Справа № 804/4940/14
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
16 липня 2014 р. Справа № 804/4940/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Коренева А.О.,
при секретарі судового засідання -
представників позивача - Сидорова Ю.В.,
представника відповідача - не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську в
приміщенні Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техномаш» до
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
Позивач, ТОВ «Техномаш», звернувся до
суду з позовом до ДПІ в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 22.01.14
уточнення позовних вимог від 16.07.14 за
судовому засіданні 16.07.14 відмовились.
На обґрунтування підтриманих позовних
вимог позивачем зазначено, що спірні
рішення були прийняті з грубим
порушенням податкового законодавства,
оскільки висновки акту перевірки не
грунтуються на нормах ПК України та
інших нормативних актах, зроблені
всупереч діловій практиці та
економічній суті господарських
операцій. Висновки акту перевірки, з
посиланням на який прийняті
оскаржувані рішення, твердження
спростовується наявними у позивача
первинними документами, які були
предметом дослідження проведеної
перевірки та які підтверджують
здійснені витрати з придбання у
вищезазначених контрагентів
товарно-матеріальних цінностей. Крім
того, позивачем зазначено, що він
здійснює свою господарську діяльність
у відповідності до ч.3 ст. 5
Господарського кодексу України у межах
встановленого правового
господарського порядку, додержуючись
вимог законодавства, у тому числі щодо
свободи підприємницької діяльності, що
передбачено ст. 6 ГКУ та ліцензування
певних видів господарської діяльності
відповідно до ч.3 ст. 43 ГКУ. В судовому
засіданні представники позивача
позовні вимоги підтримали та просили
їх задовольнити.

Відповідач, ДПІ в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області, проти
задоволення позову заперечував. Мотиви
незгоди зводяться до того, що спірні
рішення прийняті з посиланням на акт
перевірки відносно позивача, за
змістом якого податковим органом на
підставі баз даних ДПІ, податкової
звітності, які слугували джерелом
такої інформації, було встановлено
укладання цивільно-правових відносин
та проведення безтоварних операцій,
спрямованих на надання податкової
вигоди третім особам з метою штучного
формування податкового кредиту.
Відповідачем зазначено, що в ході
проведення перевірки не встановлено
факту передачі товарів (робіт, послуг)
від продавця до покупця, в зв'язку з
відсутністю (не надання для перевірки),
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування та
зберігання товарів. На підставі
доводів, викладених в запереченнях
проти позову, відповідач просив
відмовити в задоволені позову (том 2,
а.с.175-183).

16.07.14 до канцелярії суду від
відповідача надійшло клопотання про
відкладення розгляду даної справи у
зв'язку з одночасним розглядом інших
справ в іншому суді. Відповідно до ч.2
ст.49 КАС України особи, які беруть
участь у справі, зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки.
Оскільки відповідач не надав належні
докази відсутності інших спеціалістів
в управлінні правової роботи ГУ
Міндоходів у Дніпропетровській
області, окрім ОСОБА_3, а також докази на
обґрунтування необхідності прийняття
участі представником саме в інших, а не
в даній, справах, суд визнає неприбуття
представника відповідача без поважних
причин, а тому розгляд справи не
відкладається та справу вирішується на
підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши доводи позову, заслухавши
пояснення представників позивача,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд при винесені постанови
виходить з наступних підстав та
мотивів.

З оскаржених податкових
повідомлень-рішень від 22.01.14 №3,
яким позивачу збільшена сума грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальній сумі 902 166,25 грн., з
яких за основним платежем (збільшено
грошове зобов'язання) у розмірі 721 733,00
грн., та застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 180 433,25 грн., та №
, яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за жовтень 2013 року у
загальній сумі 1 218 228,00 грн., вбачається,
що воно винесено відповідачем з
посиланням на акт перевірки Акт від
23.12.13 №1240/04-61-22-3/32640621 (далі - Акт).
Вказаний акт складений відповідачем за
результатом проведення останнім
відносно позивача документальної
позапланової виїзної перевірки з
питань правомірності формування
залишку від'ємного значення за жовтень
2013р., який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду (том 1 а.с.31-52). За
висновками вказаного акту позивачем в
порушення п.198.6 ст. 198 ПКУ та п.5 Порядку
заповнення і подання податкової
звітності з податку на додану вартість,
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України від 25.11.11 № 1492
неправомірно завищено суму
податкового кредиту в сумі 1 942 896,00 грн.,
в тому числі за липень 2011 року у розмірі
104 513,00 грн., за серпень 2011 року у розмірі
215 298,00 грн., за вересень 2011 року у
розмірі 71 501,00 грн., за жовтень 2011 року у
розмірі 253 392,00 грн., за листопад 2011 року
у розмірі 308 007,00 грн., за грудень 2011 року
у розмірі 37 901,00 грн., за січень 2012 року у
розмірі 277 392,00 грн., за лютий 2011 року у
розмірі 84 702,00 грн., за березень 2012 року у
розмірі 365 195,00 грн., за квітень 2012 року у
розмірі 224 995,00 грн.. що призвело до
заниження податкових зобов'язань з ПДВ
у сумі 721 733,00 грн., в тому числі за
березень 2012 року у розмірі 212,00 грн., за
квітень 2012 року у розмірі 259 382,00 грн., за
травень 2012 року у розмірі 289 932,00 грн., за
червень 2012 року у розмірі 22 327,00 грн., за
серпень 2012 року у розмірі 49 107,00 грн., за
вересень 2012 року у розмірі 100 773 грн. та
завищено показник рядка 24 (залишок
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду) у
розмірі 1 218 228,00 грн.

За змістом акту перевірки підставою
для таких висновків слугували судження
посадових осіб відповідача про те, що
на підставі баз даних ДПІ, податкової
звітності, які слугували джерелом
такої інформації, було встановлено
укладання цивільно-правових відносин
та проведення безтоварних операцій,
спрямованих на надання податкової
вигоди третім особам з метою штучного
формування податкового кредиту. Так, в
акті зазначено «враховуючи те, що у ТОВ
«ЮВ-СТАЛЬ», ТОВ «АГРО СТАР», ПП
«УКРСТАЛЬСТРОЙ», ТОВ «ТЕХНО-ПАРАЛЕЛЬ»,
ТОВ «АТЛАНТІК-СІТІ» відсутні необхідні
умови для ведення господарської
діяльності , відсутні власні основні
фонди, технічний персонал у необхідній
кількості, власні виробничі активи,
власні складські приміщення,
транспортні засоби у необхідній
кількості, вбачається проведення
транзитних фінансових потоків,
спрямованих на здійснення операцій
надання податкової вигоди переважно з
контрагентами, які не виконують свої
податкові зобов'язання, зокрема у
випадках, коли операції здійснюються
через посередників з метою штучного
формування валових ви трат та
податкового кредиту , не мають
реального товарного характеру (платник
не знаходиться за місцезнаходженням)
тому наведені обставини свідчать про
відсутність факту реального
здійснення господарської діяльності
зазначеного підприємства.» (том 1 а.с.44).
Також в акті зазначено, що перевіркою
встановлено відсутність об'єктів
оподаткування по операціях з придбання
товарів у постачальника (том 1 а.с.49).

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість вказаних висновків
відповідача і винесених на підставі
такого висновку спірного акту
індивідуальної дії на відповідність
вимогам ч.3 ст.2 КАС України,
проаналізувавши положення
законодавчих актів, якими врегульовані
спірні правовідносини, суд зауважує на
наступному.

Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1
ст. 188 ПК України, об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість є операції платників податку,
окрім іншого, з постачання товарів,
місце постачання яких розташоване на
митній території України. Датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності)податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один із способів,
визначених в п.201.1. ст.201 ПКУ; податкова
накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця; податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6
ст. 198 ПК України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною. Податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за встановленою
ставкою, протягом такого звітного
періоду, окрім іншого, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог ст. 201
Кодексу).

Як свідчать матеріали справи, в тому
числі акту перевірки, та визнається
позивачем, протягом періоду, що був
перевірений відповідачем, позивачем
були укладені договори на придбання
товарно-матеріальних цінностей -
запчастин, а також послуг з ремонту з
ТОВ «ЮВ-СТАЛЬ» (договір від 24.01.11 №2011/11,
від 15.02.11 №2011/34, від 10.01.12 №2 та №3), з ТОВ
«АТЛАНТІК-СІТІ» (від 07.11.11 №58М, від 02.02.12
№11М), з ПП «УКРСТАЛЬСТРОЙ», з ТОВ
«ТЕХНО-ПАРАЛЕЛЬ» (від 08.06.11 №50), з ТОВ
«АГРО СТАР» (від 03.10.11 № 57Т та від 10.01.12
№1). На виконання умов укладених
договорів позивачем отримані
відповідні запчастини та послуги, що
підтверджують видатковими накладними,
податковими накладними, подорожніми
листами, товарно-транспортними
накладними, Специфікаціями, актами
виконаних робіт (том 1 а.с. 88-250, том 2
а.с.1-174). Вказаними постачальниками на
адресу позивача були виписані
податкові накладні на загальну суму
ПДВ в розмірі 1 942 896,00 грн., які були
дослідженні відповідачем та чіткі
зауваження щодо оформлення яких
відсутні у відповідача, копії цих
податкових накладних наявні в
матеріалах справи. Також матеріалами
справи підтверджено, що розрахунки за
придбаний товар здійснені в
безготівковій формі шляхом
банківського переказу коштів за
платіжними реквізитами постачальників
(том 3 а.с.211-250, том 4 а.с.1-51).

Суд відмічає, що відомості щодо
характеру та обсягу вчинених операцій
відображені в первинних документах
бухгалтерського обліку, що не
заперечується відповідачем в акті
перевірки. Зміст перелічених первинних
документів, що виступили підставою
внесення відповідних записів до
документів бухгалтерського та
податкового обліку, в повній мірі
відповідають вимогам ч.2 ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», а саме,
містять назву документа, дату і місце
складання, назви підприємств, від імені
яких складено документи, відомості про
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції,
особисті підписи або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. Не зазначено
чітких зауважень щодо оформлення
зазначених первинних документів і в
ході перевірки відповідачем.

Таким чином, суд зазначає, що факт
реальності виконання господарських
зобов'язань підтверджується
дослідженими судом наявними в
матеріалах справи копіями видаткових
накладних та актами виконаних робіт.

Суд зауважує, що умови та порядок
видачі довіреностей на одержання
товарно-матеріальних цінностей
регламентовані Інструкцією про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Мінфіну України від 16.05.1996 року
№ 99 (зареєстровано в Мін'юсті України
12.06.1996 року за № 293/1318), дія якої
поширюється на підприємства, установи
та організації, їх відділення, філії,
інші відокремлені підрозділи та
представництва іноземних суб'єктів
господарської діяльності. Відповідно
до п. 3 Інструкції № 99 сировина,
матеріали, паливо, запчастини,
інвентар, худоба, насіння, добрива,
інструмент, товари, основні засоби та
інші товарно-матеріальні цінності, а
також нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (далі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів. Видача
бланків довіреностей здійснюється
після їх реєстрації у журналі
реєстрації довіреностей. Довіреність
на одержання цінностей видається лише
особам, які працюють на даному
підприємстві. Згідно з п. 6 Інструкції №
99 довіреність на одержання цінностей
від постачальника за нарядом, рахунком,
договором, замовленням, угодою або
іншим документом, що їх замінює,
видається довіреній особі під розписку
і реєструється в журналі реєстрації
довіреностей. Відповідно до п. 10
Інструкції № 99 особа, якій видано
довіреність, зобов'язана не пізніше
наступного дня після кожного випадку
доставки на підприємство одержаних за
довіреністю цінностей, незалежно від
того, одержані цінності за довіреністю
повністю або частково, надати
працівнику підприємства, який здійснює
виписування та реєстрацію
довіреностей, документ про одержання
нею цінностей та їх здачу на склад (у
комору) або матеріально відповідальній
особі. Згідно із вимогами п. 13
Інструкції № 99 довіреність незалежно
від строку її дії залишається у
постачальника при першому відпуску
цінностей. У разі відпуску цінностей
частинами на кожний частковий відпуск
складається накладна (акт
приймання-здачі або інший аналогічний
документ) із зазначенням на ній номера
довіреності та дати її видачі. У цих
випадках один примірник накладної (або
документа, що її заміняє) передається
одержувачу цінностей, а інший -
додається до залишеної у постачальника
довіреності й використовується для
спостереження і контролю за відпуском
цінностей згідно з довіреністю, а також
для проведення розрахунків з
одержувачем. Після закінчення відпуску
цінностей служби, що здійснювали їх
відпуск, здають довіреність разом з
документами на відпуск останньої
партії цінностей працівникам, на яких
покладено обов'язки з ведення
бухгалтерського обліку.
Відповідальність за дотримання
постачальником встановленого порядку
відпуску за довіреністю цінностей
покладається на посадових осіб
підприємства-постачальника, які мають
право підписувати первинні документи
на відпуск цінностей (п. 15 Інструкції №
99).

На підставі наведеного суд зазначає, що
при передачі товару від постачальника
до покупця довіреності на отримання
матеріальних цінностей передаються
постачальникові та зберігаються ним у
строк встановлений законодавством
України, а тому доводи відповідача щодо
відсутності у позивача відповідних
довіреностей є безпідставними.

Подальше використання отриманих від
наведених контрагентів запчастин та
послуг у власній господарській
діяльності позивача, основним видом
якої є виробництво продукції для
підприємств гірнично-металургічного,
вугільного та металургійних
комплексів, підтверджується
відповідними первинних документами,
копії яких наявні в матеріалах справи
(том 2 а.с.238-248, том. 3 а.с. 1- 65), та не
заперечується відповідачем. Отже,
придбані позивачем товари та послуги
були використані позивачем у власній
господарській діяльності.

За викладених обставин, суд констатує,
що факт придбання товару/послуг та
використання його в послідуючому у
власній господарській діяльності
підтверджується наявними в матеріалах
справи первинним документами, які
оформлені відповідно до вимог чинного
законодавства України і містять усі
необхідні реквізити.

Щодо відсутності у Позивача
товарно-транспортних накладних суд
зазначає наступне. Зміст Договорів
поставки, наведених вище, не дає
підстави для висновку, що обов'язок з
транспортування товару покладений на
покупця - позивача (має бути
доставлений силами покупця - позивача).
Крім того, відповідачем не врахований
факт наявності у позивача власного
транспорту, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу (том 1 а.с.87).
Правилами ведення податкового обліку
не передбачено обов'язку позивача
підтверджувати право на формування
податкового кредиту, як і валових
витрат товарно-транспортними
накладними, а відсутність
товарно-транспортних накладних сама по
собі, без дослідження інших обставин,
не може спростовувати товарність
операції. Крім того, позиція
відповідача, яка ґрунтується виключно
на відсутності товарно-транспортних
накладних, суперечить позиції
Міністерства Доходів і зборів,
викладеній в листі від 19.09.13
№11569/6/99-99-22-01-03-15/1128, відповідно до якої
товарно-транспортна накладна не
міститься в переліку документів, що
визначають право на формування
податкового кредиту.

Таким чином, судом не встановлено
жодного фактичного порушення
позивачем вимог вищенаведених норм
законодавства, яке б позбавляло його
права на податковий кредит. Натомість
встановлено, що податкові накладні
видані особами, які, на час їх видачі,
були зареєстровані платниками податку
на додану вартість та дієздатними
юридичними особами. За умови реального
здійснення господарської операції, яка
призвела до об'єктивної зміни складу
активів платника податків - покупця,
будь-які порушення постачальниками
товару податкового законодавства чи
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
податковий кредит. Платник податку на
додану вартість (покупець товару) не
має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
постачальниками товару вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, дотримання
вимог податкового законодавства тощо і
в подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на податковий кредит
за можливу неправомірну діяльність
будь-кого з контрагентів. Такий платник
не повинен притягуватися до
відповідальності в тому випадку, якщо
він здійснював реальну господарську
операцію. Відповідачем не наведено
доводів та доказів тому, що позивач
діяв без належної обачності та був
обізнаним про допущення його
контрагентом певних порушень
законодавства при створенні
підприємства чи веденні господарської
діяльності, як не доведено і факту
наявності порушення позивачем
положень п.198.6 ст.198 ПКУ, про яке
зазначено у висновку акту перевірки.

Оскільки судом досліджені наявні
первинні документи та встановлено
реальність господарських операцій з
вказаними контрагентами та дотримання
позивачем спеціальних вимог
законодавства щодо документального
підтвердження сум податкового кредиту,
реальність спірних господарських
операцій підтверджується матеріалами
справи, зокрема, податковими та
видатковими накладними тощо, суд
дійшов висновку про те, що фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують як здійснення
господарської діяльності між
позивачем та його контрагентами так і
правомірність формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість в розмірі 1 942 896,00 грн.,
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Відповідно до ст.200 ПКУ сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду; при позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом; при від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду; якщо в
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, має від'ємне значення, то: а)
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг; б) залишок
від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Враховуючи наявність у позивача права
на податковий кредит за спірними
операціями, з огляду на викладені
законодавчі приписи, спірна суми
від'ємного значення, яка виникла
внаслідок виникнення у позивача права
на такий податковий кредит, також
визначена позивачем правомірно.

Окремо суд зауважує, що за змістом акту
перевірки судження перевіряючих
ґрунтуються виключно на підставі баз
даних ДПІ, податкової звітності, які
слугували джерелом такої інформації, в
той час як оцінка та чіткі зауваження
до первинних документів, складених
позивачем з контрагентами за спірними
операціями, відсутні в акті перевірки.

Беручи до уваги наведене, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техномаш»
підлягають задоволенню, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення від
22.01.14 №3 та від 22.01.14 № -
скасуванню.

Згідно з ч.1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з
державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 22.01.14
№3 та від 22.01.14 №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техномаш» () витрати по сплаті судового
збору в сумі 487 грн. (чотириста
вісімдесят сім гривень) 20 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції за правилами,
визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили
згідно зі ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений 21.07.14.

Суддя А.О.
Коренев