Справа № 2а-1770/476/12
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року м.
Київ К/9991/50967/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Костенко М. І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Сарненської
міжрайонної державної податкової
інспекції Рівненської області
Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 22.02.2012 р.

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2012 р.

у справі № 2а/1770/476/2012

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «МСМ ФАВОРИТ»

до Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «МСМ ФАВОРИТ» (далі -
позивач, ТОВ «МСМ ФАВОРИТ») звернулось
до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції (далі -
відповідач, Сарненська МДПІ) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
09.09.2011 р. № в частині збільшення
грошових зобов'язань з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
170 638, 01 грн. та податкового
повідомлення-рішення від 09.09.2011 р. №
в повному обсязі.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 22.02.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2012 р.,
позовні вимоги задоволені у повному
обсязі: визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 09.09.2011 р. №
в частині збільшення грошових
зобов'язань з податку на прибуток
підприємств на загальну суму 170 638, 01
грн. (в тому числі за основними платежем
136 510, 41 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 34 127, 60
грн.).; визнано протиправним та
скасовано повністю податкове
повідомлення-рішення від 09.09.2011 р. №
; вирішено питання про судові
витрати.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просив
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
22.02.2012 р. та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 26.06.2012 р. і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що посадовими особами
відповідача була проведена виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2009 р. по
31.12.2010 р., за результатами якої складено
акт від 30.08.2011 р. № 430/23/35717377, та
встановлено, що позивачем завищено
валові витрати на загальну суму 546 041, 67
грн. та завищено податковий кредит на
суму 109 208 грн. по безтоварних операціях
із контрагентами ТОВ «Автоєвразія» та
ПП «Флоратекс».

На підставі зазначеного акту
податкової перевірки відповідачем
09.09.2011 р. прийняті: - податкове
повідомлення-рішення № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на прибуток у розмірі 172 479
грн., з яких 137 983 грн. - основний платіж
та 34 496 грн. - штрафні (фінансові)
санкції. З вказаної суми грошових
зобов'язань сума 1 840 грн. (1 472 грн. -
основний платіж та 368 грн. - штрафні
санкції) позивачем визнана; - податкове
повідомлення-рішення № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
136 510 грн., з яких 109 208 грн. - основний
платіж та 27 302 грн. - штрафні (фінансові
санкції).

Як вбачається з акту перевірки 30.08.2011 р.
№ 430/23/35717377 підставами для нарахування
позивачу зазначених податкових
зобов'язань слугували висновки
перевіряючих про неправомірність
формування позивачем складу валових
витрат та податкового кредиту з
податку на додану вартість по
господарським взаємовідносинам з ТОВ
«Автоєвразія» та ПП «Флоратекс»,
оскільки вказані господарюючі
суб'єкти, як стверджує відповідач, не
мають необхідних засобів для
здійснення фінансово-господарської
діяльності, а тому угоди укладені
позивачем із зазначеними
контрагентами не мають мети настання
правових наслідків обумовлених
змістом правочинів.

Суд першої інстанції, висновки якого
підтримала колегія суддів апеляційної
інстанції, вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладених
позивачем зі своїм контрагентами - ТОВ
«Автоєвразія» та ПП «Флоратекс»
правочинів, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Згідно із пунктом 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Що стосується зобов'язання визначеного
позивачеві з податку на прибуток
приватних підприємств, то відповідно
до пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно
підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», включаються суми
будь-яких витрат, сплачених протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, реалізацією продукції
(робіт, послуг) і охороною праці, з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3 -5.8 цієї статті.

Згідно підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Із зазначених правових норм
вбачається, що податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість та валові
витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
мають бути підтверджені належним чином
складеними первинними документами, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції, що стала
підставою для формування податкового
обліку платника податку. Разом з тим,
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означають
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Правильність
відображення в податковому обліку
господарських операцій відповідно до
їх реального змісту повинна
здійснюватись виключно на підставі
норм податкового законодавства. А
відтак, якщо певна господарська
операція не відбулася чи відбулася не
за тим її змістом, який відображено в
укладених платником податків
договорах, то це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено правочини із контрагентами:
21.06.2010 р. між ТОВ «Автоєвразія»
(продавець) та ТОВ «МСМ ФАВОРИТ»
(покупець) укладено договір поставки
товару № 21-06/10, згідно з умовами якого
постачальник зобов'язується поставити
та передавати у власність покупцю
товар, в асортименті, кількості, за
ціною, згідно накладних у
відповідності до замовлень покупця, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити товар на умовах даного
договору; 09.09.2009 р. між ПП «Флоратекс»
(продавець) та ТОВ «МСМ ФАВОРИТ»
(покупець) укладено договір № 09-09/09, за
умовами якого продавець зобов'язується
передати у власність покупця товар, а
саме - біг-беги згідно видаткових
накладних, які є невід'ємною частиною
вказаного договору, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і оплатити його.

В матеріалах справи наявні первинні
документи (їх копії), які підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій між позивачем та вказаними
контрагентами, а саме: податкові
накладні, товарно-транспортні
накладні, видаткові накладні,
прибуткові накладні.

Зазначені документи складені за
результатами проведених операцій та з
дотриманням вимог статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», статті
44, статті 201 Податкового кодексу
України, пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій, є
твердження податкового органу про
неможливість реального виконання
укладених позивачем зі своїми
контрагентами правочинів через
відсутність у останніх необхідних умов
(трудових ресурсів, складських
приміщень, виробничих потужностей,
транспортних засобів) для ведення
господарської діяльності.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності їх за
місцезнаходженням, так само
відсутності у контрагентів основних
фондів, кваліфікованого персоналу
тощо. В разі порушення контрагентом
податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

З урахуванням викладеного, висновки
податкового органу, зазначені в акті
податкової перевірки про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що при прийнятті оскаржуваних
рішень, судом першої та апеляційної
інстанцій було порушено норми
матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності до
норм матеріального права, постановлено
обґрунтовані рішення, в яких повно
відображені обставини, що мають
значення для справи.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Сарненської
міжрайонної державної податкової
інспекції Рівненської області
Державної податкової служби відхилити.

Постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
22.02.2012 р. та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 26.06.2012 р. у справі №2а/1770/476/2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко