Справа № 2а-1550/11/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/56689/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 11.05.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.08.2011

у справі № 2а-1550/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Торгівельний дім
„Ресурс"

до Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі
м. Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Торгівельний дім
„Ресурс" звернулось до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі
м. Харкова про скасування податкових
повідомлень-рішень № 005441520/0 від 30.08.2010,
№005441520/1 від 27.09.2010, № 005441520/3 від 08.12.2010.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від
11.05.2011 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16.08.2011 постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
11.05.2011 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив її в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції,
прийняти нове рішення яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судом першої та апеляційної
інстанції при вирішенні спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Сторони в судове засідання не
з'явились, про дату, час і місце
судового засідання були повідомлені
належним чином. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.
222 КАС України справа розглядається в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
документальну невиїзну перевірку
позивача з питань встановлення причин
розбіжності даних, що містяться у
податковій Декларації з податку на
додану вартість поданої за квітень 2010
року, за червень 2010 року та складено акт
№ 6197/15-215 від 21.08.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення № 005441520/0 від
30.08.2010, яким визначено позивачу
податкове зобов'язання по податку на
додану вартість на загальну суму 876260, 82
грн.: основний платіж 686462, 02 грн.,
штрафні (фінансові) санкції 189798, 80 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп.7.2.3 п 7.2 ст. 7, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст.
7 Закону України „Про податок на додану
вартість", завищено податковий кредит
за квітень 2010 року на загальну суму 262531,
64 грн. та за червень 2010 року завищено
податковий кредит на загальну суму 423930,
38 грн.

В порядку адміністративного
оскарження скарги позивача залишено
без задоволення, а податкове
повідомлення - рішення без змін та
прийняті податкові повідомлення -
рішення: №005441520/1 від 08.12.2010, № 005441520/2
від 08.12.2010.

Відповідно до підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України „Про
податок на додану вартість" сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту "а" підпункту
7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону, якщо
у наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи
відповідачем не доведено наявності
будь-яких порушень у формуванні
позивачем податкового кредиту, за
наслідками якого Товариством заявлено
до відшкодування оспорювану суму
податку на додану вартість.

Відповідачем також не наведено
жодних доводів та не подано будь-яких
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Доводи скаржників про
обов'язковість наявності такої
підстави для виникнення у платника
права на бюджетне відшкодування, як
факт надмірного надходження
відповідної суми податку до бюджету,
обґрунтовано не було взято до уваги
судовими інстанціями, позаяк в даному
разі виконання контрагентами позивача
обов'язку зі сплати податкових
зобов'язань до бюджету не має правового
значення для вирішення цього спору.

Адже згідно з визначенням, що
міститься у пункті 1.8 статті 1 Закону
України „Про податок на додану
вартість", бюджетне відшкодування - це
сума, що підлягає поверненню платнику
податку з бюджету у зв'язку з надмірною
сплатою податку у випадках, визначених
цим Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (пункт 1.3 статті
1, підпункти 7.4.1 - 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України „Про податок на додану
вартість".

Так, пункт 1.3 статті 1 названого
Закону, даючи визначення платника
податку як особи, яка зобов'язана
утримати та внести до бюджету податок,
визначає при цьому, що податок
сплачується покупцем або особою, яка
імпортує товари на митну територію
України.

З огляду на зазначене слід
зробити висновок про те, що вимога
пункту 1.8 статті 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" щодо
надмірної сплати податку як необхідної
умови бюджетного відшкодування,
стосується платника, який згідно з цим
Законом поніс фактичні витрати по
сплаті податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинним документом є документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою
для віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Поряд з цим, як встановлено судами
попередніх інстанцій та не
заперечується відповідачем, фактичне
виконання спірних контрактів
підтверджується видатковими та
податковими накладними, платіжними
дорученнями.

Так, під час вирішення даного
спору суди дослідили правовідносини
позивача з кожним із спірних
контрагентів, встановивши зміст
господарських операцій, порядок їх
виконання та оформлення. При цьому суди
з'ясували, що виконання поставок
товарів в адресу позивача
підтверджується необхідними
первинними документами, які мають бути
складені в залежності від виду
господарської операцій, а саме -
договорами, податковими накладними,
видатковими накладними, актами
приймання-передачі, актами виконаних
робіт, довідками про вартість
виконаних підрядних робіт, актами
списання використаних матеріальних
цінностей тощо.

Податковим органом, в свою чергу,
не наведено достатньо переконливих
доводів про те, що відомості, які
містяться у цих документах, є
недостовірними, суперечливими.

Доводи, якими податкова інспекція
мотивує висновок про порушення
платником вимог податкового
законодавства (як-от - відсутність
контрагентів за місцезнаходженням,
відсутність у них об'єктивних умов для
провадження господарської діяльності,
несплата ними податків до бюджету),
фактично є свідченням порушень,
допущених цими контрагентами, тобто
третіми особами, а не доказом
недобросовісності Товариства як
платника податків.

Чинне податкове законодавство не
пов'язує право платника на податковий
кредит з перебуванням його
постачальника за юридичною адресою, з
повнотою відображення постачальником
у своїй податковій звітності
відповідних господарських операцій, з
фактичною сплатою постачальником
податків до бюджету, з дотриманням ним
законодавчо встановлених умов
провадження господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 11.05.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.08.2011 у
справі № 2а-1550/11/2070 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі
м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 11.05.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.08.2011 у
справі № 2а-1550/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко