Справа № 2а-3827/10
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 року м. Київ
К/9991/51847/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Прокуратури м.
Севастополя про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на ухвалу Окружного адміністративного
суду м. Севастополя від 28 березня 2011
року, постанову та ухвали
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 13 липня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Прокуратури м. Севастополя в
якому просив визнати дії відповідача
щодо розгляду його звернення
протиправними, зобов'язати останнього
надати обґрунтовану та вмотивовану
відповідь у відповідності до вимог
Закону України від 2 жовтня 1996 року №
393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі -
Закон № 393/96-ВР) та стягнути моральну
шкоду заподіяну незаконними діями та
бездіяльністю відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що 24
вересня 2010 року звернувся до
відповідача із зверненням (скаргою),
проте відповідь на нього надана з
порушенням строку, встановленого
статтею 20 Закону № 393/96-ВР, є
необґрунтованою та невмотивованою,
крім того, Прокуратурою, в порушення
вимог частини 4 статті 7 цього Закону,
протиправно прийнято рішення про
направлення скарги на розгляд
начальнику Територіальної державної
інспекції праці у м. Севастополі.

Вважаючи це порушенням своїх прав,
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Севастополя
від 17 січня 2011 року позов задоволено
частково, визнано протиправними дії
Прокуратури міста Севастополя по
направлення 8 жовтня 2010 року за №
07-1541вих-10 копії заяви позивача від 24
вересня 2010 року на розгляд начальнику
Територіальної державної інспекції
праці у м. Севастополі Бродському В.Л. В
решті позову відмовлено.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 13 липня 2011 року, постанову суду
першої інстанції скасовано та прийнято
нову постанову, якою в задоволенні
позову відмовлено.

Крім того, 4 лютого 2011 року позивач
звернувся з заявою про винесення
додаткового судового рішення,
мотивуючи її тим, що суд першої
інстанції при прийнятті постанови не
вирішив всі позовні вимоги та заявлені
ним під час розгляду справи клопотання,
а також просив постановити окрему
ухвалу у зв'язку з виявленими під час
розгляду справи порушеннями
законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Севастополя від 28 березня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 13 липня 2011
року позивачу відмовлено у задоволенні
заяви про винесення додаткового
судового рішення та постановлення
окремої ухвали.

Також скаржником ставиться питання про
перегляд ухвали Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 13 липня 2011 року, якою відмовлено у
задоволенні його заяви про відвід
суддів апеляційного суду.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить рішення
судів скасувати, задовольни позов в
повному обсязі та задовольнити заяву
про винесення додаткового судового
рішення і постановлення окремої
ухвали.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову та
заяви про винесення додаткового
судового рішення і постановлення
окремої ухвали, суди на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що скаржнику
надана обґрунтована та вичерпна
відповідь по суті порушених у скарзі
від 24 вересня 2010 року питань у строк,
передбачений Законом № 393/96-ВР, рішення
відповідача про направлення скарги за
належністю не порушують положення
частини 4 статті 7 цього Закону, а
підстави для винесення додаткового
судового рішення та постановлення
окремої ухвали відсутні.

За вимогами частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Так, вирішуючи спір по суті позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив, зокрема з вимог положень
статті 40 Конституції України,
відповідно до якої усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
статтею 40 Конституції України права,
регламентовано Законом №393/96-ВР.

Преамбулою до Закону № 393/96-ВР
передбачено, що цей Закон регулює
питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
Конституцією України права вносити в
органи державної влади, об'єднання
громадян відповідно до їх статуту
пропозиції про поліпшення їх
діяльності, викривати недоліки в
роботі, оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів.

Відповідно до статті 1 вказаного
Закону, громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно положень частини 1 і 4 статті 3
Закону № 393/96-ВР під зверненнями
громадян слід розуміти викладені в
письмовій або усній формі пропозиції
(зауваження), заяви (клопотання) і
скарги.

Скарга - звернення з вимогою про
поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Статтями 4, 5 Закону № 393/96-ВР
передбачено, що до рішень, дій
(бездіяльності), які можуть бути
оскаржені, належать такі у сфері
управлінської діяльності, внаслідок
яких: порушено права і законні інтереси
чи свободи громадянина (групи
громадян); створено перешкоди для
здійснення громадянином його прав і
законних інтересів чи свобод;
незаконно покладено на громадянина
які-небудь обов'язки або його незаконно
притягнуто до відповідальності.

Звернення адресуються органам
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємствам,
установам, організаціям незалежно від
форм власності, об'єднанням громадян
або посадовим особам, до повноважень
яких належить вирішення порушених у
зверненнях питань.

За приписами частин 3, 4 статті 7 Закону
№ 393/96-ВР якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями.

Забороняється направляти скарги
громадян для розгляду тим органам або
посадовим особам, дії чи рішення яких
оскаржуються.

За правилами статті 14 Закону № 393/96-ВР
Скарга на дії чи рішення органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації, об'єднання
громадян, засобів масової інформації,
посадової особи подається у порядку
підлеглості вищому органу або
посадовій особі, що не позбавляє
громадянина права звернутися до суду
відповідно до чинного законодавства, а
в разі відсутності такого органу або
незгоди громадянина з прийнятим за
скаргою рішенням - безпосередньо до
суду.

Положеннями статті 19 цього Закону
встановлено, що органи державної влади
і місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації
незалежно від форм власності,
об'єднання громадян, засоби масової
інформації, їх керівники та інші
посадові особи в межах своїх
повноважень, зокрема, зобов'язані:
об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги; письмово
повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; вживати
заходів щодо відшкодування у
встановленому законом порядку
матеріальних збитків, якщо їх було
завдано громадянину в результаті
ущемлення його прав чи законних
інтересів, вирішувати питання про
відповідальність осіб, з вини яких було
допущено порушення, а також на прохання
громадянина не пізніш як у місячний
термін довести прийняте рішення до
відома органу місцевого
самоврядування, трудового колективу чи
об'єднання громадян за місцем
проживання громадянина; особисто
організовувати та перевіряти стан
розгляду заяв чи скарг громадян,
вживати заходів до усунення причин, що
їх породжують, систематично
аналізувати та інформувати населення
про хід цієї роботи.

Відповідно до статті 20 Закону №393/96-ВР
звернення розглядаються і вирішуються
у термін не більше одного місяця від
дня їх надходження, а ті, які не
потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи, організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

Питання щодо діяльності органів
прокуратури щодо розгляду та вирішення
заяв, скарг і пропозицій також
регулюється нормами Закону України від
5 листопада 1991 року № 1798-ХІІ «Про
прокуратуру» (далі Закон № 1798-ХІІ).

Статтею 12 цього Закону встановлено, що
прокурор розглядає заяви і скарги про
порушення прав громадян та юридичних
осіб, крім скарг, розгляд яких
віднесено до компетенції суду.

Наказом Генерального прокурора
України від 28 грудня 2005 року № 9гн, з
метою забезпечення виконання вимог
Конституції України, Законів України
«Про звернення громадян», «Про статус
народного депутата України», «Про
статус депутатів місцевих рад», Указу
Президента України «Про додаткові
заходи щодо забезпечення реалізації
громадянами конституційного права на
звернення», вдосконалення діяльності
органів прокуратури щодо розгляду та
вирішенні заяв, скарг і пропозицій,
затверджено Інструкцію про порядок
розгляду і вирішення звернень та
особистого прийому в органах
прокуратури України (далі Інструкція),
якою встановлюється порядок розгляду і
вирішення звернень громадян, службових
та інших осіб, запитів і звернень
народних депутатів України, депутатів
місцевих рад, а також прийому громадян,
службових та інших осіб у Генеральній
прокуратурі України, прокуратурах
Автономної Республіки Крим, областей,
міст Києва і Севастополя, військових
прокуратурах регіонів та
Військово-Морських Сил України,
міських, районних, міжрайонних і
прирівняних до них прокуратурах.

Судом встановлено, що 24 вересня 2010 року
позивач звернувся до відповідача із
зверненням (скаргою), яке надійшло до
Прокуратури міста Севастополя 1 жовтня
2010 року та зареєстроване 4 жовтня 2010
року за № 4965.

У відповідності до пунктів 3.2 та 3.3
Інструкції по кожному зверненню в
прокуратурах усіх рівнів може бути
виконана одна з таких дій: прийнято до
розгляду; передано на вирішення до
підпорядкованої прокуратури;
направлено до іншого відомства;
долучено до скарги, що раніше надійшла,
або до матеріалів кримінальної справи.

Звернення громадян, службових та інших
осіб у 5-денний строк направляються за
належністю з одночасним повідомленням
про це заявників оперативними
працівниками управління розгляду
звернень та прийому громадян
Генеральної прокуратури України,
галузевих відділів обласних і
прирівняних до них прокуратур,
міськими, районними, міжрайонними
прокурорами та їх заступниками. У цей
же термін повідомляється автор про
долучення звернення до матеріалів
кримінальної справи для перевірки під
час досудового слідства.

8 жовтня 2010 року копії вказаного
звернення направлені прокурорам
Ленінського і Нахімовського районів
міста Севастополя, а також начальнику
Територіальної державної інспекції
праці у м. Севастополі Бродському В.Л.
та виконуючому обов'язки начальника
Севастопольського міського центру
зайнятості Шапіру О.Й., до повноважень
яких належить вирішення частини
порушених у скарзі питань для надання
обґрунтованої відповіді.

Отже, рішення відповідача відповідають
положенням частини 3 статті 7 Закону №
393/96-ВР та пунктам 3.2 та 3.3 Інструкції.

Також, суд апеляційної інстанції
дійшов правильного висновку про
додержання відповідачем вимог частини
4 статті 7 Закону № 393/96-ВР при
направленні скарги начальнику
Територіальної державної інспекції
праці у м. Севастополі Бродському В.Л.,
оскільки однією з вимог, скаржник
просив зобов'язати останнього провести
перевірку додержання трудового
законодавства та охорони праці.

Відповідь на скаргу надана позивачу 2
листопада 2010 року Територіальною
державною інспекцією праці у м.
Севастополі та 4 листопада 2010 року
Прокуратурою міста Севастополя, тобто
у строк, встановлений статтею 20 Закону
№ 393/96-ВР та статтею 40 Конституції
України.

З огляду на викладене, відповідач при
розгляді скарги позивача прийняв
рішення, передбачене пунктами 3.2 і 3.3
Інструкції в порядку та у строк
встановлений Законом № 393/96-ВР по суті
порушених у зверненні питань, а тому
діяв на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Крім того, правильними є висновки судів
щодо відсутності підстав для
задоволення заяви позивача про
винесення додаткового судового
рішення і постановлення окремої ухвали
враховуючи наступне.

Частина 1 статті 166 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що суд, виявивши під час
розгляду справи порушення закону, може
постановити окрему ухвалу і направити
її відповідним суб'єктам владних
повноважень для вжиття заходів щодо
усунення причин та умов, що сприяли
порушенню закону. Про вжиті заходи суд
повідомляється не пізніше одного
місяця після надходження окремої
ухвали.

Згідно частини 1 статті 168 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, що ухвалив судове рішення, може за
заявою особи, яка брала участь у справі,
чи з власної ініціативи прийняти
додаткову постанову чи постановити
додаткову ухвалу у випадках, якщо: щодо
однієї із позовних вимог, з приводу
якої досліджувалися докази, чи одного з
клопотань не ухвалено рішення; суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення; судом не вирішено питання про
судові витрати.

Як правильно встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
суд першої інстанції у своїй постанові
вирішив всі позовні вимоги та
клопотання заявлені позивачем,
порушення закону під час розгляду
справи судом не виявлено, а тому
підстави для задоволення заяви про
винесення додаткового судового
рішення і постановлення окремої ухвали
відсутні.

Стосовно вимог скаржника щодо
касаційного перегляду ухвали
апеляційного суду, якою відмовлено у
задоволенні заяви про відвід, колегія
суддів зазначає, що така постановлена з
дотриманням норм процесуального права,
а відтак відсутні підстави для її
скасування.

Таким чином, рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 211, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
ухвалу Окружного адміністративного
суду м. Севастополя від 28 березня 2011
року, постанову та ухвали
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 13 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало