Справа № 820/11072/14
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 р.
№ 820/11072/14

Харківський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Котеньова О.Г.,
суддів: Бідонька А.В., Севастьяненко К.О.
при секретарі судового засідання
Гумінській Л.М.,

за участі сторін:

представника позивача - Івіної В.В.,

представника відповідачів - Ткаченко
Л.М.,

представника третьої особи - не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові адміністративну
справу за адміністративним позовом
Управління економіки Куп'янської
міської ради до Управління
Укртрансінспекції у Харківській
області, Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті, третя
особа - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 про визнання дій протиправними,
-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Управління економіки
Куп'янської міської ради, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління Укртрансінспекції у
Харківській області, Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті, третя особа -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, у
якому просить суд:

- визнати протиправними дії
Державної інспекції України з безпеки
на наземному транспорті, Управління
Укртрансінспекції у Харківській
області щодо видачі ФОП ОСОБА_3
ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами;

- визнати недійсною Ліцензію серія
НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на внутрішні
перевезення пасажирів автобусами,
видану ФОП ОСОБА_3.

У обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення
відповідачами приписів Закону України
"Про ліцензування певних видів
господарської діяльності", а саме
порядку щодо видачі ФОП ОСОБА_3
ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами, тобто видачі ліцензії до
внесення заявником плати за видачу
такої ліцензії.

Відповідачі проти адміністративного
позову заперечували, через канцелярію
суду надали заперечення на
адміністративний позов з копією
ліцензійної справи ФОП ОСОБА_3, у яких
зазначили, що дії Державної інспекції
України з безпеки на наземному
транспорті, Управління
Укртрансінспекції у Харківській
області щодо видачі ФОП ОСОБА_3
ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами вчинені відповідно до вимог
закону, оскільки нормами чинного
законодавства не передбачено обов'язку
відповідачів отримувати від
ліцензіатів та додавати до матеріалів
ліцензійної справи копії документів,
що підтверджують внесення плати за
видачу ліцензії; окрім того, з
посиланням на приписи ст.ст. 6, 16 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності" відповідачі
просили суд відмовити у задоволенні
позовних вимог щодо зобов'язання
визнати ліцензію недійсною.

Третя особа проти задоволення позовних
вимог заперечувала, через канцелярію
суду надала письмові заперечення, у
яких просила суд відмовити у
задоволенні адміністративного позову
з підстав його необґрунтованості,
оскільки, на думку третьої особи,
видання ліцензії ФОП ОСОБА_3 не порушує
прав позивача і не надає йому права як
суб'єкту владних повноважень
втручатися у процес видачі ліцензії
суб'єкту господарської діяльності.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити адміністративний
позов з підстав та мотивів, викладених
в ньому.

Представник відповідачів у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував, підтримав правову
позицію, викладену у запереченнях на
адміністративний позов, та просив суд у
задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, клопотань про
відкладення розгляду справи не надав,
був повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи відповідно до вимог
процесуального законодавства.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідачів, дослідивши
матеріали справи, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок наявних у справі
доказів у їх сукупності, колегія суддів
зазначає наступне.

Судом встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 29.01.2014 року
звернувся до Управління
Укртрансінспекції у Харківській
області із заявою про видачу ліцензії
на право провадження господарської
діяльності з надання послуг з
внутрішніх перевезень автобусами та
надав відповідні документи згідно
опису документів, що додавались до
заяви про видачу ліцензії (а.с.63-64).

Наказом Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті від
11.02.2014 року № 84 оформлено рішення про
видачу ліцензії ФОП ОСОБА_3 (а.с.73-82).

Державною інспекцією України з безпеки
на наземному транспорті 14.02.2014 року
видано фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_3 Ліцензію серія НОМЕР_1 на
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами (а.с.20).

З огляду на зміст заявлених позовних
вимог колегія суддів вважає за
необхідне надати правову оцінку
процедурі видання уповноваженими
органами оскаржуваної ліцензії,
керуючись при цьому наступними
приписами норм чинного законодавства.

Відповідно до ст. 6 Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» орган
ліцензування видає та переоформлює
ліцензії, видає дублікати ліцензій на
певний вид господарської діяльності,
приймає рішення про визнання ліцензій
недійсними. Орган ліцензування, яким є
центральний орган виконавчої влади
чи державний колегіальний орган, що
здійснює передбачені цією статтею
повноваження, може делегувати їх своїм
структурним територіальним
підрозділам.

Відповідно до п. 25 ч. 3 ст. 9
вищевказаного Закону господарська
діяльність з надання послуг з
перевезення пасажирів автомобільним
транспортом підлягає ліцензування
відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 10 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
передбачено, що суб'єкт господарювання,
який має намір провадити певний вид
господарської діяльності, що
ліцензується, особисто або через
уповноважений ним орган чи особу
звертається до відповідного органу
ліцензування із заявою встановленого
зразка про видачу ліцензії.

У заяві про видачу ліцензії
повинні міститися такі дані:

1)відомості про суб'єкта
господарювання - заявника;

2)вид господарської діяльності,
вказаний згідно з частиною третьою
статті 9 цього Закону (повністю або
частково), на провадження якого
заявник має намір одержати ліцензію.

Органу ліцензування
забороняється вимагати від суб'єктів
господарювання інші документи, не
вказані у цьому Законі, крім
документів, передбачених частиною
п'ятою цієї статті.

Заява про видачу ліцензії та
документи, що додаються до неї,
приймаються за описом, копія якого
видається заявнику з відміткою про
дату прийняття документів органом
ліцензування та підписом
відповідальної особи.

З матеріалів ліцензійної справи
(а.с.63-72), наданої до суду представником
відповідачів, вбачається, що ФОП ОСОБА_3
виконано всі умови щодо оформлення
заяви від 29.01.2014 року, органом
ліцензування належним чином заповнено
опис документів, що додавались до заяви
про видачу ліцензії (а.с.63) та були
відсутні підстави для залишення заяви
без розгляду (доповідна записка від
29.01.2014 року - а.с.69).

Відповідно до ст. 11 вказаного
Закону орган ліцензування приймає
рішення про видачу ліцензії або про
відмову у її видачі у строк не пізніше
ніж десять робочих днів з дати
надходження заяви про видачу ліцензії
та документів, що додаються до заяви,
якщо спеціальним законом, що регулює
відносини у певних сферах
господарської діяльності, не
передбачений інший строк видачі
ліцензії на окремі види діяльності.

Повідомлення про прийняття
рішення про видачу ліцензії або про
відмову у видачі ліцензії надсилається
(видається) заявникові в письмовій
формі протягом трьох робочих днів з
дати прийняття відповідного рішення.

Повідомлення про прийняття
рішення про видачу ліцензії направлено
ОСОБА_3 відповідно до вимог
законодавства (а.с.71).

Відповідно до Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" та п. 3, 4, 7
Положення про Державну інспекцію
України з безпеки на наземному
транспорті, затвердженого Указом
Президента України від 06.04.2011 року № 387,
рішення про видачу ліцензії ФОП ОСОБА_3
оформлено Наказом Державної інспекції
України з безпеки на наземному
транспорті від 11.02.2014 року № 84 (а.с.73-82).

Ліцензію видано ФОП ОСОБА_3 14
лютого 2014 року, як вбачається з
відмітки на ліцензії, що відповідає
вимогам ст. 13 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" (а.с.72).

Щодо посилань позивача на ту
обставину, що плата за видачу ліцензії
повинна передувати її видачі як на
обставину, що свідчить про порушення
порядку видачі відповідачем ліцензії
ФОП ОСОБА_3, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до статті 15 Закону за
видачу ліцензії справляється плата,
розмір та порядок зарахування якої
до Державного бюджету України
встановлюються Кабінетом Міністрів
України. Плата за видачу ліцензії
вноситься після прийняття рішення
про видачу ліцензії.

Статтею 14 Закону передбачено, що
орган ліцензування повинен оформити
ліцензію не пізніше ніж за три робочі
дні з дня надходження документа, що
підтверджує внесення плати за видачу
ліцензії. Орган ліцензування робить
відмітку про дату прийняття
документів, що підтверджують внесення
заявником плати за видачу ліцензії,
на копії опису, яку було видано
заявнику при прийомі заяви про видачу
ліцензії.

Суд звертає увагу на приписи
частини третьої зазначеної статті,
якою встановлено, що, якщо заявник
протягом тридцяти календарних днів
з дня направлення йому повідомлення
про прийняття рішення про видачу
ліцензії не подав документа, що
підтверджує внесення плати за видачу
ліцензії, або не звернувся до органу
ліцензування для отримання оформленої
ліцензії, орган ліцензування, який
оформив ліцензію, має право скасувати
рішення про видачу ліцензії або
прийняти рішення про визнання такої
ліцензії недійсною.

Враховуючи ту обставину, що
вказане повідомлення (а.с.70) направлено
відповідачем третій особі відповідно
до вимог чинного законодавства, також
до суду не надано доказів щодо
скасування рішення про видачу ліцензії
або прийняття рішення про визнання
такої ліцензії недійсною, у колегії
суддів відсутні підстави вважати, що
плата за видачу ліцензії не була
здійснена ФОП ОСОБА_3 у законодавчо
встановлений строк.

Окрім того, колегія суддів
звертає увагу на положення п.5
Постанови Кабінету Міністрів України
від 29 листопада 2000 р. N 1755 "Про строк дії
ліцензії на провадження певних видів
господарської діяльності, розміри і
порядок зарахування плати за її
видачу", відповідного до якого плата,
яка вноситься суб'єктом
господарювання за видачу та
переоформлення ліцензії, видачу
дубліката замість втраченої або
пошкодженої ліцензії та копії
ліцензії, зараховується до
відповідного бюджету і вноситься на
рахунки територіального органу
Державної казначейської служби за
відповідним кодом бюджетної
класифікації.

Колегія суддів вважає, що датою
внесення плати за видачу ФОП ОСОБА_3
ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року є
14 лютого 2014 року, що вбачається з
відмітки на описі документів, що
додавались до заяви про видачу
ліцензії, засвідченої підписом
працівника управління, що прийняв
документ - ОСОБА_5, що відповідає
вимогам ч.2 ст. 14 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про дотримання Управлінням
Укртрансінспекції у Харківській
області та Державною інспекцією
України з безпеки на наземному
транспорті вимог чинного
законодавства при видачі ФОП ОСОБА_3
ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами.

Стосовно позовних вимог щодо
визнання недійсною Ліцензії серія
НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на внутрішні
перевезення пасажирів автобусами,
видану ФОП ОСОБА_3, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 6
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» орган ліцензування
приймає рішення про визнання ліцензій
недійсними. Орган ліцензування, яким є
центральний орган виконавчої влади
чи державний колегіальний орган, що
здійснює передбачені цією статтею
повноваження, може делегувати їх своїм
структурним територіальним
підрозділам.

Тобто визнання ліцензій
недійсними є виключною компетенцією
органу ліцензування, яким у даному
випадку виступають Управління
Укртрансінспекції у Харківській
області та Державна інспекція України
з безпеки на наземному транспорті.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11
березня 1980 року на 316-й нараді, під
дискреційними повноваженнями слід
розуміти повноваження, які
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність,
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Таким чином, повноваження
Управління Укртрансінспекції у
Харківській області, Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті, у контексті
позовних вимог Управління економіки
Куп'янської міської ради у даній
позовній заяві щодо визнання недійсною
Ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами, виданої ФОП ОСОБА_3, є
дискреційними повноваженнями такого
органу державної влади, тобто
відносяться до його виключної
компетенції, а тому адміністративний
суд не може перебирати на себе його
функцій. Отже, позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Окрім того, колегія суддів
звертає увагу на посилання позивача на
підстави звернення до суду із даною
позовною заявою, згідно яких порушення
прав та законних інтересів у вказаному
спорі позивач обґрунтовує невизнанням
ФОП ОСОБА_3 порушення ним умов Договору
№ 150 на надання транспортних послуг
населенню міста автомобільним
транспортом від 22.12.2010 року, укладеного
між Управлінням економіки Куп'янської
міської ради (Організатор) та Ф.О.-П
ОСОБА_3 (Перевізник) (а.с.13-17), який був
розірваний позивачем у
односторонньому порядку відповідно до
п.6.2.1.Договору 14.02.2014 року (згідно
попередження, надісланого позивачем на
адресу третьої особи - а.с. 18).

Представником позивача у
судовому засіданні наголошено на тому,
що необізнаність Управління економіки
Куп'янської міської ради про видачу ФОП
ОСОБА_3 ліцензії серія НОМЕР_1 від 14.02.2014
року на внутрішні перевезення
пасажирів автобусами зумовило
розірвання вказаного Договору.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне дослідити,
яким чином видання ліцензії порушило
охоронювані законом інтереси та права
позивача та зазначає наступне.

Приписами ч.1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України основним
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Рішенням Конституційного Суду
України від 01.12.2004 р. у справі № 1-10/2004
(справа про охоронюваний законом
інтерес) розтлумачено поняття
"охоронюваний законом інтерес", що
вживається в частині першій статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України та інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", а саме зазначено, що цей термін
треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально правовим засадам.

Законний інтерес - це юридичний
інтерес, що заснований на законі і
випливає з нього, схвалюється ним, хоча
і не закріплений у конкретних правових
нормах. Так можна говорити про загальні
законні інтереси осіб - учасників
адміністративного процесу (досягнення
юридично значущого результату,
прийняття законного і обґрунтованого
рішення у справі) і персоніфіковані
законні інтереси (інтерес особи у
встановленні конкретних фактів, що
доводять його невинність у вчиненні
адміністративного правопорушення або
обґрунтовують його позицію у зв'язку зі
зверненням у компетентний державний
орган).

Колегія суддів звертає увагу на
приписи ч. 5 ст. 14 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності", якою
передбачено, що господарська
діяльність на підставі ліцензії,
виданої органом ліцензування, яким є
центральний орган виконавчої влади
чи державний колегіальний орган,
здійснюється на всій території
України.

Матеріалами справи підтверджено,
що ліцензія серія НОМЕР_1 від 14.02.2014 року
на внутрішні перевезення пасажирів
автобусами видана ФОП ОСОБА_3 без
будь-яких застережень щодо обмеження
її дії на території України, а тому
скасування такої ліцензії
унеможливлювало б право ФОП ОСОБА_3
здійснювати зазначений вид
господарської діяльності не тільки на
території Купянської міської ради, а на
всій території України, що порушувало б
основні принципи господарювання (ст. 6
Господарського кодексу України).

Колегія суддів зазначає, крім
іншого, що позивачем не надано до суду
належного правового обґрунтування та
доказів того, яким чином видача
відповідачем ФОП ОСОБА_3 ліцензії серія
НОМЕР_1 від 14.02.2014 року на внутрішні
перевезення пасажирів автобусами
порушує права Управління економіки
Куп'янської міської ради.

Щодо посилань позивача у позовній
заяві та у наданих представником
позивача у судовому засіданні
поясненнях щодо звернення його до суду
у порядку адміністративного
судочинства на ту обставину, що
Управління економіки Куп'янської
міської ради є суб'єктом владних
повноважень (ст. 30 Закону України "Про
місцеве самоврядування", п.п. 20 п. 4
Положення про Управління економіки
Купянської міської ради - а.с. 9-12),
колегія суддів зазначає, що позивачем
не надано до суду належного правового
обґрунтування стосовно звернення його
до суду зі вказаними позовними
вимогами, а саме: не наведено приписів
норм чинного законодавства, що дають
позивачу право звернутися до суду як
суб'єкту владних повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Зважаючи на встановлені у справі
обставини, та, з огляду на положення ч.3
ст.2, ст. 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, приписи норм
чинного законодавства, які регулюють
спірні правовідносини, а також
враховуючи той факт, що позивачем підч
час розгляду справи не доведено, якими
саме діями (бездіяльністю) відповідачі
порушили його права та законні
інтереси, колегія суддів дійшла
висновку про необґрунтованість
заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають
розподілу відповідно до приписів ст. 94
КАС України.

На підставі викладеного
керуючись ст.ст. 9, 71, 94, 159, 160-163, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову Управління економіки
Куп'янської міської ради до Управління
Укртрансінспекції у Харківській
області, Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті, третя
особа - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 про визнання дій протиправними -
відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанову у повному обсязі
виготовлено 21 липня 2014 року.

Головуючий суддя
Котеньов О.Г.

судді
Бідонько А.В.

Севастьяненко К.О.