Справа № 2а-6463/11/1370
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2014 р. м. Київ
К/800/37751/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження

касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25.06.2013 р.

у справі № 2а-6463/11/1370 (№ 126084/11/9104)

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Львівської
області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 (далі -
позивач, ФО-П ОСОБА_4) звернувся до
Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Львівської
області (далі - відповідач, ДПІ у
Пустомитівському районі Львівської
області), в якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просив суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
27.04.2011 р. № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 30.09.2011 р.
адміністративний позов задоволено:
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 27.04.2011 р. №
прийняте ДПІ у Пустомитівському
районі Львівської області; вирішено
питання про судові витрати.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25.06.2013 р.
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 30.09.2011 р.
скасовано та прийнято нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25.06.2013 р. та
залишити в силі постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
30.09.2011 р.

Відповідач заперечень на касаційну
скаргу не надав, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 08.04.2011 р., на підставі
підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20,
підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75,
підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України та
відповідно до статті 79 Податкового
кодексу України, посадовою особою ДПІ у
Пустомитівському районі Львівської
області була проведена документальна
невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_4 з питань
повноти нарахування та сплати податку
на додану вартість за березень,
вересень-грудень 2009 року,
січень-березень 2010 року, січень-лютий
2011 року, за результатами якої складено
акт від 15.04.2011 р. № 190/172/НОМЕР_2 та
встановлено порушення позивачем вимог
частини другої статті 228, статті 216
Цивільного кодексу України, статей 3, 4,
підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту
7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
внаслідок чого завищено розмір
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період, що
перевірявся, на загальну суму 158 609 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 27.04.2011 р. було прийняте
податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі
198 261,25 грн., з яких 158 609 грн. - за основним
платежем та 39 652,25 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

Як вбачається з акту перевірки №
190/172/НОМЕР_2 від 15.04.2011 р. підставою для
нарахування позивачу вказаних
податкових зобов'язань слугували
висновки перевіряючих про
безпідставне формування позивачем
податкового кредиту за результатами
господарських операцій з ПП
«Галторгцемент», ПП «Компанія
«Галторгсервіс», ПП «Фірма «Юкос», ПП
«Рем-Будінвест Експрес», ПП
«МКМ-Сервіс», ПП «Авторесурс-Сервіс»,
оскільки, за твердженнями відповідача,
правочини укладені позивачем з
вказаними контрагентами не
спричиняють реального настання
правових наслідків обумовлених ними, а
тому є нікчемними.При цьому
податковий орган посилався на
інформацію вказану в актах податкових
перевірок вказаних контрагентів
позивача, згідно з якими встановлено
відсутність у останніх реальної
можливості займатись господарською
діяльністю.

Судом першої інстанції позовні вимоги
були задоволені з тих мотивів, що
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятого ним податкового
повідомлення-рішення.

Суд апеляційної інстанції скасувавши
постанову окружного адміністративного
суду скасував та прийнявши нову
постанову про відмову в задоволенні
позовних вимог виходив з того, що
висновки податкового органу викладені
в акті перевірки щодо порушення
позивачем положень податкового
законодавства в частині формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість є обґрунтованими, а
тому у суду першої інстанції не було
підстав для задоволення позову та
скасування спірного податкового
повідомлення-рішення.

Однак, колегія суддів касаційної
інстанції вважає такі висновки судів
попередніх інстанцій передчасними та
такими, що зроблені без повного та
всебічного з'ясування обставин у
справі виходячи з наступного.

Відповідно до статі 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Згідно зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним
вимогам не відповідають.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та формування валових витрат;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та на формування
валових витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит, згідно
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», вважається дата здійснення
першої з подій: - або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; - або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до підпункту 7.2.4 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Підпунктом 7.4.4. пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» передбачено, якщо платник
податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

Згідно із положеннями статті 7 закону
України «Про податок на додану
вартість» платник податку виключно на
підставі проведеної оподаткованої
операції та належним чином оформленої
контрагентом податкової накладної має
право відносити суми витрат на сплату
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту звітного періоду,
незважаючи на сплату контрагентом сум
податку на додану вартість до бюджету
за відповідною оподаткованою
операцією і виходячи з цього визначати
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість за звітний
період.

Сама по собі несплата податку
продавцем при фактичному здійсненні
господарської операції не впливає на
податковий кредит покупця.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Ухвалюючи судові рішення по справі,
суди попередніх інстанцій посилались
на докази, які є обов'язковими але не
вичерпними, оскільки предмет
доказування у справі, що розглядається,
становлять обставини, що підтверджують
або спростовують реальність
здійснення самих господарських
операцій (виконання робіт, придбання
товарів), а відтак і обґрунтованість
визначення податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

В даному випадку, при дослідженні
характеру спірних господарських
операцій суди обмежилися дослідженням
їх реальності без ретельного
дослідження обставин виконання цих
операцій.

Так, висновки про нереальність
здійснених позивачем господарських
операцій, за наслідками яких було
сформовано спірний податковий кредит
судом апеляційної інстанції зроблено
без фактичного дослідження обставин,
що стосуються такого питання,
обмежившись лише дослідженням актів
податкових перевірок контрагентів
позивача та пославшись на вирок
Галицького районного суду м. Львова від
14.06.2012 р. винесеного відносно ОСОБА_5

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору необхідним є дослідження
самих договорів укладених між
позивачем та контрагентами, всіх
первинних документів, пов'язаних з його
виконанням, обставин, які б
підтверджували рух активів у процесі
здійснення господарських операцій
позивача з контрагентами, а також
встановлення наявності зв'язку між
фактом придбання товарів (послуг) з
понесенням інших витрат із
господарською діяльністю платника
податку та використання цих товарів у
господарській діяльності.

Варто також зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак платник не може
зазнавати негативних наслідків
(зокрема, у вигляді позбавлення його
права на податковий кредит) внаслідок
діянь інших осіб, що перебувають поза
межами його впливу.

Однак у разі якщо податковий орган
доведе узгодженість дій між платником
та його контрагентом, які свідчать про
здійснення операцій без наміру
створити відповідні цим операціям
правові наслідки з метою отримати
податкову вигоду, або що платник
податку діяв без належної обачності й
обережності і йому мало бути відомо про
порушення, які допускав його
контрагент, або що діяльність платника
податку спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди, переважно з
контрагентами, які не виконують своїх
податкових зобов'язань, то право
платника на податковий кредит не можна
вважати законним.

Відповідні обставини попередніми
судовими інстанціями не
досліджувалися взагалі.

Крім того, викладені в акті перевірки
висновки про порушення позивачем вимог
статей 216, 228 Цивільного кодексу України
зроблені відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. Зазначені
нормативно-правові акти не містять
норм, які б наділяли відповідача
повноваженнями на визнання правочинів
нікчемними або такими, що не
відповідають вимогам законодавства та
повноваженнями на оцінку
відповідності будь-якого правочину
вимогам положень Цивільного кодексу
України. Повноваження на встановлення
законності правочинів, вчинених
позивачем за тими критеріями ознак, що
містяться в складеному відповідачем
акті перевірки, належать виключно до
компетенції суду.

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
не дослідили та не розглянули належним
чином докази, що містяться в матеріалах
справи, не надали належну оцінку
обставинам справи.

Касаційна ж інстанція згідно з частини
другої статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
не може досліджувати докази,
встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга ФО-П ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 30.09.2011 р. та
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25.06.2013 р. у
справі № 2а-6463/11/1370 - скасувати.

Справу № 2а-6463/11/1370 направити на новий
судовий розгляд до Львівського
окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя підпис І.В. Приходько
Судді підпис І.М. Бухтіярова підпис
М.І. Костенко