Справа № 2а-6107/12/2670
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
2а-6107/12/2670 Головуючий у 1-й
інстанції: Маруліна Л.О.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції в
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі міста Києва
Державної податкової служби про
визнання дій протиправними, визнання
недійсними та скасування податкового
повідомлення-рішення від 17.05.2011 року №
, податкової вимоги від 17.08.2011 року
№ 94, рішення про опис майна у податкову
заставу від 18.08.2011 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
13.07.2012 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.10.2012 року,
позов задоволено частково, визнано
протиправними та скасовано податкову
вимогу № 94 від 17.08.2011 року та рішення
про опис майна у податкову заставу від
18.08.2011 року, у задоволені решти позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 17.02.2014 року постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 13.07.2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.10.2012 року
скасовано в частині відмови в
задоволенні позову про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби № від 17.05.2011
року та направлено справу в цій частині
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2014 року позов задоволено.
Скасовано податкове
повідомлення-рішення від 17.05.2011 року
№, винесене Державною податковою
інспекцію у Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві. Стягнуто з Державного бюджету
України на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів витрати по сплаті судового
збору у розмірі 32 гривні 19 коп.
Покладено на відповідний підрозділ
Державної казначейської служби
України виконання постанови суду в
частині стягнення судових витрат за
рахунок бюджетних асигнувань
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Не погоджуючись з судовим рішенням
представником Державної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві подана апеляційна скарга, в якій
просить скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову, якою відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі. В
своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
матеріального права, що є підставою для
скасування судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.197 КАС України
апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
постанова суду - зміні в частині
порядку стягнення судових витрат по
справі з таких підстав.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 198, п.1 ч.1 ст. 201 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для зміни
постанови або ухвали суду першої
інстанції є правильне по суті
вирішення справи чи питання, але із
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
позивач - ОСОБА_2 зареєстрований у
статусі фізичної особи-підприємця
07.05.1998 року Оболонською районною у м.
Києві державною адміністрацією (і.н.
НОМЕР_2).

Відповідно до свідоцтва про сплату
єдиного податку № 205051 позивач у 2011 році
був зареєстрований платником єдиного
податку. У згаданому свідоцтві
зазначено види діяльності позивача:
роздрібна торгівля товарами, здавання
в оренду власного нерухомого майна,
дослідження кон'юнктури ринку. Як
зазначено у свідоцтві, місце
здійснення діяльності - АДРЕСА_1 (склад);
АДРЕСА_2 (ринок «Десна», т/м. 67).

Під час розгляду справи встановлено, що
позивач, як суб'єкт підприємницької
діяльності, є власником нежитлових
приміщень загальною площею 78,50 кв.м., що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які
придбані позивачем до договором від
19.08.2004 року № 992, укладеним з
Регіональним відділенням ФДМУ по м.
Києву, стосовно якого позивачем також
надано акт приймання-передачі від
08.10.2004 року та реєстраційне
посвідчення, видане Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Окрім того, позивач, як суб'єкт
підприємницької діяльності, також є
власником нежитлового приміщення
загальною площею 46,90 кв.м., що також
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке
придбане ним за договором № 993 від
19.08.2004 року, укладеним з Регіональним
відділенням ФДМУ по м. Києву, щодо чого
позивачем також надано акт
приймання-передачі від 08.10.2004 року та
реєстраційне посвідчення, видане
Київським міським бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна.

Матеріали справи свідчать, що договір
оренди земельної ділянки не укладався,
земельна ділянка у власність позивачем
не набувалась.

Відповідачем на підставі пп.54.3.3 п.54.3
ст.54, п.286.5 ст.286 Податкового кодексу
України було прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 17.05.2011
року, яким позивачу нараховано плату за
землю на 2011 рік у сумі 4 633,72 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття податкового
повідомлення-рішення стали дані
вищезазначених договорів, витяг з
державного земельного кадастру м.
Києва (кадастровий номер 78:028:015) витяг з
технічної документації № Ю-38068/2006 про
нормативну грошову оцінку земельної
ділянки від 28.04.2006 року № 282.

Вважаючи свої права порушеними,
позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що належні позивачу нежитлові
приміщення використовувались ним в
його підприємницькій діяльності, а
тому оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 17.05.2011 року №
є протиправним та підлягає
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції
зважаючи на наступне

Відповідно до ст. 1 Указу Президента
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 року № 727/98 (в
редакції на час виникнення спірних
правовідносин), який діяв в період до
01.01.2012 року (Закон від 04.11.2011 року № 4014-VI),
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджувалась для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень.

Статтею другою зазначеного Указу
Президента передбачено, що суб'єкти
малого підприємництва - фізичні особи
мають право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку.

Відповідно до статті 6 Указу Президента
суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником
таких видів податків і зборів
(обов'язкових платежів), зокрема, як
плати (податку) за землю.

У той же час, згідно п. 1 Підрозділу 8
розділу ХХ ПК України, який набрав
чинності з 1 січня 2011 року, визначено, що
до внесення змін до розділу XIV
Податкового кодексу України в частині
оподаткування суб'єктів малого
підприємництва, зокрема, Указ
Президента України від 3 липня 1998 року
№ 727 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»
застосовується з урахуванням таких
особливостей: платники єдиного податку
не є платниками таких податків і
зборів, визначених Податковим кодексом
України, зокрема, земельного податку,
крім земельного податку за земельні
ділянки, що не використовуються для
ведення підприємницької діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

У свою чергу, під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Виходячи з аналізу наведених вище
правових актів у їх сукупності, платник
єдиного податку звільняється від
сплати земельного податку із земельних
ділянок, на яких розташовані його
приміщення, які у свою чергу
використовуються для здійснення
підприємницької діяльності.

Матеріали справи свідчать, що позивач є
власником нежитлових приміщень саме в
якості суб'єкта підприємницької
діяльності, про що зазначено в наданих
позивачем копіях реєстраційних
посвідчень на вищевказані приміщення.

Як вбачається з наданої позивачем
копії свідоцтва про сплату єдиного
податку №205051 від 01.01.2011 року, місцем
провадження господарської діяльності
є місцезнаходження придбаних
позивачем нежитлових приміщень. Крім
того, як вбачається зі свідоцтва про
сплату єдиного податку № 205051
вбачається, що одним із видів
діяльності позивача є здавання в
оренду власного нерухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку, що
належні позивачу нежитлові приміщення
використовувались ним в його
підприємницькій діяльності, а тому
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 17.05.2011 року №
є протиправним та підлягає
скасуванню.

Однак, колегія суддів звертає увагу на
те, що судом першої інстанції помилково
постановлено присудити на користь
позивача з Державного бюджету України
судовий збір у сумі 32,19 грн. шляхом їх
безспірного списання з рахунку ДПІ у
Оболонському районі ДПС, а тому рішення
в цій частині підлягає зміні зважаючи
на наступне.

Так, питання сплати і повернення
судового збору регулюється положенням
Закону України «Про судовий збір» (далі
- Закон).

Як передбачено ст. 9 Закону - судовий
збір сплачується за місцем розгляду
справи та зараховується до
спеціального фонду Державного бюджету
України.

Статтею 5 Закону встановлено пільги
щодо сплати судового збору і зазначено,
що від сплати судового збору
звільняються Державна податкова
служба України та її територіальні
органи - у справах, пов'язаних з
питаннями, що стосуються повноважень
цих органів.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
державного бюджету України.

Разом з тим, колегія суддів приймає до
уваги доводи апелянта, що Державна
податкова інспекція у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
служби є самостійної юридичною особою
публічного права і не може бути
ототожнена з поняттям Державний бюджет
України, про який зазначено в ст.94
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Крім того, позивачем сплачено судовий
збір на конкретно визначений рахунок
підрозділу Державного казначейства
України. Ці кошти не зараховано на
відокремлений рахунок суб'єкта владних
повноважень - Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби.

Також, законодавством передбачений
механізм повернення надміру
сплаченого судового збору, який
повертається не з рахунків сторони у
справі - суб'єкта владних важень, а саме
з Державного бюджету з коштів
спеціально призначених на ці цілі, які
обліковуються на спеціальних рахунках.
Таким чином, законодавством України не
передбачено механізму повернення
коштів сплачених суб'єктами
господарювання (позивачами по справах)
у вигляді судового збору за рахунок
бюджетних асигнувань органів
державної податкової служби України та
їх територіальних органів шляхом їх
безспірного списання з рахунків.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
але в цій частині помилково застосував
норми матеріального права, у зв'язку з
чим колегія суддів приходить до
висновку про необхідність виключити
четвертий абзац резолютивної частини
оскаржуваної постанови, а третій абзац
резолютивної частини викласти в
наступній редакції «Стягнути з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_2 витрати по сплаті судового
збору у розмірі 32 (тридцять дві) гривні
19 коп.».

Згідно зі п.2 ч.1 ст. 198, п. 1 ч. 1, 201 КАС
України, суд апеляційної інстанції
змінює постанову суду першої
інстанції, якщо правильне по суті
вирішення справи чи питання, але з
помилковим застосуванням норм
матеріального та процесуального права.

Таким чином апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанову
суду першої інстанції слід змінити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 197, 198, 201, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 квітня 2014 року -
змінити в резолютивній частині.

Абзац третій та четвертий резолютивної
частини викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті
судового збору у розмірі 32 (тридцять
дві) гривні 19 коп.»

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2014 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України). Касаційна скарга на
судові рішення подається
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя

Земляна Г.В.

Судді:

Горбань Н.І.

Межевич М.В.