Справа № К/9991/56188/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року м. Київ
К/9991/56188/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державного комітету
України у справах національностей та
релігій про визнання рішення нечинним
та зобов'язання вчинити дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 18 квітня 2011 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2011
року ,-

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_4
звернулася із зазначеним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця. В
обґрунтування позову зазначала, що є
громадянкою Афганістану і через
побоювання стати жертвою
переслідування внаслідок належності
до певної соціальної групи була
змушена покинути країну своєї
громадянської належності та прибула до
України. У 2009 року позивач звернулася з
заявою про надання статусу біженця,
однак 9 серпня 2010 року відповідач
відмовив в оформленні документів щодо
надання такого статусу з підстав
необґрунтованості заяви.

Дану відмову позивач вважає
протиправною, тому посилаючись на ці
обставини і на неправильне
застосування Закону України «Про
біженців», Женевської Конвенції про
статус біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просила про
задоволення позовних вимог.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
судові рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з
того, що у позивача відсутні
обґрунтовані обставини для побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками віросповідання, раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_4 є громадянкою
Афганістану, звідки у лютому 2009 року
виїхала до Росії транзитом через
Таджикистан і Киргизстан. 22 березня 2009
року разом з двома своїми
неповнолітніми дітьми прибула в
Україну до м. Одеса, де 16 квітня 2009 року
звернулася до міграційної служби з
метою отримання статусу біженця.
Підставою для такого звернення
слугувало побоювання стати жертвою
переслідування через належність до
певної соціальної групи, зокрема
одинокої жінки з дітьми. Повідомленням
№ 17-9-1013 від 9 серпня 2010 позивачу
відмовлено в оформленні відповідних
документів, оскільки відсутні умови,
передбачені статтею 1 Закону України
«Про біженців».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що фактів звернення до
правоохоронних органів у країні
походження щодо свого переслідування
за ознаками приналежності до певної
соціальної групи, позивачем не
наведено і доказів зазначеному судами
не встановлено.

Твердження позивача про загрозу
її життю і здоров'ю у разі повернення на
батьківщину не доведено в суді. Крім
того, встановлено, що до жодних
політичних партій позивач не
відноситься, погроз, пов'язаних з її
расою, національністю, віросповіданням
тощо, вона не отримувала.

Суди дійшли правильного висновку,
що ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Системний аналіз доказів по
справі, щодо фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань щодо позивача,
не має.

За таких обставин, підстав для
надання позивачеві статусу біженця в
Україні, немає.

У відповідності з абзацом шостим
статті 12 Закону України «Про біженців»
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
через її належність а до певної
соціальної групи, немає.

Отже, відповідач правомірно
відмовив позивачу в оформлені
відповідних документів.

Таким чином, рішення судів
попередніх інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало