Справа № 2а/0570/2190/12
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/44530/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 08 червня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
відділу державної виконавчої служби
Петровського районного управління
юстиції у м. Донецьку, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСіббанк», про зобов'язання вчинити
певні дії,

встановила:

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до відділу державної
виконавчої служби Петровського
районного управління юстиції у м.
Донецьку, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Акціонерний комерційний інноваційний
банк «УкрСіббанк», в якому просила
зобов'язати відповідача винести
постанову про зняття арешту з квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 08 червня 2012
року скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник
позивача просить постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 08 червня 2012 року скасувати, а
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року залишити в силі, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає,
оскільки рішення суду апеляційної
інстанції постановлене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана вірно, а доводи касаційної
скарги є необґрунтованими і не дають
підстав, які передбачені статтями 225 - 229
Кодексу адміністративного судочинства
України, для зміни чи скасування
судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 30 травня 2005 року було
укладено кредитний договір між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, а також
договір купівлі-продажу трикімнатної
квартири, загальною площею - 60,10 кв.м., що
розташована за адресою:
АДРЕСА_1, між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_4

22 червня 2005 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено
договір іпотеки, предметом якої є
вищезазначена квартира.

03 вересня 2010 року відкрито виконавче
провадження на підставі виконавчого
листа, виданого Петровським районним
судом м. Донецька 17 червня 2010 року про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
боргу за договором позики від 21
листопада 2007 року в розмірі 253212,80 грн, 3%
річних від простроченої суми - 17294,78 грн,
судового збору в розмірі 1700 грн, витрат
на інформаціно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 30 грн,
витрат, пов'язаних з участю адвоката у
судовому процесі 1500 грн, надано строк
для добровільного виконання
виконавчого напису до 10 вересня 2010 року
та накладено арешт на все майно ОСОБА_4

02 листопада 2010 року державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Петровського
районного управління юстиції у м.
Донецьку проведено опис та арешт майна,
а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Положеннями статті 55 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що державним виконавцем
за постановою про відкриття
виконавчого провадження або за
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
може бути накладений арешт у межах суми
стягнення за виконавчими документами з
урахуванням витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій на
виконання на все майно боржника або на
окремо визначене майно боржника. У разі
потреби постанова, якою накладено
арешт на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження,
надсилається державним виконавцем до
органу нотаріату та інших органів, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до статті 52 Закону України
«Про виконавче провадження» стягнення
на заставлене майно в порядку
примусового виконання допускається за
виконавчими документами для
задоволення вимог
стягувача-заставодержателя. За
постановою державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, винесеної
у виконавчому провадженні про
звернення стягнення на заставлене
майно, стягнення звертається на вільне
від застави майно боржника. Для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернено у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; коли
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. Про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або тоді, коли йому стало
відомо, що арештоване майно боржника
знаходиться у заставі, та роз'яснює
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про звільнення
заставленого майна з-під арешту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відділом державної виконавчої служби
Петровського районного управління
юстиції у м. Донецьку не враховано, що
частина майна, на яке накладено арешт,
належить позивачу на праві спільної
сумісної власності, в результаті чого
останній обмежений у використанні
свого конституційного права.

Положеннями статті 59 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено право особи, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, звернення до суду з
позовом про визнання права на майно і
про звільнення майна з-під арешту.

Згідно зі статтею 65 Сімейного кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Відповідно до договору поруки від 30
травня 2005 року ОСОБА_2 є поручителем
боржника (ОСОБА_4) за спірним виконавчим
провадженням стосовно зобов'язань, що
виникли з кредитного договору від 30
травня 2005 року.

Статтею 67 Сімейного кодексу України
визначено, що дружина, чоловік мають
право укласти з іншою особою договір
купівлі-продажу, міни, дарування,
довічного утримання (догляду), застави
щодо своєї частки у праві спільної
сумісної власності подружжя лише після
її визначення та виділу в натурі або
визначення порядку користування
майном.

Таким чином, вірним є висновок суду
апеляційної інстанції про те, що
оскільки ОСОБА_2 право власності на
частку майна у спільній сумісній
власності не визначено та в натурі не
виділено, не визначено порядок
користування майном, з позовом про
визнання її частки власності в
квартирі та про звільнення з під арешту
майна до суду вона не зверталась, то у
відповідача відсутні підстави для
зняття арешту з квартири за адресою:
АДРЕСА_1, яка документально є власністю
боржника виконавчого провадження
ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає. Постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 08 червня 2012 року
необхідно залишити без змін, оскільки
вона є законною і обґрунтованою та
постановлена з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 08 червня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої
служби Петровського районного
управління юстиції у м. Донецьку, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСіббанк», про зобов'язання вчинити
певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
О.П. Стародуб

І.В. Штульман