Справа № 2а-3698/11/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/84194/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 03.07.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.11.2011

у справі № 2а-3698/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Торговий дім
„Євромет"

до Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі

м. Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Торговий дім
„Євромет" звернулось до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі
м. Харкова про скасування податкових
повідомлень - рішень: № від 23.03.2011;
№ від 23.03.2011.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від
07.07.2011 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08.11.2011 постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
07.07.2011 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанцій при вирішенні спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведена
планова виїзна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 05.09.2009 по
30.09.2010 та складено акт №560/233/34330281 від
07.02.2011.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення - рішення: № від
23.03.2011, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
прибуток на суму 932138, 75 грн.: основний
платіж 745711 грн., за штрафні (фінансові)
санкції 186427, 75 грн.; № від 23.03.2011,
яким підприємству збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на суму 1107326,25 грн.:
основний платіж 885861 грн., штрафні
(фінансові) санкції 221465, 25 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", занижено податок на
прибуток у загальній сумі 745711 грн.; пп.
7.4.1, пп. 7.4.4, пп. 7.4.5, п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", занижено податок на додану
вартість у загальній сумі 885861 грн.

Суди попередніх інстанцій
задовольняючи позовні вимоги, виходили
з того, що відповідачем не надано
належних доказів, які свідчать про
неправомірність включення до складу
валових витрат, витрат по придбанню
товарів у ТОВ „Олі Трейд", ТОВ „Спорт
Інвест", ТОВ „Дніпродонсервіс", ТОВ
„Агробіотехнологія-Дніпро".

Відповідно до підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України „Про
податок на додану вартість" сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту "а" підпункту
7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону, якщо
у наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи
відповідачем доведено наявності
порушення у формуванні позивачем
податкового кредиту, за наслідками
якого Товариством заявлено до
відшкодування оспорювану суму податку
на додану вартість.

Відповідачем також не наведено
жодних доводів та не подано будь-яких
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Адже згідно з визначенням, що
міститься у пункті 1.8 статті 1 Закону
України „Про податок на додану
вартість", бюджетне відшкодування - це
сума, що підлягає поверненню платнику
податку з бюджету у зв'язку з надмірною
сплатою податку у випадках, визначених
цим Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (пункт 1.3 статті
1, підпункти 7.4.1 - 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України „Про податок на додану
вартість".

Так, пункт 1.3 статті 1 названого
Закону, даючи визначення платника
податку як особи, яка зобов'язана
утримати та внести до бюджету податок,
визначає при цьому, що податок
сплачується покупцем або особою, яка
імпортує товари на митну територію
України.

З огляду на зазначене слід
зробити висновок про те, що вимога
пункту 1.8 статті 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" щодо
надмірної сплати податку як необхідної
умови бюджетного відшкодування,
стосується платника, який згідно з цим
Законом поніс фактичні витрати по
сплаті податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинним документом є документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою
для віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Поряд з цим, як встановлено судами
попередніх інстанцій та не
заперечується відповідачем, фактичне
виконання спірних контрактів
підтверджується видатковими та
податковими накладними, платіжними
дорученнями.

Так, під час вирішення даного
спору суди дослідили правовідносини
позивача з кожним із спірних
контрагентів, встановивши зміст
господарських операцій, порядок їх
виконання та оформлення. При цьому суди
з'ясували, що виконання поставок
товарів в адресу позивача
підтверджується необхідними
первинними документами, які мають бути
складені в залежності від виду
господарської операцій, а саме -
договорами, податковими накладними,
видатковими накладними, актами
приймання-передачі, актами виконаних
робіт, довідками про вартість
виконаних підрядних робіт, актами
списання використаних матеріальних
цінностей тощо.

Таким чином, необхідною умовою
для віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Податковий кредит по податку на
додану вартість був задекларований
позивачем на підставі податкових
накладних отриманих від контрагентів
позивача: ТОВ „Олі Трейд", ТОВ „Спорт
Інвест", ТОВ „Дніпродонсервіс", ТОВ
„Агробіотехнологія-Дніпро" на суму 596569
грн. та від ТОВ „НВТЦ „ЛГМ", ТОВ
„КМБУД", ТОВ "Фортуна", ПП „ВКФ
„Укрпромснаб", ТОВ „Промімпекс", ТОВ
„Лугметсервис" на суму 289292 грн.

Поряд з цим, як встановлено судами
попередніх інстанцій, фактичне
виконання спірних контрактів
підтверджується видатковими та
податковими накладними, платіжними
дорученнями, товарно-транспортними
накладними, а придбаний позивачем
товар було реалізовано.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.11.2011 у
справі № 2а-3698/11/2070 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі
м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.11.2011 у
справі № 2а-3698/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко