Справа № 2а-1208/11
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року
Справа № 876/7178/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради на постанову
Залізничного районного суду м. Львова
від 22 лютого 2013 року в адміністративній
справі за позовом ОСОБА_1 до
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради, третя особа
голова Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
про визнання недійсними і скасування
розпоряджень, поновлення на посаді,
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

У червні 2011 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради, в якому, з урахуванням
уточнених і збільшених позовних вимог,
просив : 1) визнати недійсними і
скасувати розпорядження голови
Залізничної РА Львівської міської ради
№ 02-К від 04.01.2011 року «Про притягнення
до дисциплінарної відповідальності»,
№ 15-К від 03.03.2011 року «Про притягнення
до дисциплінарної відповідальності»,
№ 34-К від 28.04.2011 року «Про звільнення
ОСОБА_1»; 2) поновити позивача на посаді
начальника відділу комунального
господарства Залізничної РА
Львівської міської ради; 3) зобов'язати
відповідача виплатити позивачу
середній заробіток за час вимушеного
прогулу без податків та соціальних
внесків в сумі 65891,91 грн. та моральну
шкоду в розмірі 5000 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскарженим
розпорядженням № 02-К від 04.01.2011 року
його незаконно притягнули до
дисциплінарної відповідальності у
виді догани, оскільки він належним
чином виконував доручення заступника
голови Залізничної РА № 137 від 08.12.2010
року щодо організації прибирання
вулиці С.Петлюри та мікрорайону
Левандівка. У процесі виконання робіт у
трактора Т-25 № НОМЕР_1 тріснув диск, а у
трактора МТ 3-802 № 03195 поламався плуг,
про що він повідомив службовою
запискою голову РА. Оскарженим
розпорядженням № 15-К від 03.03.2011 року
його також незаконно притягнули до
дисциплінарної відповідальності у
виді догани, оскільки він не вчиняв
порушень трудової дисципліни і не
використовував гербової печатки
відділу, яка підлягала знищенню.
Оскарженим розпорядженням № 34-К від
28.04.2011 року його незаконно звільнили з
посади начальника відділу
комунального господарства Залізничної
РА Львівської міської ради, згідно п.3
ч.1 ст.40 КЗпП України. Вказував позивач,
що незаконність звільнення полягає в
тому, що він не допускав систематичного
невиконання трудових обов'язків,
звільнення здійснено в період його
тимчасової непрацездатності, а
фактичною підставою звільнення було
упереджене і необ'єктивне ставлення до
нього зі сторони голови Залізничної РА,
оскільки він відмовився підписувати та
виконувати явно незаконні документи.
Також позивач зазначав, що із
відповідача в користь позивача слід
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу та заподіяну
моральну шкоду.

Відповідач Залізнична РА Львівської
міської ради у суді першої станції
позову не визнав, просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Постановою Залізничного районного
суду м. Львова від 22.02.2013 року позов
задоволено частково. Визнано
недійсними і скасовано розпорядження
голови Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 02-К від 04.01.2011 року «Про притягнення
до дисциплінарної відповідальності»,
№ 15-К від 03.03.2011 року «Про притягнення
до дисциплінарної відповідальності»,
№ 34-К від 28.04.2011 року «Про звільнення
ОСОБА_1». Поновлено ОСОБА_1 на посаді
начальника відділу комунального
господарства Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради.
Зобов'язано Залізничну районну
адміністрацію Львівської міської ради
виплатити ОСОБА_1 65891,91 грн. за час
вимушеного прогулу та 1000 грн. моральної
шкоди. У задоволенні решта позовних
вимог відмовлено. Постанову суду в
частині поновлення на роботі ОСОБА_1 і
стягнення оплати за вимушений прогул в
межах платежу за один місяць в сумі 3017,95
грн. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідач
Залізнична РА Львівської міської
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає апелянт, що постанова суду
першої інстанції прийнята з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, без повного з'ясуванням усіх
обставин справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, а тому
постанова суду підлягає скасуванню з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що судом
першої інстанції безпідставно не взято
до уваги наведених відповідачем
обгрунтувань про законність
оскаржених розпоряджень № 02-К від
04.01.2011 року, № 15-К від 03.03.2011 року, № 34-К
від 28.04.2011 року та правомірність
звільнення позивача з посади. Вказує
апелянт, що розпорядженням № 02-К від
04.01.2011 р. правомірно позивачу оголошено
догану, оскільки позивач допустив
неналежну організацію виконання робіт
з механізованого прибирання вулиць
С.Петлюри та мікрорайону Левандівка.
Про поломку техніки позивач не
повідомляв керівництво РА і не вжив
заходів щодо заміни технікою, яка
перебувала на чергуванні в гаражі.
Також апелянт вказує, що позивач
пропустив строк звернення до суду щодо
оскарження розпорядження № 02-К від
04.01.2011 року. Крім цього, вказує апелянт,
що розпорядженням № 15-К від 03.03.2011 р.
правомірно позивачу оголошено догану,
оскільки позивач допустив
використання печатки з відтиском назви
відділу комунального господарства, яка
відповідно до розпорядження в.о.голови
районної адміністрації від 14.05.2007 р. №
440 «Про ліквідацію відділів житлового,
комунального господарства,
фінансового відділу як юридичних осіб»
підлягала знищенню. Розпорядженням №
34-К від 28.04.2011 р. позивача правомірно
звільнено з посади, згідно п.3 ч.1 ст.40
КЗпП України, у зв'язку із
систематичним невиконанням трудових
обов'язків. В день звільнення позивач
був на роботі, із вказаним
розпорядженням № 34-К його ознайомили
цього дня о 10 год. 35 хв. в час
перебування його на робочому місці,
проте від підпису про ознайомлення з
даним розпорядженням він відмовився.
Факт перебування позивача на робочому
місці підтверджується повідомленням
військово-медичного клінічного центру
західного регіону № 547 від 20.02.2013 р. де
вказано, що час поступлення ОСОБА_1 до
ВМКЦ ЗР 17 год. 15 хв.. Звільнено позивача
з посади після неналежного виконання
розпорядження міського голови № 97 від
28.03.2011 року «Про підготовку міста до
Великодніх Свят та проведення
загальноміської толоки на території м.
Львова у 2011 році», доручення першого
заступника міського голови № 03 118/15 від
18.04.2011 року (за результатами наради з
головами районних адміністрацій від
15.04.2011 року), з врахуванням попередніх
розпоряджень про притягнення до
дисциплінарної відповідальності.
Також апелянт вказує, що в резолютивній
частині постанови суд не конкретизував
чи сума відшкодування за вимушений
прогул 65891,91 грн. визначена без
утримання податків та інших
обов'язкових платежів. На думку
апелянта суд першої інстанції
безпідставно визначив до
відшкодування позивачу 1000 грн.
моральної шкоди, оскільки немає жодних
доказів про заподіяння такої шкоди.
Крім цього, зазначає апелянт, що суд
першої інстанції безпідставно не
задоволив клопотання відповідача про
перенесення розгляду справи і надання
можливості відповідачу обґрунтувати
свої заперечення і подати докази.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 22.02.2013 року і
прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і які
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши підстави і межі
апеляційної скарги, вважає, що така
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням
голови Залізничної РА Львівської
міської ради № 02-К від 04.01.2011 року «Про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності» позивача ОСОБА_1 як
начальника відділу комунального
господарства притягнено до
дисциплінарної відповідальності у
виді догани, у зв'язку із неналежним
виконанням доручення заступника
голови районної адміністрації з питань
ЖКГ № 137 від 08.12.2010 року щодо
організації механічного прибирання
вулиці С.Петлюри та мікрорайону
Левандівка (а.с. 65 Т.1).

Розпорядженням голови Залізничної РА
Львівської міської ради № 15-К від 03.03.2011
року «Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності»
позивача ОСОБА_1 як начальника відділу
комунального господарства притягнено
до дисциплінарної відповідальності у
виді догани, у зв'язку із вчиненням
порушення трудової дисципліни, а саме
використання печатки з відтиском назви
відділу комунального господарства, яка
відповідно до розпорядження в.о. голови
районної адміністрації від 14.05.2007 р. №
440 «Про ліквідацію відділів житлового,
комунального господарства,
фінансового відділу як юридичних осіб»
підлягала знищенню (а.с. 73 Т.1).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що про вказані вище
розпорядження № 02-К від 04.01.2011 року і №
15-К від 03.03.2011 року про оголошення доган
позивач знав одразу після їх винесення,
що підтверджується власноручними
записами позивача ОСОБА_1 на звороті
оригіналів цих розпоряджень, де
позивач зазначає, що не згідний, а також
визнається позивачем в судовому
засіданні, де він вказав, що про вказані
розпорядження знав одразу, а їх раніше
не оскаржував, бо сподівався, що
оголошені догани достроково зніме сама
голова Залізничної РА Чімілова І.Р..

Суд апеляційної інстанції враховує, що
відповідно до ст. 99 КАС України (в
редакції на час звернення позивача до
суду із даним адміністративним
позовом), адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи у справах щодо прийняття
громадян на публічну службу, її
проходження, звільнення з публічної
служби встановлюється місячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Згідно ж ст. 100 КАС України (в чинній на
даний час редакції Закону № 4054-УІ від
17.11.2011 р.), адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала. Позовна
заява може бути залишена без розгляду
як на стадії вирішення питання про
відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Із матеріалів адміністративної справи
видно, що із даним адміністративним
позовом щодо оскарження розпоряджень
№ 02-К від 04.01.2011 року і № 15-К від 03.03.2011
року позивач звернувся до
адміністративного суду 02.06.2011 року, що
підтверджується датою реєстрації
адміністративного позову в суді першої
інстанції.

Таким чином, адміністративний позов в
частині вимог щодо оскарження
розпоряджень № 02-К від 04.01.2011 року і №
15-К від 03.03.2011 року подано позивачем з
пропуском встановленого статтею 99 КАС
України місячного строку звернення до
адміністративного суду, а підстав для
визнання поважності причин пропуску
такого строку позивачем не наведено і
судом не отримано.

Наведених вище норм законодавства суд
першої інстанції не врахував.

Тому, відповідно до вимог статтей, 99, 100,
п.9 ч.1 ст.155, 203 КАС України, позовну заяву
ОСОБА_1 в частині вимог про визнання
недійсними і скасування розпоряджень
голови Залізничної РА Львівської
міської ради № 02-К від 04.01.2011 року та №
15-К від 03.03.2011 року, слід залишити без
розгляду.

Відносно позовних вимог щодо
оскарження розпорядження голови
Залізничної РА Львівської міської ради
№ 34-К від 28.04.2011 року «Про звільнення
ОСОБА_1», про поновлення позивача на
посаді, виплату позивачу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, то суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Судом встановлено, що розпорядженням
голови Залізничної РА № 34-К від 28.04.2011
року позивача ОСОБА_1 звільнено з
посади начальника відділу
комунального господарства Залізничної
РА Львівської міської ради з 28.04.2011
року, згідно п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України
(систематичне невиконанням без
поважних причин трудових обов'язків), у
звязку із неналежним виконанням
розпорядження міського голови № 97 від
28.03.2011 року «Про підготовку міста до
Великодніх Свят та проведення
загальноміської толоки на території м.
Львова у 2011 році» та доручення першого
заступника міського голови № 03 118/15 від
18.04.2011 року (за результатами наради з
головами районних адміністрацій від
15.04.2011 року), з врахуванням попередніх
розпоряджень № 02-К від 04.01.2011 року і №
15-К від 03.03.2011 року про застосування
дисциплінарних стягнень (а.с. 8, 32, 107 Т.1).

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо протиправності
вказаного вище розпорядження № 34-К від
28.04.2011 року, щодо необхідності
поновлення позивача на раніше займаній
посаді і виплату позивачу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
хоча вважає постанову суду першої
інстанції в цій частині недостатньо
обґрунтованою.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, зокрема, у випадку
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
при звільненні працівника за порушення
трудової дисципліни за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП
України необхідно, щоб працівником
було скоєно конкретний дисциплінарний
проступок, тобто допущено невиконання
чи неналежне виконання трудових
обов'язків, щоб це невиконання чи
неналежне виконання обов'язків було
протиправним на винним, мало
систематичний характер, за попередні
порушення трудової дисципліни до
працівника застосовувались заходи
дисциплінарного і громадського
стягнення з додержанням порядку їх
застосування, але це не мало позитивних
наслідків, тому подальше залишення
такого працівника на роботі суперечить
інтересам виробництва.

Систематичним порушенням трудової
дисципліни вважається порушення,
вчинені працівником, який і раніше
порушував трудову дисципліну, за що
притягався до дисциплінарної
відповідальності, і порушив її знову.

При вирішенні питання щодо звільнення
працівника за порушення трудової
дисципліни власник або уповноважений
ним орган повинен врахувати наскільки
це (наступне) порушення було суттєвим,
ступінь його тяжкості і негативні
наслідки для підприємства (установи,
організації), обставини за який було
вчинено проступок, чи було зумовлено
невиконання обов'язків поважними
причинами, попередня робота
працівника. В наказі про звільнення
повинні бути наведені конкретні факти
порушень.

Із змісту оспореного наказу № 34-К від
28.04.2011 року та доводів представників
відповідача видно, що після
застосування до позивача ОСОБА_1
дисциплінарних стягнень у виді доган
згідно розпоряджень № 02-К від 04.01.2011
року і № 15-К від 03.03.2011 року, наступним
порушенням зі сторони позивача
трудової дисципліни являється
неналежне виконання ним розпорядження
міського голови № 97 від 28.03.2011 року «Про
підготовку міста до Великодніх Свят та
проведення загальноміської толоки на
території м. Львова у 2011 році» та
доручення першого заступника міського
голови № 03 118/15 від 18.04.2011 року (за
результатами наради з головами
районних адміністрацій від 15.04.2011 року).

Із змісту розпорядження міського
голови № 97 від 28.03.2011 року видно, що цим
розпорядженням визначено заходи,
терміни і відповідальні особи щодо
підготовки міста Львова до Великодніх
Свят та проведення загальноміської
толоки на території міста у 2011 році. У
цьому розпорядженні немає позивача
ОСОБА_1 начальника відділу
комунального господарства Залізничної
РА як відповідальної особи за
визначені до виконання конкретні
заходи (а.с. 112 Т.1).

Також, із змісту доручення першого
заступника міського голови (за
результатами наради з головами
районних адміністрацій від 15.04.2011 року)
№ 03 118/15 від 18.04.2011 року видно, що цим
дорученням визначено заходи, терміни і
відповідальні особи щодо питань
ефективності роботи освітніх закладів
міста, проведення робіт з ремонту
доріг, проведення підготовки до
Великодніх свят, здійснення контролю
за збором і вивезенням ТПВ, проведення
капітальних робіт у житлових будинках,
контроль за виконанням робіт програми
ремонту та утримання будинків і
територій (толока). У цьому
розпорядженні також немає позивача
ОСОБА_1 начальника відділу
комунального господарства Залізничної
РА як відповідальної особи за
визконання визначених заходів (а.с. 35, 110
Т.1).

Крім цього, в матеріалах справи немає і
відповідачем не надано доказів про те,
які саме вимоги розпорядження міського
голови № 97 від 28.03.2011 року та доручення
першого заступника міського голови № 03
118/15 від 18.04.2011 року не були виконані
позивачем ОСОБА_1, і що позивач мав
трудовий обов'язок щодо їх виконання.
Тобто, немає доказів про вчинення
позивачем конкретних порушень
трудової дисципліни, які б були
зумовлені обов'язком позивача до
виконання вказаних Розпорядження і
Доручення.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції також
враховує, що згідно протоколу від 27.04.2011
року засідання керівників відділів
житлового та комунального
господарства з приводу підготовки
району до Дня міста Львова, було
вирішено покласти на ОСОБА_1 обов'язок
щодо виконання до 05.05.2011 року робіт по
забезпеченню нанесення розмітки у
нічний час, усунення недоліків з
відкопування газонів від поребрика,
косіння трави, рахування кількості
багаторічних квітів на клумбах (а.с. 36,
111 Т.1).

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про те, що
звільнення позивача з посади 28.04.2011
року здійснено необґрунтовано, тобто
без урахування всіх обставин справи,
суті вміненого позивачу порушення,
обставин вчинення, ступеня тяжкості і
негативних наслідків, поважність
причин можливого невиконання
позивачем трудових обов'язків,
попередньої роботи працівника і його
характеристики, можливості подальшого
залишення позивача на роботі.

При цьому, суд апеляційної інстанції
вважає нерозсудливими дії відповідача
щодо звільнення позивача з посади до
завершення визначеного йому терміну
виконання доручення згідно вказаного
вище протоколу від 27.04.2011 року.

Отже, звільнення позивача з посади є
незаконним і позивач підлягає
поновленню на раніше займаній посаді
із отриманням середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Період вимушеного прогулу становить із
дня звільнення 28.04.2011 року по день
винесення судом першої інстанції
постанови 22.02.2013 року про поновлення
позивача на посаді, тобто 21 місяць 20
днів.

При цьому, суд апеляційної інстанції
зазначає, що позивачем та судом першої
інстанції невірно визначено розмір
суми 65891 грн. середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, оскільки
безпідставно взято до розрахунку
довідку Залізничної РА № 32 вих-3496 від
14.06.2012 року про середню заробітну плату
ОСОБА_1, яка не підлягала до
використання при розрахунку виплат за
вимушений прогул, про що навіть було
зазначено в самій довідці.

При визначенні розміру середнього
заробітку за вказаний вище період
вимушеного прогулу позивача, суд
апеляційної інстанції враховує
довідку Залізничної РА № 32 вих-3153 від
09.07.2014 року про середню заробітну плату
ОСОБА_1. Розміри середньомісячного і
середньоденного заробітку позивача та
визначений відповідачем загальний
розмір суми заробітку за час
вимушеного прогулу 55016,32 грн.
визнається сторонами по справі.

Таким чином, із відповідача в користь
позивача підлягає стягненню середній
заробіток за час вимушеного прогулу із
28.04.2011 року по 22.02.2013 року в розмірі 55016,32
грн. (без вирахування із цієї суми
податків та інших обов'язкових
платежів), із розрахунку 2530,29 грн.
середньомісячна і 120,49 грн.
середньодення заробітна плата
позивача після вирахування податків та
обов'язкових платежів. Тобто, після
відрахування податків та обов'язкових
платежів із суми середнього заробітку
за час вимушеного прогулу позивачу
належить виплатити 55016,32 грн..

Відносно позовної вимоги про виплату
позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди в
розмірі 5000 грн., то суд апеляційної
інстанції вважає, що така вимога до
задоволення не підлягагає, оскільки
позивачем не надано і в матеріалах
справи відсутні належні докази про
настання для позивача моральних і
душевних страждань, стресу, втрати
життєвих зв'язків, як про це вказував
позивач, що мало б наслідком заподіяння
позивачу моральної (немайнової) шкоди.

Суд же першої інстанції не навів
обґрунтувань причин та мотивів
часткового задоволення позовної
вимоги про виплату моральної шкоди.

З врахуванням наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що постанова суду першої
інстанції від 22.02.2013 року є
необґрунтованою, прийнята при
неповному з'ясуванні обставин справи
та із частковою невідповідністю
висновків суду обставинам справи, з
порушенням норм процесуального права,
а тому оскаржену постанову суду слід
скасувати і прийняти нову постанову
про часткове задоволення позовних
вимог та залишення без розгляду
частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 99, 100, 155, 195, 196, 198,
202, 203, 205, 207, 254 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради - задоволити частково.

Постанову Залізничного районного суду
м. Львова від 22 лютого 2013 року в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання недійсними і скасування
розпоряджень, поновлення на посаді,
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди -
скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 в частині
позовних вимог про визнання недійсними
і скасування розпоряджень голови
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради № 02-К від 04.01.2011
р. «Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності» і № 15-К від 03.03.2011 р.
«Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності» - залишити без
розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання
недійсним і скасування розпорядження
голови Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 34-К від 28.04.2011 р. «Про звільнення
ОСОБА_1», про поновлення на посаді,
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди -
задоволити частково.

Визнати протиправним і скасувати
розпорядження голови Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради № 34-К від 28.04.2011 р. «Про
звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
відділу комунального господарства
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради з 28.04.2011 року.

Стягнути з Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
в користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 55016,32
грн. (без утримання з цієї суми податків
та обов'язкових платежів).

У задоволенні решта позовних вимог
ОСОБА_1 про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 10.07.2014 року.