Справа № 804/6504/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 р. Справа № 804/6504/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О. при
секретарі судового
засіданняМаксименко Е.М. за участю
представників сторін: від позивача від
відповідача ОСОБА_3 Донцов Е.Є.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 09.01.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2014р. Фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 звернувся з позовом до
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 09.01.2014р. № про
збільшення суми грошового зобов'язання
позивачеві за платежем - «податок на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг)»: за
основним платежем на 62633,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) на 15658,25 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що оспорюване
податкове повідомлення-рішення
прийнято відповідачем на підставі
висновків, викладених в акті перевірки
від 12.12.2013р. про нікчемність
правочинів, укладених позивачем з
контрагентами - ТОВ «Родоніт-М», ТОВ
«НПК «Ресурспром», ТОВ «Бонд-Сервіс»,
ТОВ «Фірма Хотей» з приводу придбання
позивачем у вказаних підприємств
запасних частин для ремонту
автомобілів, які ним орендуються.
Позивач вважає, що вказане податкове
повідомлення-рішення підлягає
скасуванню з огляду на те, що висновки
акту перевірки про нікчемність
договорів, укладених позивачем з
вищенаведеними контрагентами
ґрунтуються на припущеннях
ревізора-інспектора та актах перевірок
інших учасників попередніх ланцюгів з
постачання товару, тоді як здійснення
господарської діяльності
контрагентами позивача, у тому числі і
учасників попередніх ланцюгів
постачання товару не впливають на
результати діяльності позивача та не
можуть бути підставою для притягнення
позивача до відповідальності згідно до
вимог ст.4, 44, 61 ПК України. Також позивач
посилається і на те, що висновки акту
перевірки суперечать вимогам
податкового законодавства та не
відповідають фактичним обставинам,
оскільки контрагенти позивача на
момент вчинення господарських
операцій були зареєстровані у
Державному реєстрі як юридичні особи
та були платниками податку на додану
вартість, придбання запчастин у
вказаних підприємств підтверджується
наданими до перевірки первинними
бухгалтерськими документами, зокрема,
договорами, накладними, видатковими
накладними, платіжними дорученнями про
здійснення оплати за придбаний товар,
використання позивачем запчастин на
ремонт орендованих автобусів
підтверджено актами списання
запчастин, а тому, на думку позивача,
ним були надані всі документи з
отримання і використання запчастин та
розрахунків з постачальниками, які
відповідають вимогам Закону України
№996-ХІУ. Щодо відсутності
товарно-транспортних накладних та
довіреностей на отримання ТМЦ, то
позивач вказує на те, що відсутність
товарно-транспортних накладних може
підтверджувати тільки дотримання або
порушення правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом, які не
пов'язані з дотриманням вимог
податкового законодавства та не
свідчать про безтоварність
господарських операцій. Також, позивач
зазначає, що умовами договорів
поставки не передбачено і складання
сторонами актів приймання-передачі
товару, виписки довіреностей на
отримання ТМЦ, а чинним законодавством
це не вимагається та факт передачі
запчастин від постачальника до покупця
підтверджується наявними видатковими
накладними, які підписані посадовими
особами та містять всі відомості щодо
відповідної кількості і вартості
поставленого товару. Окрім того,
позивач посилається і на те, що за
судовими рішеннями щодо прав та
обов'язків контрагентів позивача були
визнані дії протиправними податкової
інспекції щодо висновків, викладених в
актах, а тому вважає, що податковий
орган не мав права покладати в основу
перевірки позивача акти перевірок, які
за судовими рішеннями були визнані
протиправними.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив у задоволенні
адміністративного позову відмовити
повністю посилаючись на те, що акт від
12.12.2013р. складений правомірно згідно
діючого законодавства, а висновки за
результатами акту перевірки є цілком
обґрунтованими, а тому і оскаржуване
податкове повідомлення-рішення від
09.01.2014р. №, яке винесене на
підставі вищевказаного акту є
правомірним з огляду на те, що актом ДПІ
у Ленінському районі
м.Дніпропетровська про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Родоніт-М» від 11.01.2013р. та актом
перевірки ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська ТОВ «НПК
«Ресурспром» не підтверджено
реальність господарських операцій, при
цьому, на підтвердження пояснень
позивача щодо використання придбаного
товару на власні потреби - встановлення
запчастин на орендовані автобуси,
позивачем не надано документів, що
підтверджують використання запчастин
у господарській діяльності (акти
списання запчастин та інші документи),
у ході перевірки не встановлено факту
передачі товарів від продавця до
покупця у зв'язку з відсутністю (не
наданням до перевірки),
товарно-транспортних накладних, актів
приймання-передачі товару,
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів.

У судовому засіданні оголошувалася
перерва до 23.06.2014р.

Судом у ході судового розгляду справи
встановлені наступні обставини у
справі.

ОСОБА_5 25.12.2008р. зареєстрований як
фізична особа-підприємець виконавчим
комітетом Павлоградської міської
ради Дніпропетровської області за
адресою: АДРЕСА_1, перебуває на
податковому обліку у
Західно-Донбаській ОДПІ ГУ Міндоходів
у Дніпропетровській області, є
платником податку на додану вартість,
що підтверджується копією свідоцтва
про державну реєстрацію від 25.12.2008р.,
копією свідоцтва про реєстрацію та
даними акту перевірки від
12.12.2013р.(а.с.10-11, 14 том 1).

У період з 29.11.2013р. по 05.12.2013р.
податковою інспекцією на підставі
наказу №347 від 29.11.2013р. згідно з п.20.1.4
п.20.1 ст.20, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового
кодексу України була проведена
позапланова невиїзна документальна
перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах за
період жовтень 2010р. з ТОВ «Родоніт-М»,
грудень 2010р. з ТОВ «НПК «Ресурспром»,
січень 2012р. з ТОВ «Бонд-Сервіс»,
вересень 2012р. з ТОВ «Фірма Хотей» за
результатами якої складено акт від
12.12.2013р. №35/1703- за висновками
якого були встановлені наступні
порушення:

- ч.1, 5 ст. 203, ч.1, 2 ст. 215, ст.216, ст.626, ст. 629,
ч.2 ст. 689, ч.2 ст.712 ЦК України в частині
недодержання вимог зазначених статей в
момент вчинення правочинів, які не
спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені ними по
правочинах, здійснених позивачем при
придбанні товарів у ТОВ «Родоніт-М» та
ТОВ «НПК «Ресурспром» в порушення ст.662,
655 та 656 ЦК України. Товар по вказаних
правочинах не був переданий;

- відповідно до частини 1, 5 ст.203, п.1.2
ст.215, ст.228 ЦК України зазначені
правочини мають ознаки нікчемності та
є нікчемними - в силу припису закону.
Правочини, укладені з контрагентами
порушують публічний порядок,
суперечать інтересам держави та
суспільства, вчинені удавано з метою
ухилення від сплати податків третіх
осіб.

Перевіркою встановлено відсутність
поставок товарів та укладення угод з
метою настання реальних наслідків. В
зв'язку з тим, що угоди поставки є
нікчемними, нікчемний правочин є
недійсним в силу закону, такий
нікчемний правочин не створює інших
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. В даному
випадку відсутні як база, так і об'єкт
оподаткування податком на додану
вартість.

Вищевказане свідчить про відсутність
наміру створення правових наслідків, в
тому числі щодо сплати належних сум
податків та обов'язкових платежів;

-п.п.3.1.1 п.3.1, п.1.4 ст.1, п.п.7.4.1 п.7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», п.п.185.1 ст.185, пп.14.1.191 п.14.1 ст.
14, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України у результаті чого занижено
податок на додану вартість у жовтні,
грудні 2010р. на загальну суму 62633,0 грн.
(а.с.14-34 том 1).

На підставі вищевказаного акту
перевірки, податковою інспекцією
09.01.2014р. було прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
за яким позивачеві було збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у загальній сумі
78290,25 грн., у тому числі - за основним
платежем - 62633 грн. за штрафними
санкціями на 15658,25 грн. (а.с.13 том 1).

У подальшому, позивачем здійснювалося
адміністративне оскарження
вищевказаного податкового
повідомлення-рішення до вищестоящих
податкових органів та за результатами
розгляду скарг позивача, вищевказане
оспорюване податкове
повідомлення-рішення залишено без
змін, що підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями скарг
позивача та рішень податкових органів
за результатами їх розгляду (а.с.35-48 том
1).

Позивач оспорює вищевказане податкове
повідомлення-рішення та просить його
визнати протиправними і скасувати
посилаючись на те, що оспорюване
рішення прийняте на підставі
припущень податкового
інспектора-ревізора, протиправних
висновків, викладених в акті перевірки
від 12.12.2013р., а факти реальності
(дійсності) здійснення господарських
операцій позивачем з контрагентами,
вказаними в акті перевірки,
підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами, які
оформлені належним чином, були надані
податковій інспекції до перевірки, але
не були враховані з посиланнями на акти
перевірок контрагентів позивача, що і
стало підставами для прийняття
оспорюваного податкового
повідомлення-рішення відносно
позивача.

Заслухавши представників позивача та
відповідача, які брали участь у
судовому засіданні, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши норми чинного
законодавства України, оцінивши їх у
сукупності, суд дійшов висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

З 01.01.2011р. набрав чинності Податковий
кодекс України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно - правові
акти не мають зворотної дії в часі, тому
до правовідносин, які виникли у цій
справі, слід застосовувати норми
законів, які діяли на момент виникнення
правовідносин, тобто Закон України
«Про податок на додану вартість», Закон
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (чинних станом на 2010р.),
виходячи з того, що спірні
правовідносини по податку на додану
вартість та з податку на прибуток
виникли у 2010р., а також норми
Податкового кодексу України в частині
що стосуються правовідносин, які
виникли у період з 01.01.2011р.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (чинного
до 01.01.2011р.) визначено, що податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість (чинного на момент виникнення
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті)
та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій
в необоротні капітальні активи), у
тому числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у
виробництві та/або поставці товарів
(послуг) для оподатковуваних
операцій у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того,
чи такі товари (послуги) та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи
здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.п.7.4.4 п.7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість (
чинного станом на момент виникнення
правовідносин), якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно з підпунктами 7.2.1 і 7.2.3 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про додану
вартість» податкова накладна, яка є
звітним податковим документом і
одночасно розрахунковим документом,
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках ( оригінал надається
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг) та повинна
містити зазначені окремими рядками: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дату виписування податкової
накладної; в) повну або скорочену назву,
зазначену у статутних документах
юридичної особи або прізвище, імя та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
д) місце розташування юридичної особи
або місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; е) опис
(номенклатуру) товарів (робіт, послуг)
та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну
або скорочену назву, зазначену у
статутних документах отримувача; ж)
ціну поставки без врахування податку;
з) ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; и)
загальну суму коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку.
Податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг). У разі коли частка товару
(робіт, послуг) не містить
відокремленої вартості, перелік
(номенклатура) частково поставлених
товарів зазначається в додатку до
податкової накладної у порядку,
встановленому центральним органом
державної податкової служби України,
та враховується у визначенні загальних
податкових зобов'язань ( абзаци 1, 3, 4
підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» чинного до 01.01.2011р.
передбачено, що суми податку, які
підлягають сплаті до бюджету,
визначаються як різниця між загальною
сумою податкових зобов'язань, що
виникли у зв'язку з продажем товарів
(робіт, послуг) звітного періоду, та
сумою податкового кредиту звітного
періоду. Сплата податку проводиться не
пізніше двадцятого числа місяця, що
настає за звітним періодом.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1
статті 14 ПКУ чинного з 01.01.2011р.
передбачено, що постачання товарів - це
будь-яка передача права на
розпорядження товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а»
пункту 185.1 статті 185 ПКУ об'єктом
оподаткування є операції платника
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій , зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг - п.198.1 ст.
198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище
Кодексу, визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від
того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Якщо є фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.
Господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни у структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства, тобто,
господарська операція повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Пунктом 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88, який
наведено вище, встановлено, що первинні
документи ( на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до копії ліцензії №463032
строком дії з 17.02.2009р. по 17.03.2014р.
позивачу дозволено відповідно до видів
діяльності - внутрішні перевезення
пасажирів автобусами (а.с.12 том 1).

Згідно наведених у акті даних, які не
оспорюються сторонами, позивач у
перевіряємому періоду використовував
пасажирські транспортні засоби, а саме:
Ікаруси, Кароса, Хюндай ЛАЗ, які
частково знаходилися у власності
позивача, а частково орендувалися
позивачем за договорами оренди (а.с.
15-16 том 1).

Із наявних в матеріалах справи
документів вбачається, що у
перевіряємому періоді позивач мав
взаємовідносини з придбання
запчастин для ремонту вищевказаних
транспортних засобів з наступними
контрагентами, а саме: з ТОВ
«Родоніт-М», з ТОВ НПК «Ресурспром», з
ТОВ «Бонд Сервіс», з ТОВ «Фірма Хотей».

Зазначені контрагенти позивача на
момент здійснення господарських
операцій перебували зареєстрованими у
Єдиному Державному реєстрі юридичних
та фізичних осіб-підприємців, були
платниками податку на додану вартість,
що підтверджується відповідними
копіями свідоцтв про державну
реєстрацію та копією свідоцтв
платників податку на додану вартість
(а.с.54-62 том 1).

Так, між позивачем та ТОВ «НПК
«Ресурспром», ТОВ «Бонд-Сервіс», ТОВ
«Фірма Хотей» та ТОВ «Родоніт-М» у
перевіряємий період були укладені
договори на поставку запасних частин
для ремонту автобусів за умовами яких
контрагенти позивача як постачальники
блари на себе зобов'язання передати у
власність позивача як покупця
з/зачтини на автотранспорт, а позивач
як покупець зобов'язувався їх оплатити,
при цьому, зобов'язання поставити
товар брав на себе постачальник
(а.с.63-64,68-69, 83-85 том 1).

Факти реального здійснення
господарської операції за вказаними
договорами підтверджується первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
копіями договорів поставки, копіями
накладних, копіями видаткових
накладних, копіями податкових
накладних, копіями актів списання
запчастин, які були використані для
ремонту автобусів, а також копіями
платіжних доручень, де у складі
вартості товару позивачем було
сплачено і суму ПДВ (а.с.65-120 том 1).

Зазначені вище первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст.ст.1,
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», а тому є належними доказами
виконання господарських операцій за
вищенаведеними договорами та не
визивають у суду сумнівів щодо їх
недостовірності.

Незважаючи на те, що вищевказані
первинні бухгалтерські документи були
досліджені у ході перевірки і
посадовою особою органу державної
податкової служби, у акті від 12.12.2013р.
зроблено висновки про те, що вказані
правочини, укладені позивачем з
контрагентами - ТОВ «НПК «Ресурспром»,
ТОВ «Бонд-Сервіс», ТОВ «Фірма Хотей» та
ТОВ «Родоніт-М» є недійсними,
нікчемними згідно до вимог ст.203, 215,228,
662,655,656 ЦК України, порушують публічний
порядок, суперечать інтересам держави
і суспільства, вчинені удавано з метою
ухилення від сплати податків третіх
осіб, що підтверджено актом від 11.01.2013р.
ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Родоніт-М» та актом перевірки від
16.08.2011р. ТОВ «НПК «Ресурспром», якими не
встановлено об'єктів оподаткування та
не встановлено реальності здійснення
господарських операцій вказаними
підприємствами, а також зазначено, що
перевіркою не встановлено факту
передачі товарів від продавця до
покупця у зв'язку з відсутністю ( не
наданням для перевірки) актів
приймання-передачі товарів,
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів (а.с. 17-27 том 1).

Однак, такі висновками органу
державної податкової служби є
помилковими та не ґрунтуються на
нормах чинного податкового
законодавства України, суперечать
дослідженим податковою інспекцією
первинним бухгалтерським документам,
виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України
податковим органам надано право,
зокрема, для здійснення функцій,
визначених податковим
законодавством, отримувати
безоплатно від платників податків, у
тому числі благодійних та інших
неприбуткових організацій, у порядку,
визначеному цим Кодексом, інформацію,
довідки, копії документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою (за наявності) про
фінансово-господарську діяльність,
отримувані доходи, видатки платників
податків та іншу інформацію, пов'язану
з обчисленням та сплатою податків,
дотриманням вимог іншого
законодавства, здійснення контролю
за яким покладено на органи
державної податкової служби, а також
фінансову та статистичну звітність, в
порядку та на підставах, визначених цим
Кодексом; під час проведення перевірок
вимагати виготовлення і надання копій
первинних документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою), які свідчать про порушення
податкового та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, та отримувати їх
у платників податків у порядку,
встановленому цим Кодексом; під час
проведення перевірок вивчати та
перевіряти первинні документи, які
використовуються в бухгалтерському
та податковому обліку, інші
регістри, фінансову, статистичну
звітність, пов'язані з обчисленням і
сплатою податків та зборів, виконанням
вимог іншого законодавства, контроль
за дотриманням якого покладено на
органи державної податкової служби.

Згідно Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984
(далі - Порядок № 984) визначено, що акт -
це службовий документ, який
підтверджує факт проведення
документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Факти виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
викладаються в акті документальної
перевірки чітко, об'єктивно та в повній
мірі із посиланнями на первинні або
інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

З аналізу вищенаведених норм чинного
законодавства України, вбачається, що
відповідачу відповідно до покладених
на нього функцій та повноважень не
надано повноваження щодо
встановлення у висновках в акті
перевірки фактів реальності чи
нереальність правочинів, нікчемності
(фіктивності) укладених правочинів
суб'єктами господарювання при
перевірці їх господарської
діяльності.

Отже, податковою інспекцією, з
перевищенням своїх повноважень, у акті
перевірки від 12.12.2013р. зроблено
висновок про те, що правочини укладені
між позивачем та вищевказаними
контрагентами є недійсними,
нікчемними, здійснений без мети
настання реальних наслідків з огляду
на наявність договорів, укладених між
сторонами, наявність первинних
бухгалтерських документів, які
підтверджують факт передачі
товару(послуг) від продавця до покупця (
копії видаткових накладних), факти
сплати покупцем вартості товару, які
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено:
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, зниження, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Разом з тим, висновок суду стосовно
нікчемності правочину має бути
викладений у мотивувальній частині
судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст.228 ЦК
України, є:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Отже, договори поставки, виконання
робіт чи надання послуг не віднесені до
переліку тих правочинів, які посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави, тобто такі, що
порушують публічний порядок.

Акт перевірки від 12.12.2013р. не тільки не
містить посилань на вину позивача, яка
виразилася в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке
порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов
висновку, що відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочини
ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у
акті від 12.12.2013р. про недійсність,
нікчемність правочину, не міг
керуватися лише припущеннями, його
позиція про те, що цей правочин
здійснений без мети настання
реальності наслідків, не підкріплена
належними доказами, а саме: рішеннями
суду про визнання їх недійсними або
вироком суду про визнання вини
позивача у фіктивності (нереальності)
вчинення господарських операцій.

Також, слід зазначити, що акт перевірки
фактично не містить посилань на
відсутність документів
бухгалтерського обліку та порушення
саме позивачем будь-яких норм чинного
податкового законодавства України.

Посилання ж податкового органу у акті
перевірки про не надання позивачем до
перевірки товарно-транспортних
накладних, видаткових накладних, актів
прийому-передачі товару є
безпідставними з огляду на те, що
позивач не брав не себе зобов'язання
поставити товар, такі зобов'язання
брали на себе постачальники товару,
тобто контрагенти позивача у яких і
повинні перебувати
товарно-транспортні накладні.

В той же час, слід зазначити, що
товарно-транспортна накладна не є
обов'язковим та єдиним документом,
який може підтверджувати реальність
господарської операції за договором
поставки, купівлі-продажу та не є
обов'язковим первинним документом
бухгалтерського обліку з урахуванням
того, що жодними нормами чинного
законодавства не передбачено
обов'язковість складання
товарно-транспортної накладної саме
за договорами поставки і саме покупцем
товару, який не брав на себе
зобов'язання за умовами договору
поставити товар.

При цьому, і норми ст.ст.198, 201
Податкового кодексу України не
ставлять в залежність право платника
податків (покупця товару) на
формування податкового кредиту та
витрат від наявності чи відсутності
товарно-транспортної накладної на
поставлений товар чи наявності у
вказаних ТТН певних недоліків у її
оформленні за наявності інших
первинних документів, що свідчать про
рух активів підприємства, отримання
прибутку, сплату суми ПДВ у складі
придбаного товару та інше, а тому
відсутність документів, що
підтверджують транспортування товару
не може бути безумовною підставою для
позбавлення платника податків права на
формування податкового кредиту та
податкових зобов'язань з ПДВ у
відповідному періоді.

Також є неспроможними і посилання
податкового органу в акті перевірки
про не надання до перевірки позивачем
актів прийому-передачі товару з огляду
на те, що складання такого виду
документу не передбачено ні умовами
договорів поставок, ні чинним
податковим законодавством за умови
наявності видаткових накладних, які і є
доказами, які свідчать про передачу
товару від покупця до продавця.

Суд критично ставиться до висновків
податкового інспектора про не надання
позивачем до перевірки видаткових
накладних, яка міститься на а.с.27 том 1,
з огляду на те, що а.с. 14-зворот том 1
містить інформацію протилежного
змісту, а саме: наданням до перевірки
позивачем видаткових накладних.

Також, є безпідставним і покладення в
основу акту перевірки висновків актів
перевірок контрагентів позивача,
складених іншими податковими
інспекціями з огляду на те, що у
відповідності до вимог ст. 61
Конституції України юридична
відповідальність носить
індивідуальний характер та позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту або відшкодування
податку на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документально
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий адміністративний
Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р.
№ К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від
08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. №
К/9991/54239/12, а також в постанові від
14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у
своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД
проти Болгарії») зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
На думку Європейського Суду такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Право на
податковий кредит є «власністю»у
розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке
повинно розглядатися як таке, що
виникло у момент повного виконання нею
своїх зобов'язань щодо податкової
звітності з ПДВ. Визнання права на
нарахування податкового кредиту було
поставлено в залежність від виконання
обов'язків постачальником, в той час
коли це не залежало від волі одержувача
поставки - застосування відповідних
положень Закону «Про ПДВ» стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також обов'язку зі
сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не
приймаються доводи відповідача щодо
покладення юридичної
відповідальності на позивача за
порушення, вчинені контрагентами
позивача, які викладені в акті
перевірки від 12.12.2013р., оскільки у
відповідності до ст. 61 Конституції
України та вищенаведених норм чинного
податкового законодавства позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Частина 1 статті 71 КАС України
встановлює, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представником відповідача у ході
судового розгляду справи не доведено
належними і допустимими доказами
правомірність прийняття оспорюваного
рішення з підстав відсутності у
позивача товарно-транспортних
накладних, видаткових накладних, актів
прийому-передачі товару, оскільки
жодними нормами чинного законодавства
України не передбачено позбавлення
платника податків права на формування
витрат та податкового кредиту за
відсутності вказаних документів.

Також, відповідачем не наведено
доказів у акті перевірки і не надано в
судовому засіданні доказів, які б
свідчили про відсутність у позивача
податкових накладних або наявність
податкових накладних, які оформлені з
порушенням ст.201 Податкового Кодексу
України з урахуванням вимог п.198.6 ст.198
ПК України.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що викладені в
акті перевірки від 12.12.2013р. доводи
податкового органу щодо відсутності
документів, що підтверджують
транспортування товару, видаткових
накладних, актів прийому-передачі
товару по взаємовідносинах з
вищевказаними контрагентами позивача
є протиправними, спростовуються
вищенаведеними доказами, а тому є
такими, що прийняті не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, не обґрунтовано та без
врахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), а тому позовні вимоги
позивача підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Виходячи з норм ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
та враховуючи, що позивачем при
поданні позову за платіжним дорученням
№1026 від 06.05.2014р. сплачено судовий збір у
розмірі 182 грн. 70 коп.(а.с.9 том 1), то
зазначені судові витрати підлягають
стягненню з Державного бюджету на
користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161,
162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 09.01.2014р. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
09.01.2014р.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1) - судові витрати по
сплаті судового збору у розмірі - 182 грн.
70 коп. (сто вісімдесят дві гривні 70
коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови складений
01.07.2014р.

С.О.
Конєва