республіки Білорусь
ОСОБА_1 - було відмовлено повністю
(том 1, а.с. 13-18).

Не погодившись із прийнятим рішенням
суду, позивачем було подано апеляційну
скаргу, за результатами розгляду якої,
постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 11.06.2013 р. апеляційну скаргу
громадянина Республіки Білорусь
ОСОБА_1 було задоволено, постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 19 жовтня 2012
р. - скасовано, та прийнято нову
постанову, якою адміністративний позов
задоволено, рішення Державної
міграційної служби України № 433-12 від
10.08.2012 р. - скасовано, та зобов'язано
Державну міграційну службу України
переглянути рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту ОСОБА_1
(том 1, а.с. 19-20).

23.12.2013 року позивач отримав
повідомлення від Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області № 1201/14689 від
23.12.2013 р. про те, що відповідно до абзацу
четвертого частини першої ст. 6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового чи тимчасового
захисту в Україні" від 08.07.2011 р. №3671-VI,
позивачу було відмовлено у визнанні
біженцем або особою яка потребує
додаткового захисту як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1, 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні (том 1, а.с.10).

Підставою для направлення
вищезазначеного повідомлення № 1201/14689
від 23.12.2013 р. (том 2, а.с. 8) - є оскаржуване
рішення Державної міграційної служби
України від 13 грудня 2013 року № 706-13 (том
1, а.с. 77).

В судовому засіданні судом було
з'ясовано, що серед обставин, що змусили
громадянина Республіки Білорусь
ОСОБА_1 звернутись із заявою про
надання статусу біженця, в заяві та
протоколах співбесіди позивач
посилається на утиски з боку влади як
підприємця, та переслідування
правоохоронними органами за фінансову
підтримку політичним партіям
"Объединённая гражданской партии
Белоруссии" (ОГПБ), Соціал -
Демократичній партії та Союзу
підприємців.

Крім того, в протоколах співбесіди (том
1, а.с. 161-176) позивач зазначив, що з 2005
року періодично надавав фінансову
підтримку "Объединенной гражданской
партии", приймав участь в
демонстраціях, акціях протесту,
мітингах, направлених проти режиму в
державі, акціях протесту підприємців.
Оскільки про політичну діяльність
позивача стало відомо співробітникам
правоохоронних органів республіки
Білорусь, то, через посередника до
нього звернулись з вимогою заплатити
хабар у розмірі 50000 доларів США з
погрозами, у разі несплати, порушити
кримінальну справу за економічні
злочини. На зазначений факт громадянин
ОСОБА_1 подав заяву про злочин, в якому
просив притягти винних до
відповідальності. Кримінальна справа
була порушена у відношенні громадянина
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за ознаками злочинів,
передбачених ч.5 .ст.16 ч.2 431 КК
Республіки Білорусь (дача хабара) та ч.1.
ст.377 КК Республіки Білорусь (знищення
або приховування документів, штампов,
печаток). За повідомленням Головного
слідчого управління від 18.09.2008 року за
№ 14/1902, попереднє розлідування справи у
відношенні зазначених осіб припинено
17.08.2008 року на підставі п.2. ч.1 ст.29 КПК
Республіки Білорусь, за відсутністю в
діях складу злочину.

Також, в судовому засіданні позивач
повідомив суду, що він не має ні
юридичної, ні правової можливості
захищатися проти зазначеної
кримінальної справи в Республіці
Білорусь. Має бажання залишитись в
Україні, отримати громадянство
України, перевезти свою сім'ю, та не
планує повертатися на територію
Республіки Білорусь, враховуючи
побоювання, що його буде піддано
тортурам, з метою отримання визнання
вини у скоєнні злочинів, та незаконно
засуджено.

Спірні правовідносини між сторонами
регулюються Конституцією України,
Конвенцією про захист прав людини та
основоположних свобод від 4 листопада
1950 року, Конвенцією про статус біженців
від 28 липня 1951 року, Законом України №
3671-VI від 07 липня 2011 року "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", Конвенція проти
катувань та інших жорстоких,
нелюдських або таких, що принижують
гідність, видів поводження і покарання
1984 року, Положенням про Державну
міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 р. № 405/2011, Кодексом
адміністративного судочинства
України, та іншими
нормативно-правовими актами.

Так, правовий статус біженця в Україні,
порядок надання, втрати та позбавлення
статусу біженця, встановлення
державних гарантій захисту біженців
регулюється Законом України № 3671-VI від
07 липня 2011 року "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Згідно п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України №
3671-VI від 07 липня 2011 року "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного

конфлікту чи систематичного порушення
прав людини і не може чи не бажає
повернутися до такої країни внаслідок
зазначених побоювань Відповідно до
Керівництва по процедурі та критеріям
визначення статусу біженця (згідно
Конвенції про статус біженців 1951 року
та Протоколу 1967 року) обов'язок
надавати докази покладається на особу,
яка подає заяву про надання статусу
біженця. В той же час, коли особа може
надавати документальні підтвердження
свого переслідування є скоріше
виключення, ніж правило, а тому, всі
сумніви трактуються на користь
заявника, якщо не може бути доказано
зворотне.

Матеріалами справи достатньо
підтверджено обставини та підстави,
чому позивач вважає себе жертвою
переслідувань з боку органів державної
влади. ОСОБА_1 не бажає повертатися в
Республіку Білорусь, так як його життю
загрожує реальна небезпека.

Згідно статті 1 А (2) Конвенції про
статус біженців - особа, яка внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідування за ознакою належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань знаходиться за
межами країни своєї громадянської
належності та не може скористуватися
захистом своєї країни, кваліфікується
як біженець.

Згідно з Конвенцією "Про статус
біженців" 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього проживання;
неможливість або побоювання
користуватися захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расовою належністю;

б) релігією;

в) національністю (громадянством);

г) належністю до певної соціальної
групи;

д) політичними поглядами.

Разом з тим, при розгляді особових
справ шукачів притулку, Державна
міграційна служба України повинна
враховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань, є ключовим у переліку
критеріїв щодо визначення біженця.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто, підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
обставинами, які відбулася особисто із
ОСОБА_1

Також, побоювання бути переслідуваним
може бути цілком обґрунтованим
незалежно від того, хто є суб'єктом
переслідування. Підпункт 2 пункту 1
статті 1 Конвенції про статус біженців
1951 року не зазначає, що такі дії повинні
бути здійсненими державною владою.
Тобто, таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Згідно положень Закону України від
18.03.2004, № 1629-IV "Про Загальнодержавну
програму адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу" метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу, є
досягнення відповідності правової
системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Крім того, статтею 6 Закону України №
3671-VI від 07 липня 2011 року "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" визначено умови,
за яких особа не визнається біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або собливо тяжких
злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була
визнана в іншій країні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Отже, вказаний перелік є вичерпним.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу "Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців, або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається" заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

У Постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України N 3 від
16.03.2012 "Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця та особи,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні" також
зазначено, що судам слід ураховувати,
що залежно від певних обставин
отримання і надання документів, які
можуть бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особою,
котра звертається за встановленням
статусу біженця, може бути взагалі
неможливим, тому така обставина не є
підставою для визнання відсутності
умов, за наявності яких надається
статус біженця або визнання особи
такою, що потребує додаткового
захисту. Крім того, при розгляді
зазначених справ судам слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649,
інших міжнародних, державних та
неурядових організацій, із
публікацій у засобах масової
інформації. Для повноти встановлення
обставин у таких справах, як правило,
слід використовувати більш ніж одне
джерело інформації про країну
походження. Суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців у Білорусі, Молдові, Україні,
та інших носіях.

Також, вищезазначеною Постановою
Пленуму Вищого адміністративного суду
України N 3 від 16.03.2012 надається
роз'яснення, що ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно бути перешкодою
в прийнятті заяви чи прийнятті
об'єктивного рішення щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Разом з тим, слід враховувати наслідки
примусового повернення чи примусового
видворення або видачі чи передачі
іноземця та особи без громадянства.
Отже, позивачем неодноразово
наголошувалось на побоюванні до нього
тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання у Білорусії з боку
правоохоронної та пенітерціарної
системи, враховуючи, що Комітет ООН
проти тортур у своїх доповідях звертає
увагу на поширеність та буденність
явищ у країні походження позивача, що в
разі повернення ОСОБА_1 є об'єктивною
причиною обмеження прав та свобод,
гарантованих Конвенцією «Про захист
прав і основоположних свобод» від
04.11.1950 р., а саме є небезпечним для його
життя. Ці доводи позивача є
загальновідомим фактом, тому не
потребують додаткових доказів.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 1 ст. 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що при вирішенні справи по
суті суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково.

Отже, на підставі вищезазначених норм
законодавства, встановлених судом
обставин справи та наданих сторонами
доказів на підтвердження своєї
позиції, суд приходить до висновку, що
ОСОБА_1 заслуговує довіри, а прийняте
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту не відповідає
міжнародним принципам, оскільки
позивач достатньо обґрунтував свою
заяву, повідомив всі фактичні
обставини, проте, відповідач не прийняв
їх до уваги, що суперечать конкретній
чи загальній інформації по справі
позивача, тому, колегія суддів вважає
за необхідне визнати протиправним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 706-13 від
13.12.2013 р.

Також, враховуючи, що відповідачем не
доведено правомірність своїх дій, а
рішення суду впливає на права, свободи
та інтереси ОСОБА_1, діючим
законодавством передбачена виключна
компетенція відповідачем у прийнятті
зазначеного рішення, тому, з метою
повного захисту прав позивача, колегія
суддів вважає за необхідне зобов'язати
Державну міграційну службу України
переглянути рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту ОСОБА_1.

Щодо позовної вимоги позивача щодо
контролювання виконання судового
рішення у спосіб передбачений ст. 267
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд вважає вимогу передчасною
та необґрунтованою, виходячи з
наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 267 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, який ухвалив судове
рішення в адміністративній справі, має
право зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Отже, законом чітко встановлено право
суду, а не обов'язок, здійснювати
судовий контроль за виконанням судових
рішень в адміністративних справах. Суд
не вбачає підстав для зобов'язання
Державної міграційної служби України
подати до суду звіт про виконання
судового рішення у встановлений строк,
тому, суд вважає позовну вимогу
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Суд не вирішує питання щодо розподілу
судових витрат, враховуючи, що позивач
звільнений від сплати судового збору,
відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №
3674-VІ (зі змінами та доповненнями).

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 22 квітня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено на 25 квітня 2014 року,
про що повідомлено після проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9, 10, 11, 50, 53, 69 -71, 94, 158
- 163, 167, 186, 254, 257 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов громадянина
Республіки Білорусь ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України № 706-13 від 13.12.2013 р.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд, в порядку та у
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, та набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений 25
квітня 2014 року.

Головуючий суддя Суддя
Суддя

С. В. Прудник
Р. А. Барановський
О. М. Турова