Справа № 2а-514/11
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/61078/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В.,
Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., розглянувши
у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 14 вересня
2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Заводського районного центру
зайнятості Миколаївського обласного
центру зайнятості про визнання дій
протиправними та скасування наказу,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року позивачка звернулася
до суду із зазначеним позовом до
відповідача. Просила визнати
протиправними дії відповідача щодо
відмови у постановці її на облік як
безробітної у жовтні 2010 року та
скасувати наказ № 53 від 10 листопада 2010
року про відшкодування коштів,
виплачених як допомога по безробіттю
за період з 10 грудня 2007 року по 3 грудня
2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
вона підприємницькою діяльністю
ніколи не займалася, на обліку в
Державній податковій інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва як
суб'єкт підприємницької діяльності не
перебуває.

Постановою Заводського районного суду
м. Миколаєва від 11 квітня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 14 вересня 2012 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування судових рішень судів
першої та апеляційної інстанцій з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права та ухвалення
нового судового рішення про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах, встановлених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 з 20 жовтня 1994
року зареєстрована як фізична
особа-підприємець.

10 грудня 2007 року позивачка
зареєструвалася у Заводському
районному центрі зайнятості
Миколаївського обласного центру
зайнятості як безробітна, з 10 грудня 2007
року по 3 грудня 2008 року їй
виплачувалася допомога по безробіттю.

Наказом відповідача № 53 від 10
листопада 2010 року стягнуто з позивачки
кошти, виплачені їй як допомогу по
безробіттю за період з 10 грудня 2007 року
по 3 грудня 2008 року, в розмірі 12399
грн. 95 коп., оскільки ОСОБА_4,
реєструючись як безробітна, не вказала,
що вона є фізичною особою-підприємцем.

У листопаді 2010 року відповідач
відмовив позивачці у наданні статусу
безробітної, оскільки вона й надалі
залишається зареєстрованою фізичною
особою-підприємцем.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що особа, яка зареєстрована як
суб'єкт підприємницької діяльності,
відноситься до категорії зайнятого
населення і не може мати статус
безробітного, державна допомога по
безробіттю отримана нею незаконно,
оскільки в період її отримання
позивачка була зареєстрована як
суб'єкт підприємницької діяльності, а
тому вказана допомога підлягає
поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про зайнятість населення»
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Ч. 4 вказаної статті передбачено, що у
разі відсутності підходящої роботи
рішення про надання громадянам статусу
безробітних приймається державною
службою зайнятості за їх особистими
заявами з восьмого дня після
реєстрації у центрі зайнятості за
місцем проживання як таких, що шукають
роботу.

Виходячи з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
зайнятість населення» особи, визнані у
встановленому порядку безробітними,
мають право на одержання допомоги по
безробіттю.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про
зайнятість населення» в Україні до
зайнятого населення належать
громадяни, зокрема, громадяни, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України «Про особисте селянське
господарство».

Відповідно до частин 2, 3 ст. 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» застраховані
особи, зареєстровані в установленому
порядку як безробітні, зобов'язані
своєчасно подавати відомості про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг. Сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Враховуючи вищенаведене, суди
попередніх інстанції дійшли
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки позивачка
на момент першого звернення до центру
зайнятості, одержання допомоги по
безробіттю та на момент другого
звернення до центру зайнятості для
реєстрації як безробітної належала до
категорії громадян, які самостійно
забезпечують себе роботою, а тому не
мала права на отримання статусу
безробітної та допомоги по безробіттю.
Крім того, судом апеляційної інстанції
було досліджено спеціальний витяг з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, з
якого вбачається, що ОСОБА_4 з 20 жовтня
1994 року зареєстрована як фізична
особа-підприємець.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу,
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судового рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права безпідставні, не
ґрунтуються на доказах та матеріалах
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Заводського
районного суду м. Миколаєва від 11
квітня 2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 14 вересня 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк