Справа № 2а-6532/09/1770
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а-6532/09/1770

26 червня 2014 року 15год. 20хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Сало А.Б. за участю
секретаря судового засідання Школяр
О.І. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представники Маринченко
О.В., Бессольников П.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_4 до
Гощанського районного центру
зайнятості Рівненської області
про визнанння дій протиправними, -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4.) звернулася до
суду з позовом до Гощанського
районного центру зайнятості
Рівненської області про визнання
протиправними дії щодо відмови в
наданні статусу безробітної,
зобов'язання надати статус безробітної
та стягнення безпідставно
непризначеної соціальної допомоги у
зв'язку з безробіттям, матеріальних
втрат і моральних збитків.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач вказала на те, що в червні 2005
року вона закінчила Тучинську середню
школу та цього ж року вступила на
стаціонарну форму навчання в
Рівненський державний аграрний коледж.
В період навчання перебувала у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку. Після
чого в червні 2009 року, звернулася до
Гощанського районного центру
зайнятості з метою стати на облік як
безробітна та отримувати відповідну
соціальну допомогу. Однак в наданні їй
статусу безробітної було відмовлено, у
зв'язку з чим вона повторно 05.08.2009 року
звернулася до директора Гощанського
районного центру зайнятості з
письмовою заявою.

03.09.2009 відповідачем в черговий раз було
відмовлено у реєстрації ОСОБА_4 та
надання їй статусу безробітної з
виплатою матеріальної допомоги.

Вказану відмову позивач вважає
протиправною та такою, що суперечить
вимогам законодавства, у зв'язку із чим
звернулась до суду із вказаним
позовом.

Позивача в судовому засіданні позов
підтримала, з підстав аналогічних
викладеним у позовній заяві. Просить
позов задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
суду пояснили, що 29.07.2009 позивач
звернувся до Гощанського районного
центру зайнятості, якому останнім було
надано профінформаційну консультацію
та консультацію з працевлаштування.
Зазначив, що ОСОБА_4 під час проведення
реєстрації було подано довідку, видану
Тучинською сільською радою №715, про те,
що вона є членом особистого
селянського господарства, що є
підставою у відмові в реєстрації
особи безробітною. Довідки про
припинення ведення особистого
господарства або про вихід із такого
господарства позивачем не надано.
Поміж тим, повідомив, що трудова книжка
та страховий (трудовий) стаж у позивача
на момент звернення були також
відсутні. З таких підстав відповідач
вважає, що підстав для реєстрації та
надання ОСОБА_4 статусу безробітної з
виплатою матеріальної допомоги у
служби зайнятості немає. У зв'язку з
наведеним, просять суд в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, оцінивши в сукупності докази,
які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов підлягає до
часткового задоволення з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що після закінчення
у 2005 році Тучинської середньої школи
ОСОБА_4 вступила на денну форму
навчання до Рівненського державного
аграрного коледжу.

27 червня 2008 року позивач закінчила
навчання, отримавши диплом за
спеціальністю "Бухгалтерський облік",
про що свідчить копія диплому
молодшого спеціаліста (а.с.6).

Під час навчання у коледжі, ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 народила дитину - ОСОБА_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження (а.с.5).

У зв'язку з народженням дитини позивач
перебувала на обліку в Управлінні
праці та соціального захисту населення
Гощанської райдержадміністрації та
отримувала допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку по ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.7).

Матеріали справи свідчать, що 29.07.2009
позивач звернувся до Гощанського
районного центру зайнятості з метою
отримання статусу безробітного. Проте,
03.09.2009 року відповідач відмовив ОСОБА_4
у реєстрації та наданні такого статусу
обґрунтовуючи це тим, що на момент
звернення до центру зайнятості вона
була членом особистого селянського
господарства.

Вирішуючи спір по суті суд виходив з
наступного.

Щодо вимог про визнання протиправними
дій Гощанського районного центру
зайнятості Рівненської області щодо
відмови ОСОБА_4 в наданні статусу
безробітної та стягнення з відповідача
непризначеної соціальної допомоги по
безробіттю суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України
"Про зайнятість населення" №803 від
01.03.1991 (далі - Закон №803) (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Частина 5 цієї ж
статті передбачає, що Порядок
реєстрації та ведення обліку громадян,
які шукають роботу, і безробітних
державною службою зайнятості
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з п.б ч.3 ст.1 Закону №803, в Україні
до зайнятого населення належать
громадяни, що проживають на території
держави на законних підставах та є
членами особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство".

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
особисте селянське господарство" від
15.05.2003 №742 (далі - Закон №742) (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) члени особистих
селянських господарств є особами, які
забезпечують себе роботою самостійно і
відповідно до Закону України "Про
зайнятість населення" належать до
зайнятого населення за умови, що робота
в цьому господарстві для них є
основною.

Згідно з п.2 Порядку реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу, і
безробітних, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 14.02.2007
№219 (далі - Порядок) (в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин), незайняті громадяни, у
тому числі члени особистих селянських
господарств, для яких робота у таких
господарствах не є основною, які
звертаються до державної служби
зайнятості за сприянням у
працевлаштуванні, підлягають
реєстрації.

Для цілей цього Порядку ведення
особистого селянського господарства
вважається основною роботою для члена
такого господарства за умови, що
протягом 12 місяців, які передували дню
звернення до державної служби
зайнятості, він провадив лише
діяльність, пов'язану з веденням
особистого селянського господарства,
чи одночасно працював на умовах найму
або займався видом діяльності, що
визначений частиною третьою статті 1
Закону України "Про зайнятість
населення", менше 26 календарних тижнів.
Такі члени особистого селянського
господарства крім тих, що вперше
шукають роботу, в тому числі
випускники середніх загальноосвітніх,
професійно-технічних і вищих
навчальних закладів, не підлягають
реєстрації.

Системний аналіз вказаних норм
свідчить, що членам особистих
селянських господарств можуть
надаватись статус безробітного за
умови, що робота в цьому господарстві
для них не є основною.

Разом з тим, незалежно від того чи
робота в особистому селянському
господарстві є основною, положення п.2
Порядку не поширюється на громадян,
які вперше шукають роботу, в тому
числі випускники середніх
загальноосвітніх,
професійно-технічних і вищих
навчальних закладів.

Як вбачається з довідки Тучинської
сільської ради Гощанського району №1580
від 22.12.2009 (а.с.29) ОСОБА_4 постійно з дня
народження проживала в особистому
селянському господарстві, головою
якого є її батько ОСОБА_6.

Судом також встановлено, що для ОСОБА_4
займалась доглядом дитини, до
досягнення нею трирічного віку та
отримувала відповідну соціальну
допомогу до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Враховуючи те, що позивач народила
дитину під час навчання, вона не мала
можливості скористатись своїм правом
на відпустку, разом з тим, це жодним
чином не може свідчити про те, що
протягом вказаного періоду вона
займалась особистим селянським
господарством.

Одночасно, матеріали справи свідчать,
що після закінчення школи ОСОБА_4 ніде
не працювала, вступила до учбового
закладу і під час свого навчання
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею 3-річного
віку, а тому була особою, яка в перше
шукала роботу.

Як вбачається з копії трудової книжки
позивача, долученої до матеріалів
справи (а.с.102) перші відомості про
прийом останньої на роботу датуються
05.04.2013. Отже до цього часу ОСОБА_4 не
працювала.

Статтею 40 Конституції України
передбачено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними. Пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Правовою гарантією забезпечення
державою даного права є виконання
прийнятих на себе зобов'язань, виходячи
з положень принципу верховенства
права, закріпленого як статтею 8
Конституції України, так і статтею 8
КАС України.

Встановлені в ході судового розгляду
обставини справи в їх сукупності дають
суду підстави вважати, що відповідачем
в порушення вимог чинного на момент
звернення законодавства безпідставно
відмовлено ОСОБА_4 в наданні статусу
безробітної, так як остання станом на
29.07.2009 була особою працездатного віку
до призначення пенсії, яка через
відсутність роботи не мала заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів, була готова та здатна
приступити до роботи.

Відповідно до п.11 Порядку реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу, і
безробітних, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від
14.02.2007 №219, за відсутності підходящої
роботи рішення про надання громадянам
статусу безробітних приймається
державною службою зайнятості за їх
особистою заявою з восьмого дня після
реєстрації у центрі зайнятості за
місцем проживання як таких, що шукають
роботу, і оформляється наказом центру
зайнятості, номер і дата якого
зазначаються у картці.

З огляду на те, що під час розгляду
справи встановлено безпідставність
відмови відповідача в наданні ОСОБА_4
статусу безробітної та призначенні
допомоги по безробіттю, суд виходячи з
положень принципу верховенства права
вважає, що з метою повного відновлення
порушених прав позивача, у тому числі
на отримання допомоги по безробіттю,
отримання якої гарантована нормами
Конституції України, відповідача слід
зобов'язати провести нарахування та
виплату ОСОБА_4 вказаної допомоги
згідно діючого на час звернення
законодавства.

Постановою правління Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття за № 98 від 29.01.2009
"Про мінімальний розмір допомоги по
безробіттю у 2009 році" встановлено, що
виплати, передбачені частиною другою
статті 23, статтею 33, з урахуванням норм,
передбачених в абзаці п'ятому частини
третьої Прикінцевих положень Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття", статті 3 Закону
України "Про розмір внесків на деякі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування", установити у
2009 році у розмірі 360 гривень.

Відтак, враховуючи те, що період
отримання вказаної допомоги становить
180 календарних днів, то позивачем не
отримана допомога по безробіттю в
розмірі 2160,00 грн. (360,00*6=2160,00).

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що, відповідач, відмовляючи в
наданні ОСОБА_4 статусу безробітної
діяв не на підставі, не в межах
повноважень та не в спосіб, визначений
чинним законодавством, а тому такі дії
Гощанського районного центру
зайнятості Рівненської області є
протиправними, і в цій частині позов
підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача на його користь
матеріальних втрат в розмірі 20672,00 грн.
то дана вимога не підлягає до
задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу
України, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 69 КАС України, доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Згідно ч.2 ст. 69 КАС України,
докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.
Відповідно до ст. 70 КАС України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору. Відповідно до ст.. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи,
грошова сума, яку просить позивач
стягнути як матеріальну шкоду,
належними та допустимими доказами не
підтверджена взагалі, а відтак, і не
підлягає до задоволення.

Щодо вимог про стягнення моральних
збитків в розмірі 2000,00 грн. суд зазначає
наступне.

Статтею 23 Цивільного кодексу України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй Постанові від 31 березня
1995 року № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (із змінами та
доповненнями) під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Також, суд при вирішенні питання щодо
відшкодування моральної шкоди повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Крім цього, розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації.

Проте, позивачем в порушення вимог ч. 1
ст. 71 КАС України не доведено
передбачених ст.ст. 23, 1167 Цивільного
кодексу України обставин і підстав, які
зумовлюють наявність моральної шкоди,
зокрема матеріали справи не містять
жодних свідчень та відповідних доказів
про ступінь його моральних чи фізичних
страждань або шкоди завданої її
здоров'ю.

З огляду на викладене, суд вважає, що
вимоги позивача щодо стягнення
моральної шкоди є необґрунтованими, а
тому до задоволення не підлягають.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, позовні вимоги
слід задовольнити частково.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Гощанського
районного центру зайнятості
Рівненської області щодо відмови
ОСОБА_4 в наданні статусу безробітної.

Зобов'язати Гощанський районний центр
зайнятості Рівненської області надати
ОСОБА_4 статус безробітної у період з
29.07.2009 року по 29.01.2014 року.

Зобов'язати Гощанський районний центр
зайнятості Рівненської області
нарахувати та виплатити ОСОБА_4
допомогу по безробіттю в розмірі 2160,00
грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_4
із Державного бюджету судовий збір у
розмірі 2,27 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Сало
А.Б.