Справа № К/9991/79282/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року м. Київ
К/9991/79282/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Комунального
підприємства «Дніпрорудненський
водоканал» Дніпрорудненської міської
ради Василівського району Запорізької
області про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, за касаційною скаргою
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 1 вересня
2009 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 квітня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2009 року Запорізьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі Фонд) звернулось з
позовом до Комунального підприємства
«Дніпрорудненський водоканал»
Дніпрорудненської міської ради
Василівського району Запорізької
області (далі Комунальне підприємство)
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2008 році.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем не забезпечено
працевлаштування інвалідів у 2008 році
відповідно до нормативу, встановленому
статтею 19 Закону України від 21 березня
1991 року № 875-XII Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі Закон №
875-XII), в зв'язку з чим Комунальному
підприємству нараховані
адміністративно-господарські санкції
та пеня, які в добровільному порядку не
сплачені, а тому позивач просив про
задоволення позову з вказаних підстав.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 1 вересня 2009
року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 21 квітня 2011
року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити нове
про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що відповідач вжив усі можливі заходи
для забезпечення працевлаштування
інвалідів, виділив та створив
відповідні робочі місця та умови праці
з урахуванням індивідуальних потреб
реабілітації, при цьому державній
службі зайнятості щомісячно
надавалась інформація, необхідна для
організації працевлаштування
інвалідів шляхом подання звітів форми
№ 3-ПН про наявність відповідних
вакансій.

Так, відповідно до статті 19 Закону №
875-XII, для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно вимог статті 20 цього Закону,
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Статтею 18 Закону № 875-XII встановлено, що
працевлаштування інвалідів
здійснюється органами виконавчої
влади з питань праці та соціальної
політики, органами місцевого
самоврядування, громадськими
організаціями інвалідів.

Водночас, у частині 3 цієї статті
зазначено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України

За приписами пункту 2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженою постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 року №
70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Датою надходження звіту про зайнятість
і працевлаштування інвалідів
вважається дата подання роботодавцем
звіту до відділення Фонду, а у разі
надсилання його поштою - дата на
поштовому штемпелі.

Інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Форма звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів» та Інструкція щодо
заповнення форми звітності № 10-ПІ
(річна) «Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів»
затверджені наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 10 лютого 2007 року № 42,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 13 лютого 2007 року за №
117/13384.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що такий звіт за
встановленою формою 10-ПІ відповідачем
подано 21 квітня 2009 року.

Разом з тим, частиною 4 статті 20 Закону
України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ
«Про зайнятість населення» (в редакції
статті, чинної в період спірних
правовідносин) передбачено, що
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день
(тиждень), якщо це не передбачено
трудовим договором, або не працюють у
зв'язку з простоєм виробництва з не
залежних від них причин, і в
десятиденний строк - про всіх прийнятих
працівників у порядку, встановленому
законодавством.

Відповідні форми звітності та
інструкції щодо їх заповнення
затверджені наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19 грудня 2005 року № 420 (який був
чинним в період спірних правовідносин),
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 21 грудня 2005 року за №
1534/11814.

Цим наказом затверджено форму
звітності № 3-ПН «Звіт про наявність
вакансій» та інструкцію щодо її
заповнення.

У загальних положеннях цієї Інструкції
зазначено, що відповідно до Закону
України «Про зайнятість населення»
підприємства, установи й організації,
їх структурні підрозділи та філії
незалежно від форми власності та
господарювання повинні за наявності
вакансій у повному обсязі подавати
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій) центрам
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платника страхових внесків.

Форма використовується для
інформування населення про наявність
вакансій, сприяння працевлаштуванню
громадян, зареєстрованих у центрах
зайнятості як такі, що шукають роботу,
для підбору персоналу на замовлення
роботодавців, для оцінки поточної
потреби в кадрах та організації
професійної підготовки населення
відповідно до потреб ринку праці.

У разі необхідності підбору
працівників за сприяння центрів
зайнятості фізичні особи, у тому числі
підприємці, також можуть інформувати
центри зайнятості про наявність
вакансій за цією формою.

На підставі комплексного аналізу
вищезазначених правових норм та
положень підзаконних нормативно -
правових актів у їх сукупності, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку про наявність
у відповідача обов'язку щомісячно
інформувати центр зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакансій) призначених для
працевлаштування інвалідів шляхом
подання до центру зайнятості звіту
форми 3-ПН.

Також, частиною 1 статті 12 Закону
України від 14 жовтня 1992 року №
2694-ХІІ встановлено, що підприємства,
які використовують працю інвалідів,
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням рекомендацій
медико-соціальної експертної комісії
та індивідуальних програм
реабілітації, вживати додаткових
заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників.

Питання медико - соціальної експертизи
врегульовані Положенням про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 грудня 2009 року
№ 1317, відповідно до пункту 4 якого,
медико-соціальну експертизу проводять
медико-соціальні експертні комісії
(далі - комісії), з яких утворюються в
установленому порядку центри (бюро), що
належать до закладів охорони здоров'я
при Міністерстві охорони здоров'я
Автономної Республіки Крим,
управліннях охорони здоров'я обласних,
Київської та Севастопольської міських
держадміністрацій.

За змістом пункту 6 цього Положення,
висновки комісії, реабілітаційні
заходи, визначені в індивідуальній
програмі реабілітації інваліда,
обов'язкові для виконання органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, реабілітаційними
підприємствами, установами та
організаціями, в яких працює або
перебуває інвалід, незалежно від їх
відомчої підпорядкованості, типу і
форми власності.

За таких обставин, обов'язок
відповідача щодо працевлаштування
інвалідів, полягає у створенні
належних робочих місць та відповідних
умов роботи, а також у наданні
необхідної інформації та здійсненні
відповідної звітності, при цьому
обов'язок здійснювати пошук інвалідів
для працевлаштування покладається на
органи виконавчої влади з питань праці
та соціальної політики, органи
місцевого самоврядування та
громадські організації інвалідів.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

При цьому, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення

Як вірно встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, відповідач
створив визначену законом кількість
належних робочих місць з відповідними
умовами праці, про що повідомляв
місцевий центр зайнятості шляхом
надання останньому щомісяця
інформації про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів протягом 2008 року, що є
належним доказом підтвердження
наявності на підприємстві створених та
введених в дію місць для
працевлаштування інвалідів, а отже
відповідач ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Таким чином, суди вірно встановили
обставини справи, судові рішення
ухвалені відповідно до норм
матеріального права з дотриманням норм
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
відхилити, а постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 1
вересня 2009 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 21 квітня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало