Справа № 2а-1292/11/1270
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року м. Київ
К/9991/66203/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Первомайськ
Луганської області на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011

у справі № 2а-1292/11/1270

за позовом Відкритого
акціонерного товариства „Групова
збагачувальна фабрика

„Михайлівська"

до Державної податкової
інспекції у м. Первомайськ Луганської
області

про визнання незаконним
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
„Групова збагачувальна фабрика
„Михайлівська" звернулось до
Луганського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Первомайськ Луганської області про
визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень: № /0 від 08.09.2006;
№ /0 від 08.09.2006.

Справа розглядалась неодноразово.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011,
позивні вимоги задоволено, визнано
недійсними податкові
повідомлення-рішення №/1 від
08.09.2006, яким визначено податкове
зобов'язання позивачу з податку на
додану вартість в сумі 219066 грн.; визнане
недійсним податкове
повідомлення-рішення №/1 від
08.09.2006, яким визначено податкове
зобов'язання по податку на прибуток в
сумі 105426 грн.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції,
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанцій при вирішення спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем
проведена планова виїзна
документальна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
іншого законодавства за період з 01.07.2002
по 30.06.2006 та складено акт №.174/2.1-001 78554
від 29.08.2006.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення - рішення: №/0 від
08.09.2006, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання на суму 1767
грн.; №/0 від 08.09.2006, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання по
податку на прибуток підприємств на
суму 105426 грн.: 61192 грн. основний платіж,
44234 грн. штрафні (фінансові) санкції;
№/0 від 08.09.2006, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість на суму 219066 грн.: 146044 грн.
основний платіж, 73022 грн. штрафні
(фінансові) санкції.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем, пп. 4.1.5 п. 4.4, п. 5.9. ст. 5, п. 6.1
Закону України „Про оподаткування
прибутку підприємств", зменшено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за
2005 рік на суму 1307 грн., пп. 4.1.5 п. 4.1, п. 5.9.
ст. 5. п.6.1 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств",
занижено (завищено) податок на прибуток
за 2003 рік, 2004 рік, 2006 рік на суму 88928 грн.,
п. 3 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", занижено (завищено) податок
на додану вартість за 2003 рік, 2004 рік, 2005
рік на суму 146044 грн.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі п.1 ст. 3
Закону України „Про Державний бюджет
України на 2001 рік", листів Міністерства
палива та енергетики України від 08.01.2002
№ 10-1/23, Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції від
22.03.2002 № 5422/10/19-092 та за узгодженням з
позивачем, який листом від 22.01.2002 № 7
погодив зарахування орендної плати за
договором оренди до держбюджету,
сплачував орендну плату в період з
2001-2004 років у встановленому розмірі на
користь Державного бюджету України.

З 2005 року орендна плата
сплачувалася орендарем на користь
позивача ДВАТ ГЗФ „Михайлівська".

На порушення приписів ч. 1 пп. 7.9.6 п.
7.9 ст. 7 та пп. 11.3.1 п. 11.3 ст.11 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", відповідачем не доведено
ні отримання орендних платежів, не
визначені дати виникнення у позивача
валових доходів за спірною операцією.

Колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої та апеляційної інстанції
стовно того, що самостійне здійснення
відповідачем розрахунку доходу,
отриманого позивачем від здійснення
операції по переданому в оренду майна є
неправомірним.

На балансі підприємства, станом
на 01.07.2003 рахується кредиторська
заборгованість перед державним
інноваційним фондом, яка виникла у 2000
році у сумі 78700 грн. та була попередньо
включена до складу валових витрат
підприємства.

Станом на 30.06.2006 перед державним
інноваційним фондом залишилась не
стягненою і складає 78700 грн., у зв'язку з
чим вона підлягає включенню до
валового доходу, як така, що залишилася
нестягнутою після закінчення строку
позовної давності.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно даних
бухгалтерського обліку, що
підтверджено даними Головної книги ,
відомості обліку по рах. 203 "Паливо"209
"Інші матеріали", 281 "Товари на складі",
281/1 "Товари на відповідальному
зберіганні" за 2005 рік залишки запасів
станом на 01.01.2005 складають 0 грн.

Станом на 01.01.2006 залишки запасів
складають 7343603 грн.

Згідно наведених даних балансова
вартість запасів на кінець звітного
періоду перевищує її балансову
вартість на початок цього ж періоду на
суму 7343603 грн. (7343603 - 0).

Згідно уточнюючого розрахунку до
декларації за 2005 рік, наданої до
відповідача (вх. № 6158 від 31.06.06р.) у рядку
01.2 "приріст балансової вартості
запасів" відображено у сумі 7342962грн.

Фактично, приріст балансової
вартості запасів складає 7343603 грн.

В результаті вказаного порушення
занижено суму валового доходу у
розмірі 641 грн. (7343603 -7342962).

Згідно даних бухгалтерського
обліку , що підтверджено даними
Головної книги, відомості обліку по
рах. 203 "Паливо" 209 "Інші матеріали", 281
"Товари на складі", 281/1 "Товари на
відповідальному зберіганні" за 2005 рік
залишки запасів станом на 01.01.2006
складають 7343603 грн. На кінець звітного
періоду, станом на 01.07.2006 залишки
запасів складають 7344429 грн. Приріст
балансової вартості запасів складає 825
грн. (7344429 - 7343603).

Таким чином до складу валового
доходу відноситься 825 грн.

Підприємством у складі валового
доходу до проведення коригування
приріст залишків запасів було
відображено у сумі 153 грн. Після надання
уточнюючого розрахунку у сумі 0 грн.

Сума заниження склала 825 грн.

За результатами перевірки
встановлено, що підприємство за
результатами року має від'ємне
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у сумі 26506 грн.

Фактично підприємством від'ємне
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток відображено у
розмірі 27236 грн.

За результати перевірки зменшено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за
2005 рік на суму 730 грн.

Позивачем вказано на те, що із
податкового обліку приросту (убутку)
балансової вартості паливо-мастильних
матеріалів у 2005 році вилучено 50
відсотків їх вартості, тобто залишок на
рахунку 203 "Паливо" складав 641, 25 грн. (1282,5
х 50%).

Матеріальні активи, придбані у 2005
році, у повному обсязі включені до
складу валових витрат, окрім
паливно-мастильних матеріалів, які
обліковуються на рахунку 203 "Паливо".

Так у 2005 році придбано ПММ на суму
1662, 5 грн. та, з врахуванням вимог пп. 5.4.10
Закону про прибуток, до складу валових
витрат віднесено лише 50 відсотків
вартості, а саме 831,25 грн.

За даними бухгалтерського обліку
ВАТ „ГЗФ „Михайлівська" залишки
запасів по рахункам 203 "Паливо", 209 "Інші
матеріали", 281 "Товари", 2811 "Товари на
відповідальному зберіганні", 153
"Капітальні вкладення.

Малоцінні необоротні матеріальні
активи на складі" станом на 01.01.2006
складають 7343603, 08 грн., у тому числі по
рахунку 203 "Паливо"1282, 5 грн.

Станом на 01.07.2006 залишки цих
запасів складають 7344169, 07 грн., у тому
числі по рахунку 203 "Паливо"- 2108, 49 грн.

Згідно до п. 5.4.10 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств" № 283/97-ВР не включаються до
складу валових витрат в т.ч. витрати,
пов'язані зі стоянкою та чаркуванням
легкових автомобілів, а також 50
відсотків витрат на придбання
паливно-мастильних матеріалів (ПММ) для
легкових автомобілів.

Тому із податкового обліку
приросту (убутку) балансової вартості
ПММ вилучено 50 відсотків їх вартості,
тобто залишок на рахунку 203 "Паливо"
складав на 01.01.2006 - 641, 25 грн., на 01.07.2006 -
1054, 25 грн.

Загальна сума вартості залишків
ТМЦ витрати на придбання яких
включаються до складу валових витрат
станом па 1.01.2006 складала 7342961, 83 грн., на
01.07.2006 - 7343114, 83грн.

Згідно наведених даних балансова
вартість запасів на кінець звітного
періоду перевищує балансову вартість
на початок цього ж періоду на суму 153
грн.

У розрахунку приросту (убутку)
балансової вартості запасів за 1
півріччя 2006 року залишки запасів на
початок звітного періоду відображено
помилково у сумі 0 грн., а на кінець
звітного періоду - у сумі 153 гри. Але ця
помилка не призвела до заниження
валового доходу за півріччя 2006р.

До складу валових витрат згідно
пункту 5.2.1. "включаються будь-які
витрати, пов'язані з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції.

Матеріальні витрати, придбані у
січні-червні 2006 року у повному обсязі
включені до складу валових витрат,
окрім паливно-мастильних матеріалів,
які обліковуються на рахунку 203
"Паливо".

Так у січні-червні 2006 року
придбано ПММ на суму 6666, 66 грн., та,
враховуючи вимоги пункту 5.4.10 Закону
України до складу валових витрат
віднесено лише 50 відсотків вартості, а
саме 3333,33грн.

Крім того, частка ПММ була
використана на цілі, по яким
підприємство не може надати докази,
щодо їх приналежності до виробничої
діяльності, тому 246, 72 грн. було
виключено зі складу валових витрат і не
включено до розрахунку прирослу
(убутку) балансової вартості запасів.

За даними бухгалтерського обліку
витрати ПММ для легкових автомобілів
обліковуються за дебетом рахунку 92
"Адміністративні витрати".

У головній книзі за
січень-червень 2006 року за дебетом
рахунку 92 з кредиту рахунка 203
відображено суму 2673,61 грн., що теж
становить 50 відсотків використаного
палива за вилученням ПММ які були
використані на цілі, по яким
підприємство не може надати докази,
щодо їх приналежності до виробничої
діяльності (246, 72 грн.).

Колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої та апеляційної інстанції
стосовно того, що перерахунок приросту
(убутку) балансової вартості
невикористаних на кінець року
паливо-мастильних матеріалів, що
придбавалися для заправки легкового
автомобілю, здійснювався позивачем у
відповідності з дозволеним, згідно
роз'яснення ДПА України від 07.11.2006 №
16816/8/15-118-129, методом оперативного обліку
тої частки ПММ, яка включена до складу
валових витрат (50 відсотків), при цьому
враховувалися залишки невикористаних
ПММ з метою перерахунку їх приросту
(убутку), згідно з п.5.9 Закону про
прибуток.

Встановлено, що посадові особи
відповідача, під час перерахунку
приросту балансової вартості
невикористаних на кінець року ПММ та
враховуючи їх залишки лише за даними
Головної книги, безпідставно не
враховували дані оперативного обліку
підприємства, що і вплинуло на
донарахуванням спірної суми за
податковий період 2005 року.

За період 2006 року перевіряючими
також не були враховані дані
оперативного обліку, внаслідок чого
приріст склав 825 грн. замість 413 грн.

Колегія суддів також вважає
безпідставним обчислення податковим
органом приросту (убутку) балансової
вартості малоцінних необоротних
матеріальних активів ( модем вартістю
260 грн., що був придбаний у жовтні 2005
року) лише з врахуванням станом на 01.01.06
залишків по рахунку "Капітальні
інвестиції. Придбання малоцінних
необоронних матеріальних активів", а
станом на 01.07.2006 по рахунку 112 (МНМА в
експлуатації) та без врахування
фактичного убутку цих активів в сумі 260
грн.

Згідно з п "д" пп. 4.4.2 Закону
України „Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", платник податків не може бути
притягнутий до відповідальності і слід
вважати, що він діяв правомірно.

Колегія суддів зазначає, що суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відсутність порушень з
боку позивача Закону про прибуток у
зв'язку з чим відсутні підстави і для
нарахування, згідно з пп. 17.1.3 п.17.1 ст.17
Закону № 2181, штрафних (фінансових)
санкцій в сумі 44234 грн.

Податковим повідомленням
рішенням № /0 від 08.09.2006 позивачу,
на підставі пп. "б" пп. 4.2.2 ст. 4 Закону
України „Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", визначено суму податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість в сумі 219066 грн. в тому числі
146044 грн. основний платіж, 73022 грн.
штрафні (фінансові) санкції.

До травня 2005 року об'єкти
оподаткування податком на додану
вартість був відсутній, оскільки
позивачем не надавалися послуги з
передачі майна в оренду.

Згідно ст. 2, 3 Закону „Про податок
на додану вартість", підприємство
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку на додану вартість у
разі, коли загальна сума від здійснення
операцій по постачанню товарів,
нарахована (сплачена) протягом
останніх 12 місяців сукупно перевищує
300000 грн.

Такий об'єм операцій був набраний
за період з січня по квітень 2005 року по
сумах орендної плати, отриманої на
розрахунковий рахунок.

Тому, за ствердженням позивача,
лише з 06.05.2005 підприємство знов стає
платником податку на додану вартість.

В акті перевірки зазначено, що
передача об'єкту оренди від
орендодавця ДВАТ ГЗФ „Михайлівська" ДП
ДХК „Луганськвуглепереробка" орендарю
ТОВ фірма „Кассіопея-ГЗФ
„Михайлівська" оформлена актом
прийому передачі основних фондів

які були передані в оренду без номеру
та дати, який є додатком до договору
оренди ЦМК № 162/17 на загальну суму 8314875
грн.

З письмового розрахунку
донарахованого податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість вбачається, що податковий
орган самостійно визначив базу
оподаткування податком на додану
вартість, виходячи з встановленого
розміру орендної плати та її частки,
яка на думку податкового органу,
підлягала перерахуванню безпосередньо
на рахунок позивача, як орендодавця.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що податкові накладні або
акти приймання-передачі у
підтвердження факту надання позивачем
послуг з оренди позивачем не
виписувались, як і не було події
надходження коштів на рахунок позивача
від послуг з оренди.

Після перереєстрації у Відкрите
акціонерне товариство з жовтня 2004 року
грошові кошти за оренду майна
надходили на розрахунковий рахунок
підприємства з урахуванням сум податку
на додану вартість. За ІІ квартал 2004
року підприємством нарахована сума
орендної плати 147110 грн., податок на
додану вартість в сумі 20883 грн.

За період з січня по квітень 2005
року підприємством нарахована орендна
плата та включена до складу валового
доходу в сумі 147110, 26 грн., сума податку
на додану вартість становить 29422 грн.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Первомайськ Луганської області на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011 у
справі № 2а-1292/11/1270 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Первомайськ
Луганської області відхилити.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011 у
справі № 2а-1292/11/1270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко