Справа № 806/2021/14
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
Житомир справа № 806/2021/14

категорія 3.4

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токаревої М.С.,

за участі секретаря Смолінської І.П.,

за участі позивачів та представника
відповідача

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до управління
державної міграційної служби України в
Житомирській області про визнання
протиправними та скасування рішень,
зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до
Житомирського окружного
адміністративного суду з позовом до
управління державної міграційної
служби України в Житомирській області
про визнання протиправними та
скасування рішень, зобов'язання
вчинити дії. В обґрунтування позову
позивачі зазначили, що будучи
громадянами Російської Федерації, у
квітні 2014 року звернулися до
відповідача із заявами про визнання
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, оскільки на їх
думку, у країні постійного проживання
існує реальна загроза їх політичного
переслідування внаслідок здійснення
правозахисної діяльності ОСОБА_1 та
політичних поглядів. Наказами
управління державної міграційної
служби України в Житомирській області
від 25 квітня 2014 року №57 о/д та 58 о/д їм
було відмовлено у оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту.
Позивачі вважають, що відповідач про
винесенні оскаржуваних рішень діяв
необґрунтовано у зв'язку з тим, просять
визнати протиправними та скасувати
накази управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області №57 о/д та 58 о/д, а
також зобов'язати управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області прийняти рішення
про оформлення ОСОБА_1 та ОСОБА_4
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивачі позовні
вимоги підтримали з підстав викладених
у позовній заяві, позов просили
задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав та
заперечував щодо його задоволення з
підстав викладених у письмових
запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, свідків,
дослідивши письмові докази наявні у
матеріалах справи, дійшов висновку, що
позов обґрунтований та підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачі 10 квітня 2014 року звернулися до
відповідача із заявами про визнання
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, оскільки на їх
думку, у країні постійного проживання
існує реальна загроза їх політичного
переслідування внаслідок здійснення
правозахисної діяльності ОСОБА_1 та
політичних поглядів. ОСОБА_2 є дружиною
останнього.

Наказами управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області від 25.04.2014 року
№57 о/д та 58 о/д їм було відмовлено у
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту.

Частиною 6 статті 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(№3671-VI від 08.07.2011, далі - Закон) рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
встановлено:

біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави
дійти суду до висновку про обов'язок
відповідача при розгляді документів
заявника перевіряти обставини, які
надають підстави віднести особу до
категорії осіб які претендують на
отримання статусу біженця, так і до
категорії осіб, які потребують
додаткового захисту або встановити
належність заяви, як такої, що носить
характер зловживання.

Відповідач вказує, що заяви позивачів є
очевидно необґрунтованими, тобто
відсутні умови, зазначені п.1 та 13 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Суд не погоджується з такою позицією
відповідача зважаючи на наступне.

Слід відмітити, що згідно правової
позиції Вищого адміністративного суду,
викладеній у постанові Пленуму №1 від
25.06.2009 року, при розгляді зазначених
справ судам слід ураховувати, що
підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватися від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Позивачі не заперечують той факт, що
дійсно, вони тривалий час
безперешкодно перетинали кордон
України з Російською Федерацією, як у
одному, так і у іншому напрямку. Дійсно,
вони, як і вказує відповідач, не є
членами жодної політичної, релігійної,
військової чи громадської організації,
однак мають активну соціальну позицію
щодо підтримки незалежності України та
подій, що сталися в Україні в період з
листопада 2013 року по теперішній час,
зокрема революції. Крім того, не
підтримують анексії Російською
Федерацією Кримського півострова.

Позивачі на обґрунтування своєї
позиції вказали, що ОСОБА_1 приймав
участь у якості адвоката та
представляв інтереси С.Бандери при
розгляді справи щодо визнання
незаконним та скасування Указу
Президента України №46/2010 "Про
присвоєння С.Бандері звання Герой
України". На підтвердження наведених
обставин надали ряд роздруківок
публікацій у засобах масової
інформації з яких чітко вбачається
негативне ставлення та переслідування
правоохоронними органами Російської
Федерації осіб, які прибувають до
Російської Федерації з території
України та підтримують незалежність
України, її унітарність та події, що на
даний час відбуваються в Україні,
зокрема події "майдану".

Суд не приймає до уваги твердження
відповідача щодо того, що обов'язок
доказування можливого переслідування
та загрози його життю та безпеці
покладено на особу, яка звертається до
органу міграційної служби із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
наступних підстав.

Крім того, слід зазначити, що позивач в
обгрунтування побоювання стати
жертвою переслідувань зазначив
загально відомі факти.

Частиною 11 статті 9 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісті ст. 10 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є друзями
позивача, пояснили, що вони були
присутні при зустрічі невідомих осіб,
які представилися співробітниками ФСБ,
з позивачем. Зазначені особи
погрожували позивачу з приводу його
професійної діяльності та політичних
переконань.

Системний аналіз наведеної норми
свідчить, що орган міграційної служби
приймає рішення за наслідками
розгляду заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту лише після всебічного вивчення
і оцінки всіх документів та матеріалів,
тобто, саме на орган міграційної служби
законодавством покладено обов'язок
щодо проведення збору та аналізу
інформації про країну походження та
про особу заявника.

Крім того, рішення за наслідками
розгляду заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту повинно бути обґрунтованим.

Проте, в порушення зазначених вимог
Закону відповідачем при розгляді заяв
позивачів не було проведено жодного
збору та аналізу інформації про країну
походження та про особи заявників, а
також обставин вказаних самими
заявниками.

На думку суду та враховуючи викладені
обставини, накази управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області від 25.04.2014 року
№57 о/д та 58 о/д є необґрунтованими,
оскільки, як пояснив у судовому
засіданні представник відповідача,
єдиною підставою для їх винесення є та
умова, що позивачі не є членами жодної
політичної, релігійної, військової чи
громадської організації.

Зважаючи на наведене, суд дійшов
висновку, що вказані накази є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Водночас, у ході судового розгляду було
встановлено, що по відношенню до
позивачів, у країні їх постійного
проживання, існує очевидна небезпека
їх життю та безпеці, а тому належним
способом захисту прав позивачів є
зобов'язання управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області прийняти рішення
про оформлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведені обставини позов є
обґрунтованим та підлягає задоволенню
у повному обсязі.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області про відмову
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, що
оформлені наказами №№57,58 від 25 квітня
2014 року.

Зобов'язати управління державної
міграційної служби України в
Житомирській області прийняти рішення
про оформлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 06
червня 2014 р.