Справа № 1570/5362/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року
м. Київ К/800/20112/14

К/800/16077/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Костенка М.І. Сіроша М.В., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційні скарги Державної податкової
інспекції у місті Іллічівську
Головного управління Міндоходів в
Одеській області на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 29 квітня 2013 року та постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 лютого 2014
року і Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автодор» на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 лютого 2014
року

у справі № 1570/5362/2012

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Автодор»

до Державної податкової
інспекції у місті Іллічівську Одеської
області

Державної податкової
служби

про визнання протиправними
дій та скасування податкового

повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Автодор» (надалі
також - позивач, ТОВ
«Автодор») звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Іллічівську
Одеської області Державної податкової
служби (надалі також - відповідач, ДПІ)
про визнання протиправними дій щодо
проведення позапланової виїзної
перевірки та скасування податкового
повідомлення-рішення від 13 серпня 2012
року № про збільшення
суми грошового зобов'язання з ПДВ на 272
029 грн., в т.ч. за основним платежем на
суму 220 829 грн. та за штрафними санкціями
в розмірі 51 200 грн.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 29 квітня 2013
року позов задоволений частково:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення ДПІ від
13 серпня 2012 року № ; в іншій
частині позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 лютого 2014
року апеляційну скаргу ДПІ задоволено
частково: постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 29
квітня 2013 року скасовано; прийнято нову
постанову про часткове задоволення
позову ТОВ «Автодор»; скасовано
податкове повідомлення-рішення ДПІ від
13 серпня 2012 року № на суму
основного платежу 123614,84 грн., штрафних
санкцій в розмірі 30903,71 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

ДПІ, не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 29
квітня 2013 року та частково скасувати
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 лютого
2014 року.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судом апеляційної
інстанції порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 29 квітня 2013 року і ухвалити
нову постанову про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційних скарг та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, фактичною
підставою прийняття податкового
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 2 серпня 2012 року
№ 1349/22-0302/01/13888197, про порушення
позивачем вимог підпункту «а» пункту
198.1, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті
198 Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі -
в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин), у зв'язку з
непідтвердженням реальності
здійснення господарських операцій із
ТОВ «Родеф» у жовтні 2011 року на суму ПДВ
- 66072,34 грн., ПП «Одеська будівельна
компанія» у серпні-жовтні, грудні 2010
року, березні 2011 року на суму ПДВ - 22177,28
грн., ПП «Клин-Маркет» у серпні, вересні
2010 року, січні 2011 року на суму ПДВ - 75039
грн., ТОВ «Таверс» у вересні 2011 року на
суму ПДВ - 6671 грн., ТОВ «Олдеко» у жовтні,
листопаді 2011 року на суму ПДВ - 50871,50
грн., що призвело до заниження
підприємством суми податку на додану
вартість, що підлягала нарахуванню до
сплати в бюджет за: серпень 2010 року на
суму 59515 грн.; вересень 2010 року у
розмірі 14459 грн., жовтень 2010 року у
розмірі 6933 грн., грудень 2010 року у
розмірі 277 грн., січень 2011 року у розмірі
13891 грн., березень 2011 року у
розмірі 13891 грн., березень 2011 року у
розмірі 2140 грн., вересень 2011 року у
розмірі 6671 грн., жовтень 2011 року у
розмірі 83362 грн., листопад 2011 року у
розмірі 33581 грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на неможливості
встановити наявність умов для ведення
господарської діяльності
контрагентами позивача, що
підтверджується актами перевірок
останніх. З урахуванням наведеного, на
думку ДПІ, усі операції купівлі-продажу
за участю ТОВ «Родеф», ПП «Одеська
будівельна компанія», ПП «Клин-Маркет»,
ТОВ «Таверс», ТОВ «Олдеко» підпадають
під ознаки нікчемності.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідачем помилково зазначено в
акті перевірки про порушення позивачем
вимог Податкового кодексу України в 2010
році, оскільки вони набрали чинності
лише з 1 січня 2011 року, однак, на думку
Вищого адміністративного суду України,
вказані порушення не вплинули на
дотримання принципу правової
визначеності, з огляду на наступне.

Так, відповідач, роблячи висновки про
допущення позивачем порушень,
посилався на норми Податкового кодексу
України, якими визначалась така вимога
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість як реальне
здійснення господарської операції, що
підлягає відображенню в податковому
обліку.

Вимоги щодо формування податкового
кредиту аналогічно визначалися і
чинними у 2010 році нормативно-правовими
актами, зокрема, Законом України «Про
податок на додану вартість».

Так, пунктом 1.7 статті 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підставою для нарахування податкового
кредиту, відповідно до підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», є
податкова накладна, яка видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Згідно з підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» платник податку зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну, що
має містити зазначені окремими
рядками: а) порядковий номер податкової
накладної; б) дату виписування
податкової накладної; в) назву
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
д) місце розташування юридичної особи
або місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; е) опис
(номенклатуру) товарів (робіт, послуг)
та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну
назву отримувача; ж) ціну продажу без
врахування податку; з) ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; и) загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України
визначено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

За змістом пункту 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання у
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

При цьому, документи та інші дані, що
свідчать про реальність здійснення
господарської операції, яка
відображена в податковому обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, змісту послуг, що надаються
тощо.

Крім того, слід зазначити, що надання
податковому органу належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, на підтвердження факту
реального здійснення господарської
операції з поставки ТОВ «Родеф» бітуму
дорожнього протягом жовтня 2011 року
позивачем, крім податкових та
видаткових накладних, надано копію
договору поставки від 25 червня 2011 року
№ 25/06, копії товарно-транспортних
накладних, відповідно до яких товар
поставлявся автопідприємством
ТОВ«Імекс Груп», паспорт №? 1346 від 29
вересня 2011 року, відповідно до якого
поставлений бітум відповідає ДСТУ
4044-2001, сертифікат відповідності на
поставлений товар, виписка по рахунку,
яка підтверджує оплату за отриманий
товар.

Підтверджуючи реальність операції з
ТОВ «Олдеко», позивачем надана копія
договору поставки від 1 жовтня 2011 року
№ 01-101, видаткові, товарно-транспортні
та податкові накладні, які
підтверджують факт поставки позивачу
мазуту М-100 протягом жовтня-листопада
2011 року, паспорт якості від 14 грудня 2010
року № 803, який підтверджує, що
поставлений мазут відповідає
ДСТУ-4058-2001, випискою по рахунку про
оплату поставленого товару.

Крім того суди попередніх інстанцій,
роблячи висновок про реальність
здійснення господарської операції ТОВ
«Олдеко», вірно звернули увагу на
пояснення директора зазначеного
підприємства Луценко С.О., за замістом
яких останній підтвердив здійснення
підприємством господарської
діяльності з травня по жовтень 2011 року.

Як слідує з обставин, встановлених
судами попередніх інстанцій, у вересні
2011 року ТОВ «Таверс» поставило
позивачу фарбу для дорожньої розмітки,
розчинювач, арматуру d-12, щебінь
б/у, що підтверджується видатковою та
податковою накладною, всього на суму
40025,96, в т.ч. ПДВ - 6 671 грн. Також позивач
підтвердив факт оплати за поставлений
товар випискою по рахунку.

Заперечуючи проти реальності
зазначеної угоди податковий орган
посилався на акт ДПІ у Приморському
районі м. Одеси від 24 лютого 2012 року №
523/23-5 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Таверс», в ході
якої встановлено здійснення
господарських правовідносин з
контрагентами-постачальниками - ТОВ
«Фортуна Лайн», ТОВ «Рангіроа», які
мають ознаки фіктивності.

Вищий адміністративний суд України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
недоведеність відповідачем факту
допущення порушень позивачем, оскільки
позивач не мав безпосередніх
господарських правовідносин з
контрагентами свого контрагента - ТОВ
«Фортуна Лайн», ТОВ «Рангіроа», а сам по
собі факт наявності в ланцюгах
постачальників позивача підприємств з
ознаками фіктивності, не може
беззаперечно доводити безтоварність
господарських операцій позивача. Крім
того, відповідачем не встановлена
однорідність (тотожність) товару, який
ТОВ «Фортуна Лайн», ТОВ «Рангіроа»
постачали своєму контрагенту ТОВ
«Таверс», а той, в свою чергу, - позивачу,
в зв'язку з чим неможливо стверджувати
про відсутність поставок від
ТОВ «Таверс» позивачу.

Разом з тим, фактичне здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджується
також й тим, що отриманий від ТОВ
«Родеф», ТОВ «Олдеко»
та ТОВ «Таверс» товар позивач
використав у своїй господарській
діяльності. Так, основним видом
діяльності позивача є будівництво
доріг, аеродромів та улаштування
поверхні спортивних споруд (КВЕД 45.23.0).
Отримання бітуму, мазуту, фарби для
дорожньої розмітки, розчинювача,
арматури, щебеню позивачу необхідно
було для виконання договорів підряду з
приводу капітального ремонту вулиць та
доріг укладених протягом 2010 року, в т.ч.
з Комунальним господарством
Іллічівської міської ради, гаражним
товариством «Жигули», Овідіопольським
районним споживчим товариством,
Александрівською селищною
адміністрацією Овідіопольського
району, КП
«Іллічівськтеплоенерго» та іншими.

При цьому, в матеріалах справи відсутні
належні докази на підтвердження
недотримання позивачем підходу
належної обачності при виборі
контрагентів чи неможливості
здійснити ТОВ «Родеф», ТОВ «Олдеко» та
ТОВ «Таверс» поставки товарів за
укладеними з позивачем угодами.

Фактично, в обгрунтування порушень,
допущених позивачем, ДПІ посилалась на
акт перевірки ТОВ «Родеф» та акти про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Олдеко» та ТОВ
«Таверс». Вищий адміністративний суд
України вважає за потрібне наголосити
на необхідності дотримання позиції,
вказаної у рішенні Європейського Суду
з прав людини, яку він висловив у пункті
53 рішення у справі «Федорченко та
Лозенко проти України», відповідно до
якої, суд при оцінці доказів керується
критерієм доведення «поза розумними
сумнівом». Так, наведені відповідачем
аргументи, на думку касаційного суду,
не є достатньо вагомими, чіткими та
узгодженими доказами, що спростовують
реальність господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Родеф», ТОВ «Олдеко»
та ТОВ «Таверс», факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов вірного
висновку про недоведеність
відповідачем факту допущення
позивачем порушень при відображенні в
податковому обліку господарських
операцій з ТОВ «Родеф», ТОВ «Олдеко» та
ТОВ «Таверс», та не відповідності
фактичним обставинам справи висновків
відповідача про завищення позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість по господарським
операціям з ТОВ «Родеф» на суму 66072,34
грн., з ТОВ «Олдеко» на суму 50871,50 грн., з
ТОВ «Таверс»- 6 671 грн., всього - 123 614, 84
грн.

Вищий адміністративний суд України
також погоджується із висновками суду
апеляційної інстанції про те, що
позивачем допущено порушення вимог
чинного податкового законодавства при
відображенні в податковому обліку сум
податкового кредиту з податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних, виписаних ПП «Клин Маркет»
та ПП «Одеська будівельна компанія», з
огляду на наступне.

Так, в обгрунтування реальності
здійснення господарських операцій із
зазначеними вище контрагентами
позивач зазначив, що протягом
серпня-жовтня, грудня 2010 року та у
березні 2011 року позивач отримав від ПП
«Одеська будівельна компанія» пісок
морський, цемент, бордюри, поребрик,
руберойди, мастику бітумну, люки
чугунні, сіль, а від ПП
«Клин-Маркет» протягом серпня-вересня
2010 року, січня 2011 року - бітум шляховий.
На підтвердження правомірності
формування податкового кредиту по цим
контрагентам позивач надав видаткові
та податкові накладні, виписки з
рахунку про оплату за поставлений
товар.

Разом з тим, надані позивачем докази є
обов'язковими, але не вичерпними,
оскільки предмет доказування у справі,
що розглядається, становлять
обставини, що підтверджують або
спростовують реальність здійснення
самої господарської операції (поставки
товару), а відтак і обґрунтованість
визначення податкового кредиту
позивача.

Так, згідно вироку Приморського
районного суду м. Одеси від 30 травня 2013
року (набрав законної сили 29 червня 2013
року) директора та засновника ПП «Клин -
Маркет» ОСОБА_5 визнано винним у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого
частиною 5 статті 27, частини 2 статті 205
Кримінального кодексу України і
призначено покарання у вигляді штрафу
в розмірі 38250 грн.

Зі змісту зазначеного вироку слідує, що
у серпні 2009 року ОСОБА_5 надав згоду
ОСОБА_6 за грошову винагороду
зареєструвати на своє ім'я ПП
«Клин-Маркет». Після реєстрації у
державних органах ПП «Клин-Маркет» і
відкриття рахунків в банківських
установах ОСОБА_5, не маючи наміру
здійснювати організаційно-розпорядчу
та адміністративно-господарчу
діяльність, передав невстановленим
слідством особам документи, печатку
підприємства.

Вироком суду встановлено, що у серпні
2009 року ОСОБА_5 став фактичним
засновником і директором ПП
«Клин-Маркет», при цьому
фінансово-господарську діяльність
зазначене підприємство не здійснювало,
документів по взаємовідносинам з
підприємствами-контрагентами він не
підписував, товарів не поставляв,
розрахунковими рахунками не керував,
податкову звітність не складав та не
підписував і нікому це не доручав.

Таким чином, вироком суду, який набрав
законної сили, встановлені обставини
ведення ОСОБА_5, як директором ПП
«Клин-Маркет», фіктивної
підприємницької діяльності.

Відповідно до вимог частини 4 статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені
вироком суду, є обов'язковими для
адміністративного суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок.

При цьому, судом апеляційної інстанції
на підставі пояснень ОСОБА_7
встановлено, що ПП «Одеська будівельна
компанія» він зареєстрував за
винагороду на пропозицію ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 При реєстрації підприємства він
підписав документи у нотаріуса та в
«Імексбанк». Всі реєстраційні
документи знаходились у ОСОБА_9 За те,
що він був номінальним директором
підприємства отримував винагороду
щомісяця. ОСОБА_7 усвідомлював, що був
фіктивним директором цього
підприємства, оскільки жодного дня не
виконував обов'язки директора ПП
«Одеська будівельна компанія»,
розрахунковим рахунком не керував,
ніяких документів щодо його діяльності
не підписував та з цього приводу ніяких
підприємств не знає, ні з ким ніяких
договорів не укладав та не знає, як це
робиться.

Встановлені судом апеляційної
інстанції обставини свідчать про те,
виписані позивачу від ПП «Клин-Маркет»
та ПП «Одеська будівельна компанія»
податкові накладні не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважною особою звітними
документами, які посвідчують факт
поставки товару, а тому віднесення
відображених у них сум ПДВ до
податкової звітності є безпідставним.

Про правильність такого висновку також
свідчить правова позиція Верховного
Суду України, викладена у постанові від
5 березня 2012 року № 21-421а11, за змістом
якої податкові накладні, що підписані
від імені осіб, які заперечують свою
участь у створенні та діяльності
підприємств, зокрема й у підписанні
будь-яких первинних документів, не
можна вважати належно оформленими та
підписаними повноваженими особами
звітними документами, які посвідчують
факт придбання або поставки товарів
(робіт, послуг), а тому віднесення
відображених у них сум ПДВ до
податкової звітності є безпідставним.

Відповідно до частини 1 статті 2442
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначена правова позиція є
обов'язковою для врахування в судовій
практиці. Крім того, відповідно до
частини 2 статті 161 зазначеного Кодексу
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної
інстанції дійшов юридично правильного
висновку про те, що позивачем
неправомірно сформований податковий
кредит протягом серпня-жовтня, грудня
2010 року, січня, березня 2011 року за
рахунок відображення в податковому
обліку господарських операцій з ПП
«Клин-Маркет» та ПП «Одеська
будівельна компанія» та в цій частині
податковим органом правомірно
збільшено грошове зобов'язання з ПДВ та
нараховано штрафні санкції.

Як слідує з касаційних скарг,
правильність висновків судів
попередніх інстанцій в частині
вирішення позовної вимоги про визнання
протиправними дій ДПІ по проведенню
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Автодор» сторонами не ставляться під
сумнів.

Щодо доводів позивача, наведених в
касаційній скарзі, про не вирішення
судом апеляційної інстанції при
ухваленні постанови питання про
розподіл судових витрат, Вищий
адміністративний суду України звертає
увагу на те, що за змістом пункту 3
частини 1 статті 168 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, що ухвалив судове рішення, може за
заявою особи, яка брала участь у справі,
чи з власної ініціативи прийняти
додаткову постанову чи постановити
додаткову ухвалу якщо судом не
вирішено питання про судові витрати. А
відтак, з урахуванням наведеного, такі
доводи позивача не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
апеляційної інстанції.

Доводи касаційних скарг висновків суду
апеляційної інстанції, який скасував
рішення суду першої інстанції, не
спростовують і не дають підстав для
висновку, що судом апеляційної
інстанції при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалене по справі рішення суду
апеляційної інстанції є законним і
обґрунтованим, а зазначені в
касаційних скаргах позиції не
знаходять свого підтвердження за
матеріалами справи та не ґрунтуються
на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційних скарг правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційні
скарги необхідно відхилити, а рішення
суду апеляційної інстанції, яким
скасовано рішення суду першої
інстанції, слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційні скарги Державної податкової
інспекції у місті Іллічівську
Головного управління Міндоходів в
Одеській області та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Автодор»
відхилити, а постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 25 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.І. Костенко

М.В. Сірош