Справа № 2а-2703/2531/2012
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року
м. Київ К/800/18156/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: Сіроша
М.В.,

суддів:
Блажівської Н.Є.,

Усенко Є.А.

розглянувши у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Севастополя на постанову
Ленінського районного м.
Севастополя від 11 жовтня 2012 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 4 березня 2013
року у адміністративній справі за
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Севастополя (далі - УПФУ),
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Севастополі
(далі - ГУПФУ),

про визнання дій протиправними та
зобов'язання поновити виплату пенсії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
УПФУ та ГУПФУ про зобов'язання поновити
нарахування та виплату пенсії за
вислугу років.

11 жовтня 2012 року постановою
Ленінського районного м. Севастополя,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 4 березня 2013
року, адміністративний позов
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
рішення № 599-М/03 від 2 листопада 2011 року
ГУПФУ про відмову ОСОБА_2 у поновлені
нарахування та виплати пенсії за
вислугу років.

Визнано незаконним та скасовано
рішення № 82-М від 28 березня 2012 року УПФУ
про відмову ОСОБА_2 у поновлені
нарахування та виплати пенсії за
вислугу років.

Зобов'язано УПФУ поновити ОСОБА_2
нарахування та виплату пенсії за
вислугу років, починаючи з 2 листопада
2011 року.

УПФУ звернулося із касаційною скаргою
про скасування постанови Ленінського
районного м. Севастополя та ухвали
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду і ухвалення
нової постанови про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 з 6
лютого 2002 року знаходився на
пенсійному обліку і отримував пенсію в
УПФУ.

У вересні 2004 року ОСОБА_2 виїхав на
постійне місце проживання до Держави
Ізраїль, перебуває на консульському
обліку з 27 вересня 2004 року, згідно
відмітки консульського відділу
Посольства України.

23 жовтня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
ГУПФУ з заявою про поновлення
нарахування та виплати пенсії.

08 листопада 2011 року ОСОБА_2 отримав лист
ГУПФУ з рішенням № 599-М/03 від 2
листопада 2011 року про відмову у
поновленні нарахування та виплати
пенсії, яка мотивована тим, що в пункті 3
резолютивної частини рішення
Конституційного суду України від 7
жовтня 2009 року зазначено, що
законодавчій владі України необхідно
привести положення інших законів у
відповідність з Конституцією України.
Оскільки це не зроблено, то у УПФУ немає
підстав для виплати пенсій громадянам
України, які проживають за її межами.

29 березня 2012 року ОСОБА_2 отримав
Рішення УПФУ № 82-М від 28 березня
2012 року, яким було відмовлено в
поновленні нарахування та виплати
пенсії за віком з посиланням на норми
ст. ст. 49, 51 Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", і зазначенням на
неврегульованість цього питання
національним законодавством.

Також, УПФУ зазначено, що виплата
ОСОБА_2 пенсії припинена на підставі
його заяви та ст. 92 Закону "Про пенсійне
забезпечення" в зв'язку з виїздом на
постійне проживання до Ізраїлю, на
теперішній час Верховною Радою України
не прийняті законодавчі акти, які
забезпечують виплату пенсії
громадянам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідні договори.

Суд касаційної інстанції зазначає, що
на правовідносини сторін
розповсюджувались норми Законів
України, а саме Закон України "Про
пенсійне забезпечення", Закон України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", які діяли в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
реєстрація міста проживання чи міста
перебування особи або її відсутність
не може бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір свого місця проживання, зі
збереженням усіх конституційних прав.
Позивач як громадянин України,
незалежно від країни свого проживання,
вправі користуватися всіма своїми
конституційними правами, в тому числі і
на пенсійне забезпечення, а тому за
відсутності законодавчих перешкод для
виплати пенсії відповідач зобов'язаний
відновити виплату пенсії позивачу.

Відповідно до п.3.3 Рішення
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року, вказаними нормами
Закону (ст. 51) конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору.

Судова колегія зазначає, що право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні. Держава, відповідно до
конституційних принципів, зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, в Україні чи за її
межами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
виплата пенсії припиняється на весь
час проживання (перебування)
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Відповідно до другого речення ст. 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 92 Закону України "Про
пенсійне забезпечення", винятки були
встановлені для громадян, які
проживають за кордоном, якщо пенсія їм
призначена внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання. У цих випадках пенсія
виплачується і за відсутності
міжнародного договору. Постановою
Кабінету Міністрів України "Про
порядок переведення пенсій громадян,
які виїхали на постійне проживання до
інших країн" від 6 квітня 1993
року N258 визначено відповідний механізм
виплати таких пенсій.

Рішенням Конституційного Суду України
№25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не виплата
пенсій громадянам України, які виїхали
з України, визнано неконституційним,
Конституційним Судом України визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними)
положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення
ст. 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-ІУ,
у зв'язку з чим застосуванню не
підлягають.

Рішенням Конституційного Суду
зазначено, що право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні,
оскільки держава, відповідно до
конституційних принципів, зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, в Україні чи за її
межами.

Колегія суддів зазначає, що з 1 січня
2004 року набрав чинності Закон України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування".

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин), цей
Закон регулює відносини, що виникають
між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування.

Дія інших нормативно-правових актів
може поширюватися на ці відносини лише
у випадках, передбачених Законом
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", або в
частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 16 Прикінцевих положень
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", до приведення
законодавства України у відповідність
із цим Законом закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Таким чином, положення Закону України
"Про пенсійне забезпечення"
застосовуються лише в частині, що не
суперечить нормам Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (ст. 92 Закону "Про пенсійне
забезпечення", ст.ст. 49, 51 Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування").

Відповідно до ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника, а
також у старості та в інших випадках,
передбачених законом. Це право
гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Виходячи з аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, судова колегія дійшла висновку,
що ОСОБА_2 має право на поновлення
виплати йому пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права під час ухвалення
судових рішень чи вчинення
процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судові рішення ухвалені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для їх
скасування з мотивів, викладених в
касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Севастополя
відхилити.

Постанову Ленінського районного м.
Севастополя від 11 жовтня 2012 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 4 березня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Блажівська Н.Є.

Усенко Є.А.