Справа № 2а-9196/11/1470
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-9196/11/1470

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Жовтневої міжрайонної Державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Родіна Агро" до
Жовтневої міжрайонної Державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
про скасування податкових
повідомлень-рішень від 29 червня 2011 р. №
, , , ,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011 року ТОВ "Родіна Агро"
звернулось з вищевказаним
адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалось, що позивач перебуває на
спеціальному режимі оподаткування і є
платником фіксованого
сільськогосподарського податку, а
такий статус не передбачає сплати
податку на додану вартість (далі - ПДВ)
та інших, визначених оскарженими
рішеннями податків і зборів до бюджету,
а тому їх нарахування відповідачем
носить протиправний характер.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року адміністративний позов було
задоволено частково.

Податкові повідомлення-рішення №
і № , прийняті Жовтневою
міжрайонною державною податковою
інспекцією Миколаївської області
Державної податкової служби 29 червня
2011 р., скасовано.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою
суду податковий орган подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим просить його скасувати
та ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні адміністративного позову
відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
податковим органом в травні-червні 2011
р. проведена виїзна позапланова
перевірка Товариства з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 13 серпня 2009 р.
до 31 березня 2011 р. Результати перевірки
оформлені актом від 9 червня 2011 р. №
459/23-36587305 (далі - акт перевірки).

Серед іншого, податковим органом
зазначено про наступні порушення:

- п. п. 2.11., 3.1., 3.2. Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 15 грудня 2004 р. № 637 (далі - Положення
№ 637), що призвело до проведення
готівкових розрахунків без подання
одержувачем коштів платіжного
документа, який би підтверджував
сплату покупцем готівкових коштів на
суму 10108,02 грн.;

- ст. 7 п. 7.2. пп. 7.2.3., п. 7.4. пп. 7.4.1., п. 7.5. пп.
7.5.1. Закону України "Про податок на
додану вартість", ст. 198 п. 198.3.
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено ПДВ на
загальну суму 2183736,0 грн.;

- ст. 324 п. 324.1., ст. 325 п. 325.1. ПК України, в
частині не нарахування в І кварталі 2011
р. збору за спеціальне використання
води в сумі 1746,72 грн.;

- ст. 263 п. 263.5. ПК України, в частині не
нарахування збору за користування
надрами в сумі 257,28 грн.

На підставі акту перевірки, 29 червня 2011
р. відповідачем прийняті наступні
податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання із ПДВ в сумі 2183736,0
грн. і застосована штрафна (фінансова)
санкція в розмірі 545934,0 грн.;

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання із збору за
спеціальне використання води в сумі
1746,76 грн. і застосована штрафна
(фінансова) санкція в розмірі 171,0 грн.;

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання із плати за
користування надрами для видобування
корисних копалин в сумі 257,28 грн. і
застосована штрафна (фінансова)
санкція в розмірі 171,0 грн.;

- № , яким до позивача застосована
штрафна (фінансова) санкція в розмірі
10108,02 грн.

Зі змісту акту перевірки і заперечень
відповідача вбачається, що при
перевірці Товариства МДПІ встановила,
що для виробництва
сільськогосподарської продукції
останнє використовує земельну ділянку
площею 3168,91 га на підставі договору
суборенди земельної ділянки, але цей
договір не пройшов державної
реєстрації, у зв'язку із чим, на думку
відповідача, він не потягнув за собою
юридичних наслідків для Товариства, а
тому вироблена на цій земельній
ділянці продукція не може
враховуватись при обчисленні питомої
ваги сільськогосподарських товарів,
вироблених позивачем, на підставі чого
відповідач робить висновок, що така
питома вага продукції Товариства
складає менше 75%, що суперечить
приписам ст. 81 п. 81.6. Закону України "Про
податок на додану вартість", згідно
якої сільськогосподарським вважається
підприємство, основною діяльністю
якого є поставка вироблених (наданих)
ним сільськогосподарських товарів
(послуг) на власних або орендованих
виробничих потужностях, а також на
давальницьких умовах, в якій питома
вага вартості сільськогосподарських
товарів (послуг) становить не менше 75
відсотків вартості всіх товарів
(послуг), поставлених протягом
попередніх дванадцяти послідовних
звітних податкових періодів сукупно, а
тому Товариство не відповідає
законодавчо встановленим критеріям
сільськогосподарського
товаровиробника.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
в преюдиційному порядку встановлено,
що висновки відповідача про
невідповідність позивача критеріям
сільськогосподарського
товаровиробника і безпідставне
перебування Товариства на
спеціальному режимі оподаткування,
визнані такими, що не ґрунтуються на
вимогах податкового законодавства.

Колегія суддів вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України, Податкового кодексу
України.

В ході судового розгляду встановлено,
що з 1 листопада 2010 р. позивач є
платником фіксованого
сільськогосподарського податку, що
підтверджується свідоцтвом № 100305374 про
реєстрацію сільськогосподарського
підприємства як суб'єкта спеціального
режиму оподаткування ПДВ.

За змістом акту перевірки, після
прийняття оскаржених податкових
повідомлень-рішень, 29 грудня 2011 р.
податковий орган прийняв рішення № 1
про виключення сільськогосподарського
підприємства з реєстру суб'єктів
спеціального режиму оподаткування, яке
обґрунтовано ст. 209 п. 209.12. пп. "б" ПК
України (свідоцтво про реєстрацію
сільськогосподарського підприємства
як суб'єкта спеціального режиму
оподаткування підлягає анулюванню в
разі, якщо сільськогосподарське
підприємство підлягає реєстрації
платником податку на загальних
підставах).

Не погодившись із законністю
вищезазначеного рішення, позивач
оскаржив його до Миколаївського
окружного адміністративного суду, який
своєю постановою у справі № 2а-2237/12/1470
від 1 листопада 2012 р. у задоволенні
позову відмовив. В подальшому, за
апеляційною скаргою Товариства,
рішення суду першої інстанції було
переглянуто Одеським апеляційним
адміністративним судом, який своєю
ухвалою апеляційну скаргу задовольнив,
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду скасував та
прийняв нову постанову, якою
задовольнив позов Товариства, визнав
протиправним і скасував рішення № 1 про
виключення сільськогосподарського
підприємства з реєстру суб'єктів
спеціального режиму оподаткування. При
вирішенні даної адміністративної
справи, апеляційним судом вже була
надана правова оцінка доводам МДПІ про
відсутність у позивача підстав для
перебування на спеціальному режимі
оподаткування і мотивуючи своє
рішення, суд апеляційної інстанції
вказав на те, що визначальним чинником
для віднесення підприємства до
категорії сільськогосподарського
товаровиробника є виробництво ним
сільськогосподарської продукції, тоді
як підстави використання земельної
ділянки правового значення для цілей
оподаткування не мають.

До того ж, на підставі акту перевірки,
відповідач прийняв податкове
повідомлення-рішення від 29 червня 2011 р.
№ , яким визначив позивачу
грошове зобов'язання з податку на
прибуток підприємства в сумі 227803,0 грн.
і застосував штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 5193,75 грн. Законність
цього рішення була предметом розгляду
в іншій адміністративній справі №
2а-8522/11/1470, за результатами розгляду
якої Миколаївським окружним
адміністративним судом в задоволенні
позову Товариства про його скасування
було відмовлено, але постановою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2013 р. постанова суду першої інстанції
скасована і прийнята нова постанова
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 29 червня 2011 р.
№ . Зазначене рішення Одеського
апеляційного адміністративного суду
також мотивоване тим, що основною
умовою для набуття підприємством
статусу платника фіксованого
сільськогосподарського податку, є
виробництво і реалізація
сільськогосподарської продукції в
обсязі більшому ніж 75% від загального
обсягу валового доходу.

Крім того ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 13
травня 2013 року було відмовлено у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою Жовтневої
міжрайонної Державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2013 р.

За правилами ст. 254 ч. 5 КАС України,
постанова або ухвала суду апеляційної
чи касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

На підставі ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на вказані приписи суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що в преюдиційному порядку
встановлено, що висновки відповідача
про невідповідність позивача
критеріям сільськогосподарського
товаровиробника і безпідставне
перебування Товариства на
спеціальному режимі оподаткування,
визнані такими, що не ґрунтуються на
вимогах податкового законодавства, а,
отже, дані обставини можуть не
доказуватись в цій адміністративній
справі.

За правилами норм ст. 81 п. 81.1. Закону
України "Про податок на додану
вартість", (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин) і ст.
209 п. 209.1., 209.2., 209.6., розділу XIV глави 2 ПК
України (який регулює правовідносини
на теперішній час), недотримання норм
земельного законодавства щодо
реєстрації права суборенди земельної
ділянки не може бути перешкодою для
кваліфікації сільськогосподарських
угідь як таких, що знаходяться у
користуванні товаровиробника для
цілей справляння фіксованого
сільськогосподарського податку, а тому
перебування особи у статусі платника
фіксованого сільськогосподарського
податку є правомірним, якщо при цьому
дотримано критерій щодо мінімального
обсягу частки сільськогосподарського
товаровиробництва, встановлений ст. 301
ПК України. Цей критерій дотримується і
в тому разі, якщо продукція вирощена на
сільськогосподарських угіддях, які
знаходяться у користуванні платника
податку, незалежно від стану державної
реєстрації договорів оренди
відповідних ділянок.

До того ж, як вбачається з акту
перевірки і заперечень відповідача,
іншими підставами для визначення
позивачу грошового зобов'язання із ПДВ,
було включення останнім до складу
податкового кредиту ПДВ по податкових
накладних, виданих ПП
"Очаковагропромтехсервіс", яке визнано
банкрутом, а також по податкових
накладних від вказаного контрагента не
звітного періоду; включення ПДВ,
сплаченого за
інформаційно-консультативними
послугами, наданими ПП "Південна
продовольча компанія", використання
яких у господарській діяльності
позивача не вбачається з наданих до
перевірки документів, а також ПДВ,
сплаченого ПСП "Родіна", за незавершене
виробництво продукції рослинництва.

Стосовно такої підстави для
нарахування податкових зобов'язань із
ПДВ, як включення Товариством до складу
податкового кредиту сум ПДВ по
податкових накладних, виданим ПП
"Очаковагропромтехсервіс", яке в квітні
2011 р. визнано банкрутом, слід зауважити
таке.

У зв'язку із банкрутством контрагента,
податковий орган вважав, що позивач не
мав права на формування податкового
кредиту на підставі податкових
накладних, виданих цим підприємством.

Проте сам по собі факт визнання ПП
"Очаковагропромтехсервіс" банкрутом не
є обставиною, з якою законодавство
пов'язує втрату правового значення
документами, виданими останнім, а крім
того, поза увагою податкового органу
залишилось те, що ПП
"Очаковагропромтехсервіс" визнано
банкрутом в квітні 2011 р., тоді як
податкові накладні, видані цим
підприємством датовані груднем 2009 р. і
січнем 2010 р., тобто позивач мав
господарські взаємовідносини із цим
підприємством майже за півтора роки до
визнання його банкрутом.

Крім того, в акті перевірки йдеться про
включення позивачем в 2009-2010 р.р. до
складу податкового кредиту сум ПДВ, на
підставі податкових накладних від ПП
"Очаковагропромтехсервіс" не звітного
податкового періоду, тобто позивач
здійснив оплату товару, придбаного у
зазначеного контрагента, але податкова
накладна фактично отримана ним в
іншому податковому періоді, ніж оплата
товару, що також, на думку відповідача,
суперечить приписам Закону України
"Про податок на додану вартість", який
регулював правовідносини із
формування податкового кредиту у
спірний період 2009-2010 р.р.

Однак з такими доводами податкового
органу погодитись неможливо, оскільки
Закон України "Про податок на додану
вартість" не містив обмежень для
позивача щодо можливості формування
податкового кредиту на підставі
податкових накладних, отриманих в
іншому періоді, ніж відбулась сплата
коштів і не передбачав втрату
платником податків права на формування
податкового кредиту у зв'язку із такими
обставинами.

За змістом ст. 7 п. 7.5. пп. 7.5.1. Закону
України "Про податок на додану
вартість", датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Таким чином, Закон України "Про податок
на додану вартість" визначає списання
коштів або отримання податкової
накладної, як дві юридично рівнозначні
підстави для виникнення у позивача
права на податковий кредит.

Посилання податкового органу на норми
ст. 7 п. 7.2. пп. 7.2.6. Закону України "Про
податок на додану вартість", згідно
якої у разі відмови з боку
постачальника товарів (послуг) надати
податкову накладну або при порушенні
ним порядку її заповнення отримувач
таких товарів (послуг) має право додати
до податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту,
безпідставні, оскільки наведена стаття
наділяє позивача правом, а не покладає
обов'язок подати скаргу на
постачальника, у зв'язку із чим не
використання позивачем свого права не
може вважатись порушенням Закону
України "Про податок на додану
вартість".

На аркушах 24-25 акту перевірки
зазначено, що позивач безпідставно
відніс до складу податкового кредиту
ПДВ, сплачений за
інформаційно-консультативними
послугами, наданими Товариству ПП
"Південна продовольча компанія" в
загальній сумі 42994,0 грн. Податковий
орган заперечував можливість
використання в господарській
діяльності позивача цих послуг, у
зв'язку із тим, що надані до перевірки
документи не розкривають змісту цих
послуг. З цього приводу слід зазначити,
що відповідно до п. п. 4, 6 Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України 22 грудня 2010 р. № 984,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 січня 2011 р. за № 34/18772
(далі - Порядок № 984), акт документальної
перевірки повинен містити
систематизований виклад виявлених під
час перевірки фактів порушень норм
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Факти виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
викладаються в акті документальної
перевірки чітко, об'єктивно та в повній
мірі, із посиланням на первинні або
інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Таким чином, наведена норма покладає на
відповідача обов'язок у випадку, якщо
встановлені обставини розцінені ним як
порушення вимог податкового
законодавства, чітко зазначити в чому
саме полягає порушення і чим факт
порушення підтверджується. Щодо
спірних обставин, цю вимогу Порядку №
984 слід розуміти таким чином, що
інспектор податкового органу повинен
був послідовно викласти чому саме
надані позивачу послуги не відносяться
до його безпосередньої господарської
діяльності, а не робити висновок про
безпідставне віднесення до
податкового кредиту ПДВ тільки на тій
підставі, що із наданих документів він
не може встановити характер цих послуг.
Окрім того, сам інспектор в акті
перевірки робить висновок про те, що
дане порушення не вплинуло на валові
витрати, оскільки в 2010 р. позивач був
платником фіксованого
сільськогосподарського податку.
Оскільки підставою для прийняття
податкового повідомлення-рішення є
саме акт перевірки, який має містити
виклад порушення та докази на його
підтвердження, відсутність в акті
перевірки цих даних унеможливлює
нарахування позивачу податкових
зобов'язань з цього приводу. Також
варто зазначити, що в будь-якому
випадку податковий орган не мав права
визначати позивачу податкові
зобов'язання із сплати ПДВ до бюджету,
оскільки позивач на підставі ст. 81 п. 81.2.
Закону України "Про податок на додану
вартість" і ст. 209 п. 209.2. ПК України,
маючи статус платника фіксованого
сільськогосподарського податку, не
повинен сплачувати ПДВ до бюджету.

Крім того, в акті перевірки податковий
орган вказав на протиправне віднесення
до складу податкового кредиту сум ПДВ,
сплачених Товариством ПСП "Родіна" за
незавершене виробництво з
рослинництва. В цьому випадку також
вірно те, що відповідач не має права
визначати грошове зобов'язання із ПДВ
позивачу, який перебуває на
спеціальному режимі оподаткування.
Окрім того, Цивільний кодекс України не
забороняє особам укладати правочини на
об'єкти, яких на час укладення
правочину ще не існує в натурі, або на
ти з них, які знаходяться в стадії
виробництва, а тому оплата позивачем
продукції, яка ще вирощується та
віднесення ПДВ по цій господарській
операції до податкового кредиту, не
суперечить змісту вимог Закону України
"Про податок на додану вартість" і ПК
України.

За правилами ст. 307 п. 307.1. і 307.2. ПК
України, платники фіксованого
сільськогосподарського податку не є
платниками таких податків і зборів:

а) податку на прибуток підприємств;

б) земельного податку (крім земельного
податку за земельні ділянки, що не
використовуються для ведення
сільськогосподарського
товаровиробництва);

в) збору за спеціальне використання
води;

г) збору за провадження деяких видів
підприємницької діяльності (у частині
провадження торговельної діяльності).

Податки і збори, не зазначені у пункті
307.1 цієї статті, сплачуються платником
податку в порядку і розмірах,
установлених цим Кодексом.

Податковим повідомленням-рішенням №
позивачу визначено грошове
зобов'язання із збору за спеціальне
використання води в сумі 1746,76 грн. і
застосована штрафна (фінансова)
санкція в розмірі 171,0 грн. З огляду на
те, що Товариство є платником
фіксованого сільськогосподарського
податку, на підставі вищенаведеної
норми, позивач не повинен сплачувати
збір за спеціальне використання води,
який нарахований вказаним податковим
повідомлення-рішенням, відповідно, і
нарахування штрафу з цього приводу
також безпідставне.

Водночас, нарахування позивачу плати
за користування надрами для
видобування корисних копалин в сумі
257,28 грн. і застосування штрафної
санкції в розмірі 171,0 грн. рішенням №
правомірне, оскільки ст. 9 п. 9.1. пп.
9.1.9. і розділ XI ПК України визначають
плату за користування надрами, як
окремий загальнодержавний податок, від
сплати якого ст. 307 п. 307.1. ПК України
платників фіксованого
сільськогосподарського податку не
звільняє.

Не підлягає також скасуванню і
податкове повідомлення-рішення №
, яким до позивача застосована
штрафна (фінансова) санкція в розмірі
10108,02 грн. за порушення вимог п. п. 2.11., 3.1.,
3.2. Положення № 637. Опис цих порушень
викладено в п. 3.6.2.3. акту перевірки і
полягає в тому, що при прийнятті
готівкових коштів від платників, а
також при оплаті готівкою товарів
(послуг), позивач не оформлював
відповідний розрахунковий документ. В
акті перевірки відповідач чітко виклав
зміст порушення, перелічив всі випадки
не оформлення розрахункових
документів, послався на первинні
документи, навів розрахунок суми
готівки, яка прийнята або видана із
порушенням норм Положення № 637.
Водночас, ані позовна заява, ані надані
в наступному додаткові письмові
пояснення позивача взагалі не містять
жодного обґрунтування незаконності
цього рішення.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про протиправність
визначення позивачу грошового
зобов'язання із ПДВ в сумі 2183736,0 грн. і
застосування штрафної санкції в
розмірі 545934,0 грн.; грошового
зобов'язання із збору за спеціальне
використання води в сумі 1746,76 грн. і
застосування штрафної санкції в
розмірі 171,0 грн., в той час як плата за
користування надрами для видобування
корисних копалин в сумі 257,28 грн. і
штрафна санкції в розмірі 171,0 грн., а
також штрафна санкція в розмірі 10108,02
грн. нараховані Товариству
обґрунтовано.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач
частково довів суду ті обставини, на
які він посилався в обґрунтування
заявлених вимог, а відповідач не надав
суду належні докази на підтвердження
своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивній оцінці фактичних
обставин справи та доказів, а також на
невірному тлумаченні норм
матеріального права. Зазначені доводи
не містять посилань на конкретні
обставини чи факти або на нові докази,
які б давали підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в
ході судового розгляду обставин, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги товариства
з обмеженою відповідальністю "Родіна
Агро" є частково обґрунтованими та
підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Жовтневої
міжрайонної Державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року у справі у справі № 2-а-9196/11/1470 -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян