Справа № 2а-26426/09/1270
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2014 рокуЛуганськСправа №
2а-26426/09/1270

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Свергун І.О.,

суддів - Островської О.П., Шембелян В.С.,

за участі секретаря - Білоконя Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України, апеляційного суду Луганської
області про визнання неправомірними
дій, стягнення заборгованості з
виплати заробітної плати та
щомісячного грошового утримання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2009 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України та апеляційного
суду Луганської області, в якому з
урахуванням доповнення до
адміністративного позову позивач
просила визнати неправомірними дії
Міністерства фінансів України,
Державної судової адміністрації
України щодо недостатнього
фінансування витрат на виплату їй
заробітної плати за період з 01 червня
2005 року по 01 серпня 2009 року і
щомісячного грошового утримання за
період з 01 березня 2007 року по 01 серпня
2009 року у визначеному діючим
законодавством розмірі; визнати
неправомірними дії апеляційного суду
Луганської області щодо неправильного
та несвоєчасного перерахунку
заробітної плати за період з 01 червня
2005 року по 01 серпня 2009 року та
щомісячного грошового утримання за
період з 01 березня 2007 року по 01 серпня
2009 року у визначеному діючим
законодавством розмірі; стягнути з
Державної судової адміністрації
України з єдиного рахунку Державного
бюджету України №4024, відкритого у
Державному казначействі України МФО
820172, передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів,
заборгованість з виплати заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року по 01
серпня 2009 року на її користь у розмірі
201751,37 грн.; зобов'язати апеляційний суд
Луганської області провести з 01 серпня
2009 року перерахунок розміру її
заробітної плати у відповідності зі
статтею 44 Закону України «Про статус
суддів» та виплачувати її у
визначеному законом розмірі; стягнути
з Державної судової адміністрації
України з єдиного рахунку Державного
бюджету України №4024, відкритого у
Державному казначействі України МФО
820172, передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів,
заборгованість по щомісячному
грошовому утриманню за період з 01
березня 2007 року по 01 серпня 2009 року на
її користь у розмірі 99554,65 грн.;
зобов'язати апеляційний суд Луганської
області провести з 01 серпня 2009 року
перерахунок розміру її щомісячного
грошового утримання у відповідності з
постановою щодо нарахування цього
утримання, виходячи з розміру
перерахованої заробітної плати згідно
зі статтею 44 Закону України «Про статус
суддів» та виплачувати його у
визначеному законом розмірі;
зобов'язати Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
витрати на виплату їй заборгованості з
виплати заробітної плати з 01 червня 2005
року по 01 серпня 2009 року і щомісячного
грошового утримання з 01 березня 2007 року
по 01 серпня 2009 року та на виплату самої
заробітної плати і щомісячного
грошового утримання з 01 серпня 2009 року
у встановленому статтею 44 Закону
України «Про статус суддів» розмірі.

В обґрунтування позову позивач
зазначила, що вона працює на посаді
судді апеляційного суду Луганської
області з 11 березня 2002 року. У
відповідності до статті 44 Закону
України «Про статус суддів» заробітна
плата судді складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок. Згідно
з частиною 2 статті 44 вказаного Закону,
в редакції станом на 01 червня 2005 року,
розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Також, частиною 4 даної статті
передбачено, що суддям виплачується
щомісячна надбавка за вислугу років у
відсотках від загальної суми
щомісячного заробітку, з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи. Однак,
з червня 2005 року Кабінетом Міністрів
України прийнято ряд постанов, якими
змінено порядок встановлення
посадового окладу суддям та розрахунку
надбавки за вислугу років. Так,
постановою Кабінету Міністрів України
від 30 червня 2005 року № 514 підвищено
посадові оклади голові, першому
заступнику та заступникам голови
Верховного Суду України без підвищення
посадових окладів іншим суддям,
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865 з 1 січня 2006
року підвищено посадові оклади суддям
та в основу посадового окладу судді
покладено розмір мінімальної
заробітної плати. Однак, постановою
Кабінету Міністрів України від 31
грудня 2005 року № 1310 до постанови
Кабінету Міністрів України № 865
внесено зміни та зазначено, що розміри
посадових окладів, передбачених цією
постановою, встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 гривні і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться. Починаючи
з 01 січня 2006 року позивачу перераховано
розмір заробітної плати на підставі
вищевказаних постанов Кабінету
Міністрів України і у подальшому,
незважаючи на неодноразове підвищення
мінімальної заробітної плати, не
змінювався та не перераховувався з
посиланням на постанову Кабінету
Міністрів України від 31 грудня 2005 року
№ 1310.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 21 травня 2008
року визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддів, пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України від 31
грудня 2005 року № 1310 та пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 1-28/2008, № 10-рп/2008
положення пунктів 36-100 розділу ІІ та
пункту 3 розділу ІІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», у яких
містяться положення стосовно оплати
праці суддів, визнано
неконституційними.

Таким чином, на думку позивача, є всі
підстави для перерахунку її заробітної
плати.

Справа розглядалася судами першої та
апеляційної інстанцій. Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 15
травня 2014 року постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 22
липня 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 15 жовтня 2010 року скасовано, справу
направлено на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

У судове засідання позивач не прибула,
про дату, місце та час слухання справи
повідомлялася належним чином, у
доповненнях до адміністративного
позову просила розглядати справу за її
відсутності.

Представник відповідача - Державної
судової адміністрації України, в
судове засідання не прибув, про дату,
час і місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, надав
суду письмові заперечення проти
позову, в яких у задоволенні позовних
вимог до Державної судової
адміністрації України просить
відмовити та розглянути справу без
його участі. В обґрунтування свої
заперечень відповідач зазначив
наступне. Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року визнано незаконними
постанову Кабінету Міністрів України
від 21 грудня 2005 року № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддів, пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України від 31
грудня 2005 року № 1310 та пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865. Ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.08.2009
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21.05.2008 залишено без
змін. Проте, постановою Вищого
адміністративного суду від 13 квітня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Кабінету Міністрів України, треті
особи - Верховний Суд України, Вищий
адміністративний суд України, Вищий
господарський суд України, про
визнання незаконними та скасування
актів було скасовано постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано і ухвалено нове рішення,
яким відмовлено в задоволенні позову.
Враховуючи викладене, відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог до Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державного
судової адміністрації в Луганській
області.

Також відповідач посилається, що
асигнування на виплати, що вимагаються
заявником, не були передбачені в
Державному бюджеті України на 2008-2010
роки, а відтак і в кошторисах видатків
відповідних бюджетних установ. ДСА
України позбавлена можливості
витрачати бюджетні кошти на інші цілі
та в інших межах, ніж передбачених
кошторисами. Фонд заробітної плати
використано в повному обсязі
відповідно до кошторисних призначень,
кредиторська заборгованість відсутня,
що підтверджується звітом про
виконання загального фонду кошторису
установи та звіту про заборгованість
бюджетних установ.

Відповідач вважає, що він діяв
відповідно до чинного законодавства,
тому просить у задоволенні позовних
вимог до Державної судової
адміністрації України відмовити.

Представник відповідача - Міністерства
фінансів України, в судове засідання не
прибув, про дату, час і місце розгляду
справи повідомлявся належним чином, в
матеріалах справи містяться письмові
заперечення проти позову, в яких
відповідач з посиланням на вимоги
законів України про Державний бюджет
України на відповідний рік, Закону
України «Про оплату праці» та указів
Президента України від 19 вересня 1996
року № 856/96 «Про додаткові заходи щодо
матеріального забезпечення суддів»,
від 05 березня 2002 року № 220/2002 «Про деякі
заходи матеріального забезпечення
суддів у зв'язку з додатковим
навантаженням», від 17 жовтня 1994 року №
614/94 «Про надбавки до посадових окладів
за кваліфікаційні класи суддів і
арбітрів», від 21 серпня 1999 року № 1048/99
«Про розміри надбавок до посадових
окладів суддів за кваліфікаційні
класи», постанови Кабінету Міністрів
України від 13 грудня 1999 року № 2288 «Про
впорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів», вважає здійснення
виплат позивачеві відповідних сум лише
у межах бюджетних асигнувань,
передбачених Державним бюджетом
України на 2006-2009 роки, виділених на
оплату праці суддів, які були фактично
здійсненні Державним казначейством
України на 100% по відношенню до плану. На
думку відповідача, Державна судова
адміністрація України, як головний
розпорядник коштів, виділених для
організації і діяльності судової
влади, відповідальний орган за
фінансове забезпечення діяльності
судів загальної юрисдикції та оплату
праці суддів, повинен був розробити
бюджетний запит до Міністерства
фінансів України про виділення коштів
з Державного бюджету на відшкодування
у 2009 році недоотриманої заробітної
плати суддям, щомісячного (довічного)
грошового утримання, для подальшого
подання пропозицій і врахування при
розробленні проекту Державного
бюджету України, передбаченого
підпунктом 10 пункту 1 статті 126 Закону
України від 07 лютого 2002 року № 3018-ІІІ
«Про судоустрій України», статтею 32
Бюджетного кодексу України, Порядком
обслуговування Державного бюджету за
видатками, затвердженого наказом
Державного казначейства України від 25
травня 2004 року № 89, зареєстрованого у
Міністерстві юстиції України 10 червня
2004 року за № 716/9315. Просив розглядати
справу за відсутністю представника
Міністерства фінансів України.

Представник відповідача - Державного
казначейства України, в судове
засідання не прибув, про дату, час і
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином. В матеріалах справи
містяться письмові заперечення проти
позову, в яких відповідач посилається
на те, що його основною функцією є
здійснення розрахунково-касового
обслуговування державного бюджету.
Оскільки позивач не перебуває у
трудових відносинах з Державним
казначейством України, тому
казначейство не може здійснювати
виплату заробітної плати позивачеві,
оскільки зазначені функції віднесені
до повноважень Державної судової
адміністрації України, як головного
розпорядника бюджетних коштів, які
виділяються на утримання судової
влади. Просив розглядати справу за
відсутністю представника Державного
казначейства України.

Представник відповідача - апеляційного
суду Луганської області, в судове
засідання не прибув, про дату, час і
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, надав суду заяву про
розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих сторонами
доказів, оцінивши докази відповідно до
вимог статей 69-72 КАС України, суд дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення позовних вимог з таких
підстав.

Судом установлено, що відповідно
до довідки апеляційного суду
Луганської області від 15.09.2009 № 49
ОСОБА_1 працює на посаді судді
апеляційного суду Луганської області з
11 березня 2002 року по теперішній час.
Рішенням Вищої кваліфікаційної
комісії суддів України від 22 вересня 2005
року їй присвоєно перший
кваліфікаційний клас судді, що
підтверджено довідкою апеляційного
суду Луганської області від 15 вересня
2009 року № 49 (том 1 арк. справи 16).

Згідно з довідками апеляційного суду
Луганської області від 11 січня 2010 року
№№ 10-14 заробітна плата ОСОБА_1 з червня
по грудень 2005 року розраховувалась з
посадового окладу, розмір якого
становив 541,00 грн. (том 1 арк. справи 212),
розмір посадового окладу позивача з
січня 2006 року по липень 2009 року не
змінювався та становив 3154,00 грн. (том 1
арк. справи 213-216).

Згідно з довідкою апеляційного суду
Луганської області від 31 травня 2010 року
№ 244 відповідно до пункту 4-1 та додатка 4
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» перерахунок посадового окладу
за період з серпня 2009 року не
провадився, оскільки станом на 26
березня 2010 року підвищені посадові
оклади суддів не визначені, а
апеляційний суд Луганської області не
наділений правом проводити відповідні
зміни по нарахуванню заробітної плати
суддям в залежності від збільшених
розмірів заробітної плати (том 1 арк.
справи 227-228).

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд
виходить з наступного.

Відповідно до статті 44 Закону України
від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про
статус суддів» (в редакції, що діяла
станом на 01 червня 2005 року) заробітна
плата суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя.

За змістом Закону України «Про статус
суддів» заробітна плата суддів
складається з посадового окладу,
премій, доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років, інших
надбавок. Гарантований мінімальний
посадовий оклад судді не може бути
меншим встановленого вищеназваного
співвідношення. А тому невиконання
цього принципу є порушенням
конституційного права суддів на
отримання заробітної плати, визначеної
Законом.

Встановлюючи розмір мінімальної
заробітної плати (стаття 3 Закону
України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
«Про оплату праці»), держава гарантує
громадянам граничний її мінімум, як
законодавчо встановлений розмір
заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може провадитися оплата за виконану
працівником місячну, погодинну норму
праці (обсяг робіт). Мінімальна
заробітна плата встановлюється у
розмірі, не нижчому від розміру
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб (частина 2 статті 9
Закону України від 24 березня 1995 року №
108/95-ВР «Про оплату праці»), до якої
згідно з частиною 2 статті 3 Закону
України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
«Про оплату праці» не включаються
доплати, надбавки, заохочувальні та
компенсаційні виплати.

З врахуванням статусу позивача - судді
апеляційного суду, як професійного
судді, якому гарантовано належне
фінансове та матеріально-технічне
забезпечення (частина 1 статті 130
Конституції України, стаття 3 Закон
України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ
«Про статус суддів»), держава взяла на
себе обов'язок забезпечити реалізацію
цих гарантій, а тому вони не можуть бути
звужені або скасовані іншими
нормативними актами (частина 3 статті 22
Конституції України). При прийнятті
нових законів, або внесенні змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод. Звуження змісту прав і
свобод означає зменшення ознак,
змістовних характеристик можливостей
людини, які відображаються
відповідними правами та свободами,
тобто якісних характеристик права.

Зазначена правова позиція викладена в
практиці Європейського Суду у справі
Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office),
яка обумовлена принципом юридичної
визначеності, який означає, що
зацікавлені особи повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання, взяті
державою, а також принципом
відповідальності держави, який полягає
у тому, що держава не може посилатися на
власне порушення зобов'язань для
запобігання відповідальності. При
цьому, якщо держава чи орган публічної
влади схвалили певну концепцію, в
даному випадку реалізацію гарантій
незалежності суддів, включаючи заходи
правового захисту матеріального і
соціального забезпечення, тому
невиконання такого публічного
зобов'язання є протиправним.

Позивач є професійним суддею
апеляційного суду і наділений державою
певним правовим статусом, який включає
право на елементи матеріального і
соціального захисту, зокрема, право на
отримання належної заробітної плати,
тому держава взяла на себе публічне
зобов'язання забезпечити належний
матеріальний рівень зазначеної
категорії осіб, а саме, забезпечити
реалізацію конституційних гарантій
незалежності і недоторканості судді,
встановивши при цьому певний правовий
зв'язок у визначеній сфері
життєдіяльності, який
характеризується забезпеченням
реалізації їх соціального захисту.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів
України від 30 червня 2005 року № 514 «Про
оплату праці Голови, першого
заступника Голови та заступника Голови
Верховного Суду України» установлено,
що посадовий оклад Голови Верховного
Суду України становить 15 розмірів
мінімальної заробітної плати.

З огляду на приписи частини другої
статті 44 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», на
законодавчому рівні підлягали
закріпленню й посадові оклади решти
суддів судів України.

Судом установлено, що на рівні Закону
посадові оклади професійних суддів у
спірному періоді не встановлювались.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату
праці суддів» затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів, тобто приведено оклади суддів у
відповідність з встановленим частиною
2статті 44 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-ХІІ «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини 2 статті
44 Закону України від 15 грудня 1992 року №
2862-ХІІ «Про статус суддів» і не привів
оклади суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України, а
саме - з 01 червня 2005 року, оскільки надав
постанові від 03 вересня 2005 року № 865
«Про оплату праці суддів» чинності з 01
січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього суд робить висновок, що
з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року
посадовий оклад ОСОБА_1 не відповідав
вимогам статті 44 Закону України від 15
грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус
суддів», оскільки мав становити не
менше 50 відсотків посадового окладу
Голови Верховного Суду України, тобто
7,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат.

Статтею 83 Закону України від 23 грудня
2004 року № 2285-IV «Про Державний бюджет
України на 2005 рік» установлено з 1 січня
2005 року розмір мінімальної заробітної
плати 262 гривні на місяць, з 1 квітня 2005
року - 290 гривень на місяць, з 1 липня 2005
року - 310 гривень на місяць, з 1 вересня
2005 року - 332 гривні.

Саме виходячи з таких розмірів
мінімальної заробітної плати повинен
був розраховуватись посадовий оклад
ОСОБА_1 та становити: у червні 2005 року -
2175,00 грн.; з липня по серпень 2005 року -
2325,00 грн.; з вересня по грудень 2005 року -
2490,00 грн.

Тобто, невиплата ОСОБА_1 заробітної
плати, розрахованої з посадового
окладу у розмірі 7,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат, є
звуженням природного права позивача на
отримання належної заробітної плати
від держави як конституційної
гарантії, пов'язаного з одночасним
порушенням державою конституційної
гарантії недоторканості судді,
втручанням виконавчої влади у виключну
сферу судової влади, що порушує
фундаментальний принцип поділу влади,
як демократичної організації держави в
розумінні статті 6 Конституції України.

Виходячи з системного аналізу
законодавства про статус суддів і
судоустрій в Україні, в розумінні
частини 1 статті 130 Конституції України
слідує, що складовою основою
конституційної гарантії незалежності
і недоторканості суддів є їх
матеріальне і соціальне забезпечення,
які не можуть бути скасовані чи звужені
іншими нормативними актами держави,
оскільки держава, виконуючи свій
обов'язок, забезпечує відповідне
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів.

Невід'ємними елементами статусу суддів
є матеріальне та соціально-побутове
забезпечення, в тому числі і заробітна
плата суддів (статті 42-45 Закону України
від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про
статус суддів»). А тому невиплата або
зменшення розміру заробітної плати
свідчить про скасування або звуження
змісту і обсягу гарантій незалежності
і недоторканості суддів та порушенням
конституційних гарантій, закріплених
Основним Законом України.

Гарантії самостійності судів і
незалежності суддів забезпечують
особливий порядок фінансування та
організаційне забезпечення діяльності
судів, встановлених законом (частина 7
статті 14 Закону України від 07 лютого 2002
року № 3018-ІІІ «Про судоустрій України»,
частина 3 статті 3 Закону України від 15
грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус
суддів»). Реалізація належного
фінансового забезпечення судів та
виплати суддям гарантованої державою
заробітної плати пов'язана з
діяльністю центральних органів
виконавчої влади: Кабінету Міністрів
України, Міністерства фінансів
України, Державної судової
адміністрації України, Державної
казначейської служби України та суду, в
якому працює суддя.

Відповідно до частини 1 статті 8,
частини 2 статті 19 Конституції України
та частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу, що
зазначена конституційна норма
зобов'язує органи державної влади,
органи місцевого самоврядування, їх
посадових осіб діяти лише на підставі
закону, тобто у своїй діяльності
повинні приймати такі рішення, які не
суперечать чинному законодавству, а їх
управлінські функції не повинні
виходити за межі закону. Зокрема,
Конституція України встановлює для
суб'єкта владних повноважень спосіб
діяльності, передбачений Конституцією
та законами України, а також визначає
сферу його компетенції, тобто яким
чином здійснюються дії, спрямовані на
реалізацію владних повноважень, які
повинні спиратися тільки на
компетенційні права і обов'язки, а тому
- використовувати у своїй діяльності
тільки ті засоби, форми і прийоми, які
передбачені законом. Всі органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування та посадові особи
повинні діяти в межах повноважень
визначених і встановлених у
законодавчих актах.

Держава в особі державних органів
здійснює політику відповідно до
принципу законності. Тому дотримання
принципу законності є обов'язком для
центральних органів виконавчої влади,
інших державних органів, їх посадових
осіб, які зобов'язані діяти лише на
підставі, у порядку, у спосіб та в межах
своєї компетенції, оскільки підзаконні
нормативно-правові акти стосуються
безпосередніх виконавців вимог
нормативно-правових актів - посадових
осіб, а також підприємств, установ та
організацій (незалежно від форм
власності) та громадян.

Виходячи з визначення терміну
«законність», суд зазначає, що це
комплексне поняття, яке тісно пов'язане
з терміном «закон» та охоплює сфери
діяльності - від прийняття норм закону
до їх реалізації.

Таким чином, реалізація державою
певних суб'єктивних прав та
охоронюваних законом інтересів в особі
суб'єктів владних повноважень є
«гарантією стабільності суспільних
відносин» між державними органами і
громадянами, породжуючи при цьому у
громадян впевненість у тому, що їхнє
існуюче становище не буде погіршене
прийняттям більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп (у справі щодо
несумісності депутатського мандата).

Щодо позовних вимог про визнання
неправомірними дій відповідачів слід
зазначити наступне.

Під терміном «дії» слід розуміти
активну поведінку суб'єкта.
Бездіяльність суб'єкта владних
повноважень - це пасивна поведінка
суб'єкта владних повноважень, яка може
мати вплив на реалізацію прав, свобод
та інтересів фізичної чи юридичної
особи.

Враховуючи норми пункту 1 частини 2
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, бездіяльність
суб'єктів владних повноважень
проявляється у їх пасивній поведінці,
тобто в не вчиненні дії, яка має вплив
на реалізацію прав, свобод та інтересів
фізичної особи.

Відповідно до частини 5 статті 116 Закону
України від 07 лютого 2002 року № 3018-ІІІ
«Про судоустрій в Україні», Рада суддів
України розробляє та організовує
виконання заходів щодо забезпечення
незалежності судів і суддів,
поліпшення стану організаційного
забезпечення діяльності судів,
розглядає питання правового захисту
суддів, соціального захисту суддів та
їх сімей і приймає відповідні рішення з
цих питань, здійснює контроль за
організацією діяльності судів та
діяльністю державної судової
адміністрації, заслуховує інформацію
голів судів і посадових осіб державної
судової адміністрації про їх
діяльність, та виконує інші функції.

Рішенням Ради суддів України від 27
червня 2008 року № 105 зобов'язано
Державну судову адміністрацію України,
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України та вищі спеціалізовані
суди України обрахувати і включити до
бюджетного запиту на 2009 рік кошти,
необхідні для здійснення перерахунку
заробітної плати, щомісячного
грошового (довічного) утримання та
вихідної допомоги суддям за період з 01
червня 2005 року по 31 грудня 2005 року та за
період з 2005 по 2008 роки, а також
підготувати пропозиції про внесення
змін до скасованих постанов Уряду.

Бюджетним кодексом України (статті 32-37)
на Міністерство фінансів України
покладено обов'язок щодо складання
проекту закону про Державний бюджет
України, визначення основних
організаційно-методичних засад
бюджетного планування, які
використовуються для підготовки
бюджетних запитів і розроблення
пропозицій проекту Державного бюджету
України, визначення на підставі
основних макропоказників економічного
і соціального розвитку України на
наступний бюджетний період та аналізу
виконання бюджету у поточному
бюджетному періоді загального рівня
доходів та видатків бюджету і надання
оцінки обсягу фінансування бюджету для
складання пропозицій проекту
Державного бюджету України.

Головні розпорядники бюджетних коштів
організують розроблення бюджетних
запитів для подання Міністерству
фінансів України в терміни та порядку,
встановлені Міністерством фінансів
України.

Міністерство фінансів України на
будь-якому етапі складання і розгляду
проекту Державного бюджету України
проводить аналіз бюджетного запиту,
поданого головним розпорядником
бюджетних коштів, з точки зору його
відповідності меті, пріоритетності, а
також ефективності використання
бюджетних коштів. На основі
результатів аналізу Міністр фінансів
України приймає рішення про включення
бюджетного запиту до пропозиції
проекту Державного бюджету України
перед поданням його на розгляд
Кабінету Міністрів України. На основі
аналізу бюджетних запитів, що
подаються відповідно до статті 35 цього
Кодексу, Міністерство фінансів України
готує проект закону про Державний
бюджет України. Міністерство фінансів
України в період підготовки пропозицій
проекту Державного бюджету України
розглядає та вживає заходів щодо
усунення розбіжностей з головними
розпорядниками бюджетних коштів.

Міністерство фінансів України
здійснює контроль за дотриманням
бюджетного законодавства на кожній
стадії бюджетного процесу як стосовно
державного бюджету, так і місцевих
бюджетів, якщо інше не передбачено
законодавством України (стаття 111
Бюджетного кодексу України).

Відповідно до пункту 1 Положення про
Міністерство фінансів, затвердженого
Указом Президента України від 26 серпня
1999 року № 1081/99 (яке було чинним на час
виникнення спірних правовідносин),
Міністерство фінансів України (Мінфін
України) є центральним органом
виконавчої влади, підпорядкованим
Кабінету Міністрів України.

Мінфін України забезпечує проведення
єдиної державної фінансової,
бюджетної, податкової політики,
спрямованої на реалізацію визначених
завдань економічного та соціального
розвитку України, здійснює координацію
діяльності у цій сфері інших
центральних органів виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2 Положення Мінфін
України узагальнює практику
застосування законодавства з питань,
що належать до його повноважень,
розробляє пропозиції щодо
вдосконалення законодавства та в
установленому порядку вносить їх на
розгляд Президентові України та
Кабінету Міністрів України.

У межах своїх повноважень Мінфін
України організовує виконання актів
законодавства і здійснює
систематичний контроль за їх
реалізацією.

На думку суду, неприведення окладів
суддів у спірному періоді у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України від 15 грудня 1992 року №
2862-ХІІ «Про статус суддів»,
обумовлювало збільшення фінансування
судової системи в частині збільшення
асигнувань на заробітну плату суддів.

Згідно з Указом Президента України від
03 березня 2003 року № 182 Державна судова
адміністрація України є центральним
органом виконавчої влади зі
спеціальним статусом, та здійснює
матеріальне і соціальне забезпечення
суддів, у тому числі суддів у відставці,
а також працівників апаратів судів.

Повноваження Державної судової
адміністрації України (на час
звернення позивача до суду з даним
позовом) було визначено Положенням про
Державну судову адміністрацію України,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 14 січня 2009 року №
14, згідно якого Державна судова
адміністрація України відповідно до
покладених на неї завдань бере участь у
розробленні проектів Державного
бюджету та Державної програми
економічного і соціального розвитку
України на відповідний рік, програми
діяльності Кабінету Міністрів України
та державних цільових програм у
відповідній сфері, забезпечує їх
виконання у межах своїх повноважень;
розробляє і затверджує за погодженням
з Радою суддів України єдині нормативи
фінансового забезпечення судів та
переглядає їх не рідше ніж один раз на
три роки; виконує функції головного
розпорядника коштів Державного
бюджету України щодо фінансового
забезпечення діяльності судів,
кваліфікаційних комісій суддів,
органів суддівського самоврядування,
територіальних управлінь державної
судової адміністрації (далі -
територіальні управління) та ДСА;
здійснює матеріальне і соціальне
забезпечення суддів, у тому числі
суддів у відставці, а також працівників
апарату судів та державної судової
адміністрації та інше.

На підставі статті 130 Конституції
України та статті 118 Закону України від
07 лютого 2002 року № 3018-ІІІ «Про
судоустрій України» забезпечення
належного фінансування та умов
функціонування судів покладено на
державу, що передбачає окреме
визначення у Державному бюджеті
видатків, у тому числі на соціальне
забезпечення суддів.

Статтею 126 Закону України від 07 лютого
2002 року № 3018-ІІІ «Про судоустрій
України» встановлено, що Державна
судова адміністрація України готує
матеріали для формування пропозицій
щодо бюджету судів та здійснює заходи
щодо їх фінансування відповідно до
цього Закону, здійснює матеріальне і
соціальне забезпечення суддів.

Статтею 58 Бюджетного кодексу України
передбачено, що головні розпорядники
коштів (з 01 січня 2003 року - Державна
судова адміністрація України)
організовують розроблення бюджетних
запитів для подання Міністерству
фінансів України, яке за результатами
аналізу приймає рішення про включення
бюджетного запиту до пропозиції
проекту Державного бюджету, готує
проект Закону про Державний бюджет
України. Видатки Державного бюджету
України на утримання судової влади
захищені безпосередньо Конституцією
та законами і не можуть бути скасовані
чи зменшені без відповідної
компенсації.

Тобто, саме Державна судова
адміністрація України повинна була
внести до Міністерства фінансів
України пропозиції щодо збільшення
бюджетного фінансування судової
системи у зв'язку з необхідністю
приведення посадових окладів суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України від 15 грудня 1992 року №
2862-ХІІ «Про статус суддів».

В порушення вимог статей 20, 21
Бюджетного кодексу України, Державна
судова адміністрація України, як
головний розпорядник бюджетних коштів
та учасник бюджетного процесу, не
звернулася з бюджетним запитом до
Міністерства фінансів України для
подальшої підготовки пропозицій до
Кабінету Міністрів України при
розробленні проекту Державного
бюджету України, чим порушено принцип
відповідальності учасника бюджетного
процесу, яким передбачено, що кожен
учасник бюджетного процесу несе
відповідальність за свої дії або
бездіяльність на кожній стадії
бюджетного процесу (пункт 11 частини 1
статті 7 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до наказу Державної судової
адміністрації України від 09 червня 2004
року № 82/04 «Про організаційні заходи
щодо забезпечення подання на
затвердження штатних розписів
апаратів місцевих та апеляційних
судів» обов'язок подавати штатні
розписи до Державної судової
адміністрації України із зазначенням
розміру фінансування оплати праці
суддям покладено на Луганський
апеляційний суд, який і здійснював
фактичну виплату заробітної плати
позивачу. Зазначені повноваження
сторонами не оспорюються. Однак, зміни
до штатних розписів не вносилися.

Обставини звернення апеляційного суду
Луганської області до Державної
судової адміністрації України з даними
про коригування заробітної плати
позивача, виходячи з посадового окладу,
розрахованого з 7,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат, під час
розгляду справи не встановлені.

Таким чином, апеляційний суд
Луганської області, як суб'єкт владних
повноважень, на який законодавством
було покладено обов'язок
проінформувати Державну судову
адміністрацію України - головного
розпорядника бюджетних коштів на
утримання судової системи щодо
необхідності здійснення перерахунку
заробітної плати позивача з нового
розміру посадового окладу, не вжив
заходів щодо корегування посадового
окладу позивача та кошторису суду з
урахуванням положень статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№ 1232, якою затверджено «Положення про
Державне казначейство України» (яке
було чинним на час звернення позивача
до суду з даним позовом), Державне
казначейство України (далі -
Казначейство) є урядовим органом
державного управління, що діє у складі
Мінфіну і йому підпорядковується.
Казначейство у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України і
Кабінету Міністрів України, наказами
Мінфіну та цим Положенням. Відповідно
до пункту 3 основними завданнями
Казначейства є зокрема:
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників і одержувачів бюджетних
коштів; контроль за здійсненням
бюджетних повноважень при зарахуванні
надходжень, прийнятті зобов'язань та
проведенні платежів за цими
зобов'язаннями. Казначейство
відповідно до покладених на нього
завдань: провадить безспірне списання
коштів з рахунків, на яких
обліковуються кошти державного та
місцевих бюджетів і бюджетних установ,
за рішенням, яке було прийняте
державним органом, що відповідно до
закону має право на його застосування;
здійснює розподіл коштів між державним
бюджетом, бюджетами Автономної
Республіки Крим, областей, мм. Києва та
Севастополя, а також між рівнями
місцевих бюджетів відповідно до
нормативів відрахувань, визначених
бюджетним законодавством, і
перерахування розподілених коштів за
належністю.

Згідно з пунктом 9.1 наказу Міністерства
фінансів України від 30 травня 2007 року №
662 «Про затвердження Порядку взаємодії
Міністерства фінансів України як
головного розпорядника коштів
державного бюджету та відповідальних
виконавців бюджетних програм на всіх
стадіях бюджетного процесу», Державне
казначейство України готує та
затверджує розпорядження про
виділення коштів головним
розпорядникам і в установленому
порядку повідомляє головному
розпоряднику коштів (у розрізі
відповідальних виконавців) розмір
виділених сум.

Відповідно до частини 2 статті 11
КАС України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

На підставі викладеного суд не
знаходить підстав для задоволення
позовних вимог про визнання
неправомірними дій відповідачів,
оскільки, як установлено судом,
відповідачами - Державною судовою
адміністрацією України, апеляційним
судом Луганської області, було
допущено бездіяльність щодо
неприведення посадового окладу
позивача у відповідність з вимогами
статті 44 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-ХІІ «Про статус суддів».

Що стосується позовних вимог про
стягнення заборгованості з заробітної
плати, суд вважає, що право позивача на
отримання заборгованості по
заробітній платі за період з червня по
грудень 2005 року підлягає поновленню.

В той же час позовні вимоги до
Міністерства фінансів України за
вказаний період не підлягають
задоволенню, оскільки акти бюджетного
законодавства не передбачають
повноваження Міністерства фінансів
України щодо списання коштів з
відповідних рахунків Державного
казначейства України для подальшого
перерахунку з єдиного рахунку
Державного бюджету України,
передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів.

Щодо Державного казначейства України
суд зазначає, що з системного аналізу
обов'язків Державного казначейства
України вбачався його обов'язок
перерахувати на рахунок 1-го
відповідача належні позивачу кошти із
Державного бюджету. За загальної
бездіяльності Державної судової
адміністрації України, апеляційного
суду Луганської області, які не вжили
відповідних дій щодо перерахунку
заробітної плати позивача, у
Державного казначейства України не
було передбачених діючим
законодавством підстав для
перерахунку спірних коштів.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС
України суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Щодо позовної вимоги щодо стягнення з
Державної судової адміністрації
України на користь позивача
заборгованості по заробітній платі за
період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005
року, суд зазначає, що у даному випадку
позивачем обрано не належний спосіб
захисту.

Так, стягненню суми недоплаченої
заробітної плати у спірному періоді
має передувати проведення розрахунку
такої заборгованості апеляційним
судом Луганської області.

Обов'язки апеляційного суду Луганської
області щодо нарахування заробітної
плати, її виплати з одночасним
утриманням обов'язкових податків та
зборів, на думку суду, є дискреційними,
а адміністративний суд за загальними
правилами не повноважний підміняти
відповідачів у виконанні покладених на
них обов'язків.

Разом з тим, адміністративний суд у
даному випадку, з огляду на положення ч.
2 ст. 162 КАС України, може тільки
спонукати відповідачів до вчинення
певних дій, шляхом їх зобов'язання
вчинити певні дії, оскільки у даному
випадку відповідачі не виконали
покладені на них зобов'язання, чим
допустили протиправну бездіяльність,
що призвела до порушень прав ОСОБА_1 та
її звернення із адміністративним
позовом до суду за захистом порушеного
права.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає за необхідне зобов'язати
апеляційний суд Луганської області
провести перерахунок заробітної плати
ОСОБА_1 з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005
року, визначивши її розмір з
урахуванням посадового окладу у
розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
здійснити виплату недоплачених сум
заробітної плати з утриманням
обов'язкових податків та зборів.

Саме такий спосіб захисту порушеного
права, на думку суду, гарантуватиме
дотримання і захист прав позивача від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Що стосується решти позовних вимог, суд
не знаходить підстав для їх
задоволення з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року № 865 було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, яка
набрала законної сили з 01 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року № 865»
зазначену постанову доповнено,
зокрема, пунктом 4-1, яким установлено,
що розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року в
адміністративній справі за позовом
Особи до держави Україна, Кабінету
Міністрів України, треті особи:
Державне казначейство України,
Державна судова адміністрація, визнано
протиправним і скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року № 865.

Зазначену постанову в цій частині
залишено без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного Суду України від 29
жовтня 2009 року.

В той же час, постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 встановлено, що розміри
посадових окладів суддів, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн. і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України «Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів»
від 21 грудня 2005 року № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№ 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року № 865.

Проте, постановою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року в справі № К-37929/09 за
касаційною скаргою Кабінету Міністрів
України було визнано такими, що не
відповідають нормам матеріального
права, та скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду України від 19
серпня 2009 року і відмовлено Особі в
задоволенні позову до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України, про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 в
частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року № 865» від 31 грудня 2005
року № 1310 та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 03 вересня 2005 року № 865.

Водночас, визнання нечинним пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№ 865 при наявності постанов Кабінету
Міністрів України № 1243 від 21 грудня 2005
року «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» та №1310 від 31
грудня 2005 року «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865», які також
стосуються питання обчислення
заробітної плати суддів, не давало
підстав відповідачу здійснювати
виплату заробітної плати у заявлених
розмірах.

Крім того, пунктом 2 Указу Президента
України «Про заходи щодо забезпечення
наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної
дисципліни» від 28 лютого
1997 року № 187 встановлено, що витрачання
коштів органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до частини другої статті 51
Бюджетного кодексу України
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів, відповідно до
затвердженого бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Держаний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно з пунктом 7 статті 23 Бюджетного
кодексу України, усі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, за
винятком тих випадків, коли окремим
законом передбачені багаторічні
бюджетні призначення.

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 01 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період.

Конституцією України визначено кінець
бюджетного періоду - 31 грудня поточного
року, тобто саме у цей час закінчуються
всі бюджетні призначення. Винятком є
лише випадок, коли окремим законом
передбачається багаторічне
призначення.

Виплати, якими є позовні вимоги
позивача, не відносяться до
багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у відповідачів
відсутнє право здійснювати платежі з
бюджету без наявності відповідного
бюджетного призначення.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 щодо перерахунку
заробітної плати на підставі постанови
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року, тому в
задоволенні вказаної частини позовних
вимог слід відмовити.

Відповідно до положень статті 94 КАС
України судові витрати підлягають
відшкодуванню з Державного бюджету
України на користь позивача відповідно
до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 24, 69-72, 87,
94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України, апеляційного суду Луганської
області про визнання неправомірними
дій, стягнення заборгованості з
виплати заробітної плати та
щомісячного грошового утримання
задовольнити частково.

Зобов'язати апеляційний суд Луганської
області провести перерахунок
заробітної плати ОСОБА_1 з 1 червня 2005
року по 31 грудня 2005 року, визначивши її
розмір з урахуванням посадового окладу
у розмірі 7,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
здійснити ОСОБА_1 виплату недоплачених
сум заробітної плати з утриманням
обов'язкових податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі
1 грн. 70 коп. (одна грн. 70 коп.).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Повний текст постанови складено 14
липня 2014 року.

Головуючий суддя І.О. Свергунсуддя
суддя В.С. Шембелян О.П. Островська