Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2014 р. м. Київ
К-23654/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання
Гончар Н.О.,

за участю представника позивача
Малярчука Ю.Б., представники
відповідача в судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова та Дочірньої компанії
"Укргазвидобування" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" в особі філії Газопромислове
управління "Харківгазвидобування" на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 19.11.2009 та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19.05.2010 у
справі № 2а-561/08/2070 за позовом Дочірньої
компанії "Укргазвидобування"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" в особі філії
"Газопромислове управління
"Харківгазвидобування" до Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова про визнання
неправомірними дій, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою суду першої інстанції
вимоги позивача задоволено частково:
дії державного податкового органу щодо
порядку проведення реструктуризації
податкової заборгованості за платежем
"збір за геологорозвідувальні роботи"
згідно Закону України "Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу" в
частині зарахування поточних платежів
в погашення незаконно своєчасно
нереструктуризованих боргів,
нарахування у зв'язку з цим штрафних
санкцій, пені визнано незаконними;
зобов'язано Державну податкову
інспекцію вчинити дії відповідно
Закону України "Про заходи, спрямовані
на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу" щодо
внесення до особової картки позивача
відповідні коригування та зарахувати
платежі у відповідності до
призначення, що були зроблені
позивачем; скасувати податкові
повідомлення-рішення від 04.05.2007 №
/0, від 16.07.2007 № /1, від 18.09.2007 №
/2, від 16.07.2007 № /1, від 18.09.2007 №
/2, якими позивачеві державним
податковим органом визначено штрафні
санкцій за затримку граничного строку
сплати узгодженої суми податкового
зобов'язання за платежем "збір за
геологорозвідувальні роботи". В іншій
частині позову відмовлено.

Вказане судове рішення в частині
задоволення позовних вимог
вмотивовано висновком про те, що
позивач внесений до реєстру
підприємств паливно-енергетичного
комплексу, які беруть участь у
процедурі погашення заборгованості
відповідно до Закону України "Про
заходи, спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу", та
відсутністю у органа податкової служби
права чи обов'язку змінювати
призначення платежу, визначене
платником податку.

Апеляційний адміністративний суд з
позицією суду першої інстанції в
частині відсутності у органа
податкової служби права чи обов'язку
змінювати призначення платежу,
визначене платником податку,
погодився, у зв'язку з чим судове
рішення в частині скасування
податкових повідомлень - рішень, якими
позивачеві державним податковим
органом визначено штрафні санкцій за
затримку граничного строку сплати
узгодженої суми податкового
зобов'язання за платежем "збір за
геологорозвідувальні роботи", залишив
без змін. В іншій частині задоволення
позовних судове рішення першої
інстанції скасував та у позові
відмовив з посиланням на те, що по суті
предметом спору є дії податкового
органу щодо зарахування грошових
коштів в рахунок сплати інших платежів,
ніж зазначено самим позивачем у
платіжних документах, проте судом
першої інстанції вирішено питання щодо
дій державного податкового органу
відносно порядку проведення
реструктуризації боргів згідно Закону
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу", які не пов'язані з
неврахуванням відповідачем
призначення платежів зі сплати збору
на геологорозвідувальні роботи, що є
порушенням норм процесуального права
(ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Скориставшись своїм правом на
касаційне оскарження судових рішень
попередніх інстанцій, сторони
звернулись до Вищого
адміністративного суду України з
касаційними скаргами.

У касаційній скарзі орган податкової
служби, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального права, просить судові
рішення скасувати та відмовити у
задоволенні позовних вимог. При цьому
державний податковий орган
обґрунтовує касаційну скаргу тим, що
згідно п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами"
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях. Тобто, дії
відповідача щодо застосування
штрафних (фінансових) санкцій до
позивача є цілком правомірними та
відповідають нормам Закону України
"Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами", а
платник податків самостійно має право
вирішувати призначення платежу лише у
випадку, коли у нього не існує
податкового боргу.

Позивач в свою чергу просить скасувати
судове рішення апеляційної інстанції
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Переглянувши матеріали справи і
касаційну скаргу, заслухавши доповідь
судді та пояснення сторін, Вищий
адміністративний суд України зазначає
наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що фактичною
підставою для застосування позивачу
штрафних (фінансових) санкцій
оспорюваними податковими
повідомленнями - рішеннями слугував
висновок фахівців податкового органу,
викладений у акті перевірки від 16.04.2006,
що в порушення п. 5.3 ст. 5 Закону України
від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" позивачем порушено
строки сплати самостійно узгодженого
податкового зобов'язання.

Судами також встановлено, що позивач
внесений до реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до Закону
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу", внаслідок чого 31.07.2007
звернувся до відповідача із заявою про
прийняття рішення та укладення
договору щодо реструктуризації
податкової заборгованості в сумі 45,5
млн. грн., яку було задоволено частково
та лише на суму заборгованості 12,0 млн.
грн. було підписано договір про
реструктуризацію, в іншій частині
заяви відмовлено з посиланням на
відсутність основного податкового
боргу зі збору за геологорозвідувальні
роботи у зв'язку з тим, що здійснені
після 01.01.2005 Управлінням платежі з
поточних зобов'язань враховувалися в
погашення податкового боргу на
підставі п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами".

Відмова відповідача у
реструктуризації податкового боргу
станом на 01.01.2005 у розмірі 33,5 млн. грн.
була оскаржена позивачем в судовому
порядку та судовим рішенням у справі №
46/403-А зобов'язано Державну податкову
інспекцію виконати дії, передбачені
Закону України "Про заходи, спрямовані
на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу".
Таким чином реструктуризація наявного
у позивача податкового боргу зі сплати
збору за геологорозвідувальні роботи у
сумі 45,5 млн. грн. станом на 01.01.2005 була
проведена двома договорами від 07.08.2006 №
1 на суму 12,0 млн. грн. та від 27.06.2007 № 2 на
суму 33 5 млн. грн.

Водночас, самостійне зарахування
платежів податковим органом,
спрямованих платником податку в
рахунок погашення поточних податкових
зобов'язань, у рахунок сплати
податкового боргу, що виник раніше,
призвело до виникнення заборгованості
по сплаті поточних платежів та
застосування до позивач фінансових
санкцій згідно оспорюваних позивачем
податкових повідомлень - рішень.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку. Отже,
грошовий платіж є єдиною формою сплати
податкових зобов'язань і погашення
податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від
20.05.1999 № 679-ХІV "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції 29.03.2004 за № 377/8976,
кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів згідно з главою 6 цієї
Інструкції) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання коштів згідно з главою 5 цієї
Інструкції. При цьому згідно з п. 3.8
зазначеної Інструкції реквізит
"Призначення платежу" платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
утримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

З наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням пп. 16.5.2
п. 16.5 ст. 16 Закону № 2181-III слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до частини другої ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Законом № 2181-III, який є спеціальним
законом з питань оподаткування і який
установлює порядок погашення
зобов'язань юридичних або фізичних
осіб перед бюджетами та державними
цільовими фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Згідно з ч. 2 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Судове рішення першої інстанції
відповідає вимогам зазначеної норми,
оскільки висновок суду про те, що п. 7.7
ст. 7 Закону № 2181-III не дає податковому
органу право самостійно змінювати
призначення платежу, визначеного
платником податків при їх сплаті,
зокрема з метою погашення податкового
боргу, є обґрунтованим, з чим, до речі,
погодився і суд апеляційної інстанції.
Водночас, апеляційний суд безпідставно
скасував судове рішення в частині
задоволення позовних вимог щодо
протиправності дій державного
податкового органу відносно порядку
проведення реструктуризації боргів
згідно Закону України "Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу", які
полягали у неврахуванні відповідачем
призначення платежів зі сплати збору
на геологорозвідувальні роботи,
зазначеним платником у платіжних
документах, оскільки вказані вимоги по
суті це способів захисту щодо
протиправності дій органа податкової
служби змінювати призначення платежу,
визначене платником податку,
сформульоване у іншій словесній формі,
та вказані дії передували ухваленню
оспорюваних позивачем податкових
повідомлень - рішень.

Крім того, щодо розглядуваної
категорії спорів у постанові
Верховного Суду України від 17.10.2011 у
справі № 21-184а11 за позовом державного
підприємства "Свердловантрацит" до
Державної податкової інспекції у місті
Свердловську Луганської області про
визнання незаконним податкового
повідомлення -рішення відображена
правова позиція. Так, за тотожних
обставин та на підставі вказаних норм
Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" Верховний Суд України дійшов
висновку про те, що "…п. 7.7 ст. 7 Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" не дає податковому органу
право самостійно змінювати
призначення платежу, визначеного
платником податків при їх сплаті,
зокрема з метою погашення податкового
боргу".

За викладених обставин суд першої
інстанції застосував норми
матеріального та процесуального права
та спір у справі вирішив правильно,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Дочірньої компанії
"Укргазвидобування" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" в особі філії Газопромислове
управління "Харківгазвидобування"
задовольнити.

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19.05.2010 у
справі № 2а-561/08/2070 скасувати та
залишити в силі постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
19.11.2009.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко