Справа № 2а/0570/22134/11
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
м. Київ К/9991/22975/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: Сіроша
М.В.,

суддів:
Блажівської Н.Є.,

Усенко Є.А.

розглянувши у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Баронг»
(далі - Товариство) на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року у справі за адміністративним
позовом Товариства до Східної митниці
(далі - Митниця), Головного управління
державної казначейської служби
України у Донецькій області (далі -
Казначейство),

про визнання нечинним та скасування
рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2011 року Товариство
звернулося до суду з адміністративним
позовом про визнання нечинним та
скасування рішень Митниці №
700000006/2011/000663/1 та № 700000006/2011/000664/1 від
27.07.2011 року щодо визначення митної
вартості товару, стягнення суми
надмірно сплаченого податку на додану
вартість, у розмірі 19 844,00 грн.

Зазначило, що Товариство надало всі
необхідні документи, необхідні Митниці
для визначення митної вартості товару
за першим (основним) методом оцінки
вартості товару.

11 січня 2012 року постановою Донецького
окружного адміністративного суду
позов задоволений.

Рішення № 700000006/2011/000663/1 та №
700000006/2011/000664/1 від 27.07.2011 року щодо
визначення митної вартості товару
визнанні нечинними та скасовані;
Стягнуто з Державного бюджету України
на користь Товариства надмірно
сплачений податок на додану вартість, у
розмірі 19 844,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції зазначив, що Товариство
надало Митниці всі необхідні документи
для визначення митної вартості товару
за першим (основним) методом оцінки
митної вартості товару.

Рішення Митниці не містили
обґрунтувань щодо неможливості
застосування попередніх методів
оцінки митної вартості товару.

21 лютого 2012 року постановою Донецького
апеляційного адміністративного суду
постанова Донецького окружного
адміністративного суду від 11 січня 2012
року скасована, у задоволенні позову
відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції зазначив, що при
перевірці достовірності заявленої
Товариством митної вартості товару
Митниця у відповідності до ст. 264
Митного кодексу України та п. 11 Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1766 від 20.12.2006 року (далі - Порядок № 1766)
правомірно витребувала у Товариства
додаткові документи, які не були надані
Товариством.

Митниця при прийняті оскаржуваних
рішень діяла у межах своїх повноважень
та відповідно до вимог законодавства
України.

Товариство звернулося з касаційною
скаргою про скасування постанови
Донецького апеляційного
адміністративного суду та залишення в
силі постанови Донецького окружного
адміністративного суду, посилаючись на
порушення апеляційним
адміністративним судом норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
апеляційним адміністративним судом
норм матеріального та процесуального
права, обговоривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягають
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, 3.07.2008 року між
Товариством та SHENZHEN DAFUHAO IND DEVELOPMENT CO. LTD.,
(Китай) був укладений контракт № BRNG
-020080703 щодо поставки меблів та
фурнітури до них.

14 липня 2011 року Товариством були надані
до Митниці для здійснення митного
оформлення товару вантажно-митні
декларації №700120801/2011/000975 та
№700120801/2011/000976.

За даними вантажно-митної декларації
(далі - ВМД) та декларації митної
вартості (далі ДМВ-1) позивачем
ввозилися на митну територію України
меблі для житлових кімнат (код товару
), меблі, типу спальні (код товару
), металеві кутки для ліжка (код
товару 0) за контрактом № BRNG -020080703
від 3.07.2008р.

Товариством була визначена митна
вартість імпортованого товару із
застосуванням першого (за ціною
договору) методу визначення митної
вартості товару відповідно до ст. 266
Митного кодексу України.

Для підтвердження заявленої митної
вартості Товариство надало Митниці за
ВМД № 700120801/2011/000975 - контракт № BRNG -020080703
від 3.07. 2008 року, специфікацію №LQ 002R2 від
5.05.2011 року, інвойс №LQ 002R2 від 27.12.2010 року,
експортну ВМД №45247675 від 5.05.2011
року, сертифікат про походження товару
СРІТ 110931305 від 5.05.2011 року, інвойс №1870
від 21.06.2011 року, платіжне доручення №1
від 20.04.2011року, прайс-листи виробника;
за ВМД № 700120801/2011/000976 - контракт № BRNG
-020080703 від 3.07. 2008 року, специфікацію №LQ
002R2/01 від 27.12.2010 року, відвантажувальну
специфікацію №LQ 002R2/01 від 5.05.2011 року,
проформу - інвойс №LQ 002R2/01 від 27.12.2010
року.

При розгляді наданих документів до ВМД
№700120801/2011/000975 митним органом
встановлено, що відповідно до
фрахтового інвойсу №1870 від 21.06.2011 року
вартість транспортування товару
становить 25 474,69грн., але декларант не
надав митниці банківські документи, що
підтверджують оплату транспортування
даного товару і декларант зобов'язаний
був надати договір (контракт) про
перевезення, транспортні та страхові
документи.

При розгляді наданого пакету
документів до ВМД №700120801/2011/000976 митним
органом встановлено, що декларантом не
подано банківські документи, що
підтверджують сплату витрат за
доставку товару, а саме договір
(контракт) про перевезення, транспортні
та страхові документи.

Для підтвердження заявленої митної
вартості товару Товариство повинно
було протягом 10 днів надати Митниці
документи до ДМВ-1: висновки про якісні
та вартості характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, що мають
відповідні повноваження згідно із
законодавством, банківські документи,
що підтверджують оплату за транспортні
послуги з доставки товару, договір
(контракт) про
транспортно-експедиторські послуги з
доставки товару, страхові документи (у
разі страхування вантажу), інші
банківські документи (рахунки), за
якими згідно платіжного доручення №1
від 20.04.2011 року за товар за контрактом №
BRNG -020080703 від 3.07.2008 року було сплачено
33074 доларів США, оборотно-сальдові
відомості за рахунком №332 за
попередніми поставками за даним
контрактом, інші документи за бажанням
декларанта.

18 липня 2011 року для підтвердження
заявленої митної вартості товару
Товариство надало Митниці додаткові
документи: за ВМД № 700120801/2011/000975 - звіт
№91/113 від 15.07.2011 року про оцінку
вартості меблів, платіжне доручення
№167 від 23.06.2011 року (про сплату витрат за
доставку товару), договір №01/10/Є від
3.05.2010 року на
транспортно-експедиторське
обслуговування, виписку банку про
переказ коштів за даною поставкою,
копію рахунку за яким здійснювалася
попередня оплата, оборотно-сальдові
відомості за рахунком 281 з поставки на
баланс товарів, які надходили за
контрактом у липні, вересні та грудні
2010 року; за ВМД № 700120801/2011/000976 - платіжне
доручення №167 від 23.06.2011 року (про
оплату витрат з доставки товару),
договір №01/10/Є від 3.05.2010 року на
транспортно-експедиторське
обслуговування.

21 липня 2011 року Митниця прийняла
Рішення № 700000006/2011/000663/1 та №
700000006/2011/000664/1 щодо визначення митної
вартості товарів за шостим (резервним
методом).

Колегія суддів, погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
про відмову у задоволенні позову, з
таких підстав.

Суд першої інстанції, посилаючись на
відсутність проведення консультацій з
Товариством, на інформацію з витягу з
цінової бази Єдиної автоматизованої
інформаційної системи Державної
системи України (далі - ЄАІС ДМСУ), пакет
документів на підтвердження заявленої
митної вартості товару, дійшов до
помилкового висновку, що митним
органом при здійсненні митного
оформлення товару, який був ввезений
Товариством на митну територію
України, були допущені порушення вимог
діючого законодавства.

Відповідно до ст. 260 Митного кодексу
України митна вартість товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до положень цього Кодексу.
Порядок визначення митної вартості
товарів поширюється на товари,

які переміщуються через митний кордон
України. Для цілей визначення митної
вартості використовується інформація,
підготовлена у спосіб, сумісний з
принципами бухгалтерського обліку,
прийнятими у відповідній країні і
доцільними для певного методу
визначення митної вартості. Методи
визначення митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та умови їх застосування
встановлюються цим Кодексом.

Згідно з ст. 261 Митного кодексу України
відомості про митну вартість товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, використовуються для
нарахування податків і зборів
(обов'язкових платежів), ведення митної
статистики, а також у відповідних
випадках для розрахунків у разі
застосування штрафів, інших санкцій та
стягнень, встановлених законами
України.

Відповідно до ст. 264 Митного кодексу
України заявлена декларантом митна
вартість товарів і подані ним
відомості про її визначення повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню. У разі потреби у
підтвердженні заявленої митної
вартості товарів декларант
зобов'язаний подати митному органу
необхідні для цього відомості та
забезпечити можливість їх перевірки
відповідно до порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з ст. 266 Митного кодексу України
визначення митної вартості товарів,
які імпортуються в Україну,
здійснюється за такими методами: 1) за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); 2) за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; 3) за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; 4) на
основі віднімання вартості; 5) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); 6) резервного.

Якщо митна вартість не може бути
визначена за першим методом згідно з
положеннями статті 267 цього Кодексу,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості
відповідно до вимог статей 268 і 269 цього
Кодексу. У ході таких консультацій
митний орган та декларант можуть
здійснити обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, відповідно до вимог статей 268 і
269 цього Кодексу за основу може братися
або ціна, за якою оцінювані ідентичні
або подібні (аналогічні) товари були
продані в Україні не пов'язаному з
продавцем покупцю відповідно до вимог
статті 271, або обчислена відповідно до
вимог статті 272 цього Кодексу вартість
товарів.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та
додавання вартості (обчислена
вартість) можуть застосовуватися у
будь-якій послідовності на розсуд
декларанта.

У разі якщо неможливо застосувати
жоден із зазначених методів, митна
вартість визначається за резервним
методом відповідно до вимог,
установлених статтею 273 цього Кодексу.

Згідно з ст. 267 Митного кодексу України
митною вартістю за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються, є вартість
операції, тобто ціна, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за товари,
якщо вони продаються на експорт в
Україну, скоригована в разі потреби
відповідно до частини другої цієї
статті. Ціна, що була фактично сплачена
або підлягає сплаті, - це загальна сума
всіх платежів, які були здійснені або
які повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб. Такі платежі можуть бути
здійснені прямо або опосередковано
шляхом переказу грошей, акредитиву,
інкасування або за допомогою інших
розрахунків (вексель, передача цінних
документів тощо). Термін «ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті»
стосується тільки ціни оцінюваних
товарів. Дивіденди або інші платежі
покупця на користь продавця, не
пов'язані з оцінюваними товарами, не є
частиною митної вартості. Додавання до
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, згідно з цією статтею
робляться лише на основі об'єктивних
даних, що підтверджуються
документально та піддаються
обчисленню.

При визначенні митної вартості до ціни,
що була фактично сплачена або підлягає
сплаті за оцінювані товари, додаються
подальші витрати, якщо вони не
включалися до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті, зокрема:
витрати, понесені покупцем, витрати на
транспортування оцінюваних товарів до
аеропорту, порту або іншого місця
ввезення на митну територію України;
витрати на завантаження, розвантаження
та обробку оцінюваних товарів,
пов'язані з їх транспортуванням до
аеропорту, порту або іншого місця
ввезення на митну територію України;
витрати на страхування цих товарів
тощо.

Використані декларантом відомості
повинні бути об'єктивними, піддаватися
обчисленню та підтверджуватися
документально.

У разі якщо митна вартість товарів не
може бути визначена шляхом
послідовного використання методів,
зазначених у статтях 267 - 272 цього
Кодексу, митна вартість оцінюваних
товарів визначається з використанням
способів, які не суперечать законам
України і є сумісними з відповідними
принципами і положеннями Генеральної
угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ).

Відповідно до статті VII Генеральної
угоди з тарифів і торгівлі оцінка
ввезеного товару для митних цілей має
бути заснована на дійсній вартості
ввезеного товару, який обкладається
митом, або аналогічного товару, і не
повинна засновуватися на вартості
товару вітчизняного виробництва чи на
довільних чи фіктивних оцінках.

Відповідно до п. 7 Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 1766 від
20.12.2006 року (далі - Порядок №1766), для
підтвердження заявлених відомостей
про митну вартість товарів декларант
зобов'язаний подати:
зовнішньоекономічний договір
(контракт) і додатки до нього;
рахунок-фактуру (інвойс) або
рахунок-проформу; банківські платіжні
документи (якщо рахунок сплачено), а
також інші платіжні та/або
бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
рішення митного органу про визначення
митної вартості раніше ввезених
ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів, якщо воно
прийнято за одним договором
(контрактом); пакувальні листи; копію
ліцензії на ввезення (вивезення)
товарів, імпорт (експорт) яких підлягає
ліцензуванню.

Пунктом 11 зазначеного Порядку
передбачено, що для підтвердження
митної вартості товарів на вимогу
митного органу декларант зобов'язаний
подати додаткові документи.

Відповідно до п. 14 Порядку №1766 якщо
декларантом не подано в установлений
строк додаткові документи або якщо він
відмовився від їх подання, митну
вартість товарів визначає митний орган
на підставі наявних відомостей згідно
із законодавством.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що Товариство надало
митному органу додаткові документи для
підтвердження заявленої митної
вартості не в повному обсязі.

Витребування митним органом договору
(контракту) про перевезення,
транспортні та страхові документи
зумовлено тим, що відповідно до
фрахтового інвойсу №1870 від 21.06.2011 року
вартість транспортування товару
становить 25 474,69 грн., але декларант не
надав до митниці банківські документи,
що підтверджують оплату за
транспортування товару. Відповідно до
п. 8 Порядку №1766 для підтвердження
транспортних витрат, які включені до
ціни товару, декларант зобов'язаний
надати договір (контракт) про
перевезення, транспортні та страхові
документи. Ця вимога митного органу
декларантом Товариством не виконана.

Крім того, Товариством не повністю були
підтверджені транспортні витрати.

Так, на підтвердження транспортних
витрат Товариством були надані:
договір №04/10/є від 03.03.2010 року на
транспортно-експедиторське
обслуговування, укладений між ним
(замовник) та ВАТ «Фарконт-Маріуполь»,
рахунок №1870 від 21.06.2011 року виставлений
ВАТ «Фарконт-Маріуполь» та платіжне
доручення №167 від 26.03.2011 року
Товариству.

Відповідно до п.п. 2.1.2, 2.1.4 договору
№04/10/є на транспортно-експедиторське
обслуговування Виконавець (ВАТ
«Фарконт-Маріуполь») зобов'язалося
укласти договори та угоди з
транспортними, експедиторськими та
іншими організаціями для виконання
зобов'язань за вказаним договором.

За рахунком №1870 від 21.06.2011 року
вартість фрахту становить 25 474,69 грн.

Таким чином, ВАТ «Фарконт-Маріуполь» не
є безпосереднім перевізником.

Крім того, відповідно до п.3.1
зазначеного договору №04/10/є від 3.03.2010
року послуги виконавця, морський фрахт
та інші платежі, пов'язані з виконанням
цього договору, оплачуються
замовником.

Проте, відповідно до рахунку № 1870
Товариство здійснило оплату тільки за
фрахт, а вартість експедиторських
послуг не включена до даного рахунку.

Вирішення питання перевірки та
контролю правильності обчислення
декларантом митної вартості, а також
самостійного її визначення у
встановлених Законом випадках
відноситься до виключної компетенції
митного органу.

Суд апеляційної інстанції
обґрунтовано зазначив, що Митниця за
відсутності надання Товариством всіх
додаткових документів, які б в своїй
сукупності підтвердили митну вартість
задекларованого товару та
неможливість застосувати в даному
випадку жоден з наступних методів,
наступних за першим в їх послідовному
застосуванні, правильно застосувала
шостий (резервний) метод визначення
митної вартості товару.

Суд першої інстанції необґрунтовано
взяв до уваги лише митні оформлення,
здійсненні Митницею за рівнем митної
вартості 1,6- 1,65 дол.США/кг, оскільки за
ціновою базою ЄАІС ДМСУ у більш
наближений час до часу митного
оформлення Товариству розмитнення
товарів було здійснене і за рівнем
митної вартості, що є значно вищим.

Висновок суду апеляційної інстанції
про відмову у задоволенні позову є
обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права під час ухвалення
судових рішень чи вчинення
процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судове рішення ухвалене з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
касаційних скаргах, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Баронг»
відхилити.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Блажівська Н.Є.

Усенко Є.А.