Справа № К/9991/22877/12-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/22877/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., секретар
Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 березня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Міністерства культури і туризму
України, Міністерства культури
України, третя особа начальник відділу
кадрів управління нормативно-правової
та кадрової роботи Міністерства
культури і туризму України про
прийняття на роботу, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідачів. Уточнивши неодноразово
свої позовні вимоги, просив зобов'язати
відповідача оформити трудовий договір
та внести відповідні записи у трудову
книжку про призначення його на посаду
начальника відділу технічної політики
управління технічної політики та
інвестування Міністерства культури і
туризму України з 11 березня 2010 року по
дату реорганізації управління, у
складі якого був відділ технічної
політики; стягнути моральну шкоду у
розмірі 50000 грн., у разі реорганізації
Міністерства культури і туризму
України - зобов'язати його
правонаступника виплатити йому
заробітну плату за час вимушеного
прогулу та звільнити за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією
вказаної організації.

Посилався на те, що з 11 березня 2010 року
Міністерство культури і туризму
України повинно було прийняти його на
роботу в центральному апараті на
посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України за
переведенням, як такого, що успішно
пройшов стажування. Однак, в порушення
вимог чинного законодавства про працю,
Міністерство культури і туризму
України відмовило йому у прийнятті на
роботу на обумовлену посаду.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
червня 2011 року позов задоволено
частково. Зобов'язано Міністерство
культури і туризму України укласти
трудовий договір з позивачем з 11
березня 2010 року на посаду начальника
технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України. Визнано ОСОБА_4 звільненим за
п. 1 ст. 40 КЗпП України з 24 червня
2011 року. Зобов'язано Міністерство
культури і туризму України внести
відповідні записи в трудову книжку
позивача, та відшкодувати моральну
шкоду в розмірі 25000 грн. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 березня
2012 року скасовано постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
червня 2011 року та ухвалено нову
постанову про часткове задоволення
позову. Зобов'язано Міністерство
культури України укласти трудовий
договір з позивачем з 11 березня 2010
року на посаду начальника технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України. Визначено
ОСОБА_4 звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП
України з 24 червня 2011 року. Зобов'язано
Міністерство культури України внести
відповідні записи в трудову книжку
позивача та виплатити йому середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 11 березня 2010 року по 24 червня
2011 року у розмірі 26179 грн. 51 коп. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
апеляційної інстанції та ухвалити нову
постанову про задоволення позову в
повному обсязі, вказавши датою його
звільнення дату прийняття рішення
судом касаційної інстанції та стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу по дату прийняття рішення
судом касаційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи касаційних
скарг та правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах, встановлених ст. 220 КАС
України, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач з 28 липня 2006
року по 10 березня 2010 року працював в
Регіональному відділенні Фонду
державного майна України по м. Києву.

Наказом № 36-к від 11 лютого 2010 року
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
згідно листа Міністерства культури і
туризму України № 190/11-1/14-10 від 10 лютого
2010 року ОСОБА_4 направлено на
стажування до центрального апарату
цього Міністерства з 12 лютого 2010 року
по 25 лютого 2010 року.

Наказом Міністра культури і туризму №
81/0/17-10 від 13 лютого 2010 року позивача
було зараховано на стажування з 13
лютого 2010 року по 25 лютого 2010 року на
посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України.

09 лютого 2010 року заступником міністра
культури і туризму України
Богомоловим А.Г. було затверджено план
стажування ОСОБА_4 на посаді начальника
відділу технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України.

За результатами стажування був
складений та підписаний звіт про
стажування позивача. 10 березня 2010 року
заступник міністра Богомолов А.Г. у
зв'язку з успішним завершенням
стажування ОСОБА_4 звернувся із
службовою запискою до Міністра
культури і туризму України Вовкуна В.В.
про призначення ОСОБА_4 на посаду
начальника відділу технічної політики
управління технічної політики та
інвестування Міністерства культури і
туризму України.

10 березня 2010 року Міністр культури і
туризму України Вовкун В.В. направив до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
лист про звільнення позивача із
займаної посади в порядку переведення
до Міністерства культури і туризму
України як такого, що успішно пройшов
стажування, та на підставі заяви ОСОБА_4

Наказом начальника Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по м. Києву № 50-к від 10 березня
2010 року позивача звільнено з посади
головного спеціаліста відділу оренди
цілісних майнових комплексів та
контролю за умовами договорів оренди
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву за
переведенням для подальшої роботи в
центральному апараті Міністерства
культури і туризму України.

Проте листом від 11 березня 2010 року №
137/11-1/22-10 Міністерство культури і
туризму України відкликало свій лист
від 10 березня 2010 року № 136/1/22-10 щодо
звільнення ОСОБА_4 по переведенню, а
відтак і не видало наказ про прийняття
його на роботу.

Згідно частини 5 статті 24 КЗпП України
особі, запрошеній на роботу в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації за погодженням
між керівниками підприємств, установ,
організацій, не може бути відмовлено в
укладенні трудового договору.

Вирішуючи спір та задовольняючи
позовні вимоги частково, суд
апеляційної інстанції обґрунтовано
виходив з того, що відповідач
зобов'язаний укласти трудовий договір
з позивачем на посаду начальника
відділу технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України з 11 березня 2010 року, оскільки
ОСОБА_4 був запрошений на роботу на цю
посаду в порядку переведення та
пройшов стажування.

Разом з тим з висновками суду
апеляційної інстанції щодо вирішення
решти позовних вимог повністю
погодитися не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону
висновки суду апеляційної інстанції
зроблені без повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, до того ж не ґрунтуються на
законі.

Так, визнаючи позивача звільненим з
роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з реорганізацією Міністерства
культури і туризму України з 24 червня
2011 року - дня постановлення судового
рішення судом першої інстанції, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що поновити позивача на посаді, щодо
якої відповідача зобов'язано укласти
трудовий договір з позивачем,
неможливо. Проте такі висновки суду
суперечать встановленим ним
обставинам. Зокрема, суд апеляційної
інстанції встановив, що на час
розгляду ним справи Міністерство
культури і туризму України знаходиться
у стадії реорганізації, а до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб
включено Міністерство культури
України, яке згідно Указу Президента
України від 9 грудня 2010 року № 1085/2010
«Про оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади» (зі змінами
та доповненнями) є правонаступником
реорганізованого Міністерства
культури і туризму України. При цьому
суд апеляційної інстанції всупереч
вимог ст.159 КАС України не з'ясував чи
виключено з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб Міністерства
культури і туризму України, та до чиєї
компетенції відноситься питання про
звільнення позивача з роботи і з яких
підстав. Тобто, в порушення вимог ст. 162
КАС України, яка передбачає
повноваження суду при вирішенні
справи, суд апеляційної інстанції
фактично підмінив собою компетентний
орган та вирішив питання про
звільнення позивача з роботи.

Суд не врахував, що в разі звільнення
позивача з роботи без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник має бути
поновлений на попередній роботі
незалежно від того, що у роботодавця на
час вирішення спору вже немає такої
роботи (посади). В такій ситуації після
поновлення працівника на роботі
роботодавець сам має вирішити питання
про можливість продовження трудових
відносин відповідно до закону.

Більш того, суд апеляційної інстанції
не врахував, що лише у разі задоволення
позовних вимог після ліквідації
підприємства, установи, організації
суд відповідно до правил ст.241-1 КЗпП
України зобов'язує ліквідаційну
комісію або власника (орган,
уповноважений управляти майном
ліквідованого підприємства, установи,
організації) виплатити працівникові
заробітну плату за весь час вимушеного
прогулу й одночасно визнає працівника
звільненим за п.1 ст. 40 КЗпП України. У
разі реорганізації підприємства суд не
наділений такими повноваженнями.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Частинами 2, 3 ст. 36 КЗпП України
передбачено, що зміна
підпорядкованості підприємства,
установи, організації не припиняє дії
трудового договору. У разі зміни
власника підприємства, а також у разі
його реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, виділення, перетворення) дія
трудового договору працівника
продовжується. Припинення трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого органу можливе лише у
разі скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП
України звільнення з підстав,
зазначених у п.п. 1, 2, 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Встановлена законодавством можливість
ліквідації державної установи
(організації) з одночасним створенням
іншої, яка буде виконувати
повноваження (завдання) установи, що
ліквідується, не виключає, а передбачає
зобов'язання роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
ліквідованої установи.

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України у постанові від 17
жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), яка
відповідно до ст. 244-2 КАС України є
обов'язковою для всіх судів України.

Проте суд апеляційної інстанції при
вирішенні даного спору цих вимог не
врахував та не з'ясував обставин, що
мають істотне значення для вирішення
справи.

Не можна погодитися і з висновками суду
апеляційної інстанції щодо розміру
стягнення з відповідача на користь
позивача заробітної плати за час
вимушеного прогулу, яку суд обчислив
частково із заробітної плати
начальника відділу технічної політики
управління технічної політики та
інвестування Міністерства культури і
туризму України, тобто із посади, щодо
якої зобов'язав відповідача укласти з
позивачем трудовий договір, а частково
- із заробітної плати головного
спеціаліста відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури України, тобто із посади, на
якій не працював позивач і на яку не був
переведений в установленому законом
порядку. Такі висновки суду не
узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 235
КЗпП України.

Суперечливими є й висновки суду
апеляційної інстанції щодо позовних
вимог ОСОБА_4 про стягнення моральної
шкоди. Зазначивши в судовому рішенні
про доведеність факту завдання ОСОБА_4
моральної шкоди незаконним
звільненням зі служби, суд фактично
відмовив у задоволенні позовних вимог
в цій частині з підстав
необґрунтованості позивачем розміру
моральної шкоди та в порушення вимог
ст. 237-1 КЗпП України визнав
відшкодуванням моральної шкоди
стягнутий на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
зобов'язання відповідача укласти з ним
трудовий договір, не врахувавши, що
захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права (наприклад,
поновлення на роботі), так і механізмом
компенсації моральної шкоди, як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди обирається потерпілою особою, з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин.
Кодекс законів про працю України не
містить будь-яких обмежень чи
виключень для компенсації моральної
шкоди в разі порушення трудових прав
працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди у
обраний ним спосіб, зокрема, повернення
потерпілій особі вартісного
(грошового) еквівалента завданої
моральної шкоди, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій
і направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин, коли судом
апеляційної інстанцій порушено
вищезазначені норми процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, а суд
касаційної інстанції в силу ст. 220 КАС
України не може досліджувати
обставини, які не були встановлені
судами попередніх інстанцій, судове
рішення суду апеляційної інстанції не
може залишатися без змін і підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 березня 2012
року скасувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк