Справа № 826/1132/14
Суддя: Романчук О.М
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1132/14
Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін
Суддя-доповідач: Романчук О.М
У Х В А Л А

Іменем України

08 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого:
Романчук О.М.,

Суддів:
Твердохліб В.А.,

Пилипенко О.Є.,

при секретарі
Артюхіній М.А.

розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві апеляційну скаргу Прокуратури
Київської області на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 26 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Заступника прокурора
Києво-Святошинського району до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, за участю
третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області про скасування розпоряджень
№3368, №3369, №3370, №3371, №3470, №3539, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник прокурора
Києво-Святошинського району звернувся
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, в якому, з
урахуванням збільшених позовних вимог,
просив визнати недійсними,
протиправними та скасувати
розпорядження голови
Києво-Святошинської РДА від 13 травня 2010
року №2954, від 14 травня 2010 року №№ 2955,
2956, від 21 травня 2010 року №2980, 28 травня 2010
року №2988, від 04 червня 2010 року №3009, від
18 червня 2010 року №№3085, 3087, 3088, 3089, від 24
червня 2010 року №3118, від 29 червня 2010 року
№3176, від 06 липня 2010 року №3200, від 16
липня 2010 року №3305, від 19 липня 2010 року
№3314, від 23 липня 2010 року №№3368-3371, від 09
серпня 2010 року №3462, від 10 серпня 2010 року
№3469, 3470, 3496, від 11 серпня 2010 року №3497,
від 16 серпня 2010 року №3523, від 17 серпня
2010 року №3539, від 29 вересня 2010 року №4053,
від 30 вересня 2010 року №4069, від 01 жовтня
2010 року №№4081, 4082, 4083 та від 07 жовтня 2010
року №4124, якими надані дозволи на
розробку технічної документації із
землеустрою щодо зміни використання
земельної ділянки з ведення особистого
селянського господарства на землі для
ведення індивідуального садівництва
та затверджено технічну документацію
із землеустрою щодо зміни використання
земельної ділянки з ведення особистого
селянського господарства на землі для
ведення індивідуального садівництва,
змінено використання даних земельних
ділянок та надано дозволи на
виготовлення державного акту на право
власності на землю для ведення
індивідуального садівництва.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 травня 2011 року позов задоволено
повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2011
року у задоволенні адміністративного
позову Заступнику прокурора
Києво-Святошинського району
відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12 листопада 2013 року
№К/800/26202/13 постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2011 року та постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 24 травня 2011 року
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 03 грудня 2013 року
адміністративну справу №2а-18253/10/2670
прийнято до провадження та призначено
судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 грудня 2013 року
роз'єднано позовні вимоги в
адміністративній справі у два
самостійні провадження, в одному з яких
третьою особою є Товариство з
обмеженою відповідальністю «ТЕРА
ПАРАДІЗ», а в іншому треті особи -
фізичні особи.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 січня 2014 року
роз'єднані позовні вимоги в частині
третіх осіб - фізичних осіб.

Ухвалою суду від 04.02.2014 року справу в
частині третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 прийнято до розгляду.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 березня 2014 року у задоволені
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
суду першої інстанції, Прокуратура
Київської області подали апеляційну
скаргу, в якій просять скасувати
постанову суду та прийняти нову, якою
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч.4
ст.196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст.41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ст.159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 липня 2010 року Києво-Святошинською
РДА прийнятті розпорядження №3369 «Про
надання дозволу на розробку технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельної ділянки
загальною площею 0,0500 га громадянці
України ОСОБА_5 з ведення особистого
селянського господарства на землі для
ведення індивідуального садівництва в
адміністративних межах Бобрицької
сільської ради»;

№3368 «Про надання дозволу на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо зміни використання земельної
ділянки загальною площею 0,2500 га
громадянину України ОСОБА_3 з ведення
особистого селянського господарства
на землі для ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Бобрицької сільської ради»;

№3370 «Про надання дозволу на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо зміни використання земельної
ділянки загальною площею 0,2500 га
громадянину України ОСОБА_4 з ведення
особистого селянського господарства
на землі для ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Бобрицької сільської ради»;

№3371 «Про надання дозволу на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо зміни використання земельної
ділянки загальною площею 0,2500 га
громадянці України ОСОБА_5 з ведення
особистого селянського господарства
на землі для ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Бобрицької сільської ради»;

№3470 «Про надання дозволу на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо зміни використання земельної
ділянки громадянці України ОСОБА_6 з
ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Бобрицької
сільської ради»;

№3539 «Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок 3-х
громадян України (ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_4) з ведення особистого
селянського господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Бобрицької
сільської ради» відповідно до яких,
розглянувши технічну документацію із
землеустрою, керуючись статтями 17, 22, 35,
121, 186, розділом Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України та статтею
21 Закону України «Про місцеві державні
адміністрації»: надати дозвіл
землевпорядній організації на
розробку технічної документації
землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок, площею 0,0500 га, 0,2500
га, 0,2500 га, що перебувають у власності
громадян ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6
з ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Бобрицької
сільської ради; затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок
загальною площею 0,8000га (рілля), що
перебувають у власності 3-х громадян в
адміністративних межах Бобрицької
сільської ради з ведення особистого
селянського господарства на ведення
індивідуального садівництва; змінено
використання земельних ділянок
загальною площею 0,8000га з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Бобрицької сільської ради.

Прокурором Києво-Святошинського
району принесені протести на вказані
вище розпорядження від 28 липня 2010 року.

Позивач вважає, що вказані
розпорядження суперечить вимогам
чинного законодавства, оскільки чинним
земельним законодавством України
зміна виду використання земельної
ділянки в межах певної категорії
земель сільськогосподарського
призначення органами виконавчої влади
та місцевого самоврядування не
передбачена, як не передбачено і
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок, які є у приватній
власності.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні адміністративного позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
Києво-Святошинською РДА доведено
правомірність прийняття спірних
розпоряджень, з урахуванням вимог
встановлених частиною другою статті 19
Конституції України та частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Стаття 19 Земельного кодексу України
закріплює такі основі цільові
призначення: землі
сільськогосподарського призначення;
землі житлової та громадської
забудови; землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; землі оздоровчого
призначення; землі рекреаційного
призначення; землі лісогосподарського
призначення; землі водного фонду; а
також землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії згідно з частиною першою
статті 20 Земельного кодексу України
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене
цільове призначення з розмежуванням за
критеріями, що визначають специфіку її
особливого правового режиму.

Землями сільськогосподарського
призначення згідно з частиною першою
статті 22 Земельного кодексу України
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Згідно ч.3 ст.22 Земельного кодексу
України землі сільськогосподарського
призначення, зокрема, можуть
передаватися у власність та надаватися
у користування громадянам для ведення
особистого селянського господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
та випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Згідно зі статтею 33 Земельного кодексу
України громадяни можуть мати на праві
власності та орендувати земельні
ділянки для ведення особистого
селянського господарства.
Використання земель особистого
селянського господарства здійснюється
відповідно до закону.

Відповідно до ст.1 Закон України від 15
травня 2003 року № 742-ІV «Про особисте
селянське господарство», особисте
селянське господарство - це
господарська діяльність, яка
проводиться без створення юридичної
особи фізичною особою індивідуально
або особами, які перебувають у сімейних
чи родинних відносинах і спільно
проживають, з метою задоволення
особистих потреб шляхом виробництва,
переробки і споживання
сільськогосподарської продукції,
реалізації її надлишків та надання
послуг з використанням майна
особистого селянського господарства. У
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

Частиною 1 статті 35 Земельного кодексу
України, визначено правовий режим
земельних ділянок для садівництва
відповідно до якої громадяни України
із земель державної і комунальної
власності мають право набувати
безоплатно у власність або на умовах
оренди земельні ділянки для ведення
індивідуального або колективного
садівництва. Відповідно до частини
третьої цієї статті земельні ділянки,
призначені для садівництва, можуть
використовуватись для закладання
багаторічних плодових насаджень,
вирощування сільськогосподарських
культур, а також для зведення
необхідних будинків, господарських
споруд тощо.

З вищевикладених норм вбачається, що
земельна ділянка в режимі особистого
селянського господарства, та земельна
ділянка в режимі садівництва може
використовуватись, в тому числі, для
вирощування сільськогосподарських
культур.

Слід зауважити, що законодавець чітко
передбачив, що абзац другий частини
п'ятої статті 20 Земельного кодексу
України встановлює обов'язок власників
використовувати землі зазначеної
категорії виключно в межах вимог щодо
користування землями певного виду
використання, встановлених статтями 31,
33-37 Земельного кодексу України, тобто,
відповідно до закріпленого принципу
раціонального використання та охорони
земель земельні ділянки (частини
земної поверхні з установленими
межами, певним місцем розташування з
визначеними щодо неї правами)
сільськогосподарського призначення
підлягають використанню виключно
відповідно до видів їх використання,
які відповідають їх цільовому
призначенню.

У відповідності до ст.1 Закону України
«Про ведення особистого селянського
господарства» особисте селянське
господарство - це господарська
діяльність, яка проводиться без
створення юридичної особи фізичною
особою індивідуально або особами, які
перебувають у сімейних чи родинних
відносинах і спільно проживають, з
метою задоволення особистих потреб
шляхом виробництва, переробки і
споживання сільськогосподарської
продукції, реалізації її надлишків та
надання послуг з використанням майна
особистого селянського господарства, у
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

Згідно з Законом України «Про державну
підтримку сільського господарства
України» від 24.06.2004 року № 1877-ІV
сільськогосподарська продукція
(сільськогосподарські товари) - товари,
зазначені у групах 1-24 УКТ ЗЕД згідно із
Законом України «Про Митний тариф
України», якщо при цьому такі товари
(продукція) вирощуються,
відгодовуються, виловлюються,
збираються, виготовляються,
виробляються, переробляються
безпосередньо виробником цих товарів
(продукції), а також продукти обробки та
переробки цих товарів (продукції), якщо
вони були придбані або вироблені на
власних або орендованих потужностях
(площах).

Так, наприклад, яблука під кодом 80810
відносяться до групи 8 УКТ ЗЕД, тобто
вони є сільськогосподарською
продукцією.

З огляду на це, колегія суддів
приходить до висновку, що можливість
розміщення дерев на території землі,
виділеної для ведення особистого
селянського господарства прямо
передбачено Законом України «Про
ведення особистого селянського
господарства».

І навпаки, на землях для
індивідуального садівництва дозволено
законодавством України розміщувати
орні землі - ріллю.

Дані можливості використання
земельних ділянок встановлюються не
рішеннями місцевих органів виконавчої
влади чи органів місцевого
самоврядування, а діючим
законодавством України.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що у випадку
насадження на землях для ведення
особистого селянського господарства
плодових дерев - земельна ділянка не
суперечила б цільовому використанню
для такої підкатегорії земель.

Відповідно до статті 17 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент прийняття спірного
розпорядження) до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин належить, зокрема,
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом, вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Як передбачено пунктом 7 статті 13
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» до відання місцевих
державних адміністрацій у межах і
формах, визначених Конституцією і
законами України, належить вирішення
питань використання землі, природних
ресурсів, охорони довкілля.

У відповідності до статті 1 Закону
України «Про землеустрій» цільове
призначення земельної ділянки - це
використання земельної ділянки за
призначенням, визначеним на підставі
документації із землеустрою у
встановленому законодавством порядку.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно дійшов висновку, що зміна
цільового призначення земельної
ділянки передбачає зміну категорії
земель, зміна ж використання земельної
ділянки в межах однієї категорії
земель не має наслідком зміну
цільового призначення.

Як свідчать обставини справи, спірні
розпорядження приймались відповідачем
на підставі звернень третіх осіб та на
підставі технічної документації із
землеустрою щодо зміни
функціонального використання
земельної ділянки.

Згідно статті 78 Земельного кодексу
України право власності на землю - це
право володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.

Частина четверта статті 373 Цивільного
кодексу України передбачає, що власник
земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
призначення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що прийняття спірних
розпоряджень стало наслідком
реалізації законних прав власників
земельних ділянок використовувати їх
на власний розсуд та відповідно до
цільового призначення.

Крім того, як зазначив Вищий
адміністративний суд України при
направленні справи на новий судовий
розгляд, зміна виду використання
земельної ділянки в межах її цільового
призначення можлива, але порядок
вирішення цього питання не
встановлений.

Колегія суддів не погоджується з
доводами адміністративного позову про
те, що спірні розпорядження суперечать
статті 25 Закону України «Про
землеустрій», оскільки вона не
передбачає виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок, та
звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 25 Закону України
«Про землеустрій» документація із
землеустрою розробляється у вигляді
програм, схем, проектів, спеціальних
тематичних карт, атласів, технічної
документації.

Види документації із землеустрою: а)
загальнодержавні й регіональні
(республіканські) програми
використання та охорони земель; б)
схеми землеустрою і техніко-економічні
обґрунтування використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
утворень; в) проекти землеустрою щодо
встановлення і зміни меж
адміністративно-територіальних
утворень; г) проекти землеустрою щодо
організації і встановлення меж
територій природно-заповідного фонду
та іншого природоохоронного
призначення, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення; ґ) проекти землеустрою
щодо формування земель комунальної
власності територіальних громад і
проекти розмежування земель державної
та комунальної власності населених
пунктів; д) проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок; е)
проекти землеустрою щодо створення
нових та впорядкування існуючих
землеволодінь і землекористувань; є)
проекти землеустрою, що забезпечують
еколого-економічне обґрунтування
сівозміни та впорядкування угідь; ж)
проекти землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів; з) робочі проекти землеустрою
щодо рекультивації порушених земель,
землювання малопродуктивних угідь,
захисту земель від ерозії, підтоплення,
заболочення, вторинного засолення,
висушення, зсувів, ущільнення,
закислення, забруднення промисловими
та іншими відходами, радіоактивними та
хімічними речовинами, покращання
сільськогосподарських земель,
підвищення родючості ґрунтів (далі -
робочі проекти землеустрою); и)
технічна документація із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості); і)
технічна документація із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку;
ї) спеціальні тематичні карти і атласи
стану земель та їх використання.

Як встановлено вище, згідно спірних
розпоряджень виготовлено державні
акти на право власності на земельні
ділянки третім особам.

Пунктом 1.13 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
Комітету України по земельних ресурсах
від 04 травня 1999 року №43 (в редакції,
чинній на момент прийняття спірного
розпорядження), передбачено, що
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку та на
право постійного користування
земельною ділянкою при передачі
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянам, підприємствам,
установам, організаціям і об'єднанням
громадян всіх видів, у постійне
користування або при переоформленні
правоустановчих документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою в
установленому порядку відповідною
технічною документацією.

Отже, затверджена спірними
розпорядженнями технічна документація
із землеустрою щодо зміни
функціонального використання
земельної ділянки з «ведення
особистого селянського господарства»
на «ведення індивідуального
садівництва» фактично є технічною
документацією із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку, яка
передбачена в підпункті «і» частини
другої статті 25 Закону України «Про
землеустрій».

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції при
вирішенні питання виходу за межі
позовних вимог, що зміст та порядок
погодження технічної документації
прокуратурою Києво-Святошинського
району не оскаржується.

Слід також зазначити, що спірні
розпорядження за своєю правовою
природою є індивідуальними актами
застосування норм права
(правозастосовчими актами
індивідуальної дії), які після їх
виконання є такими, що вичерпали свою
дію.

Судом першої інстанції встановлено, що
вказані розпорядження виконано у
повному обсязі, а тому вони, як
адміністративний акт, що вичерпав свою
дію, не можуть бути скасовані чи
змінені.

Аналогічна правова позиція викладена в
рішенні Конституційного Суду України
від 16 квітня 2009 року у справі №7-рп/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), в якому суд
Конституційний Суд України постановив,
що: «…в Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є «гарантією
стабільності суспільних відносин» між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року №1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.»

Таку ж позицію, на думку колегії суддів,
слід застосувати і до спірних
розпоряджень місцевого органу
виконавчої влади.

Крім того, Вищий адміністративний суд
України, скасовуючи попередні судові
рішення у справі та направляючи справу
на новий розгляд зазначив, що
обов'язковою умовою визнання рішення
недійсним (нечинним) є також порушення
у зв'язку з його прийняттям прав та
охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про: 1) визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення; 2) зобов'язання
відповідача вчинити певні дії; 3)
зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій; 4) стягнення з
відповідача коштів; 5) тимчасову
заборону (зупинення) окремих видів або
всієї діяльності об'єднання громадян; 6)
примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян; 7) примусове
видворення іноземця чи особи без
громадянства за межі України; 8)
визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Системний аналіз наведених норм
Кодексу адміністративного судочинства
України свідчить, що судовий захист
прав, свобод або інтересів шляхом
повного чи часткового задоволення
адміністративного позову, можливий
виключно відносно тієї особи, права,
свободи або інтереси якої порушено з
боку конкретного суб'єкта владних
повноважень та за умови порушення її
прав.

Водночас, органом прокуратури не
наведено, яким чином та які саме права
та інтереси у земельних відносинах
порушені спірними розпорядженнями.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правомірно відмовив у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують позиції суду першої
інстанції.

Згідно статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Прокуратури
Київської області - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 березня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня її
складання в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
О.М. Романчук

Судді:
В.А.Твердохліб

О.Є.Пилипенко

Головуючий суддя
Романчук О.М

Судді:
Пилипенко О.Є.

Твердохліб В.А.