Справа № 826/7241/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 червня 2014 року 14:40 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Аблова Є.В., судді
Амельохіна В.В., судді Каракашьяна С.К.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства "АКТАБАНК" до Національного
банку України про визнання
протиправним та скасування
розпорядження, рішення,-
З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулось публічне акціонерне
товариство "АКТАБАНК" до Національного
банку України про визнання
протиправним та скасування
розпорядження, рішення, мотивуючи
позовні вимоги тим, що оскаржувані
розпорядження прийняті неповноважним
особою, з перевищенням меж
компетенції, без урахування вимог
закону щодо застосування відповідних
санкцій лише за умови вчинення
повторного аналогічного порушення
протягом року, а застосовані
відповідачем заходи впливу є абсолютно
неадекватними характеру вчинених
правопорушень і не відповідають
балансу між несприятливими наслідками
та цілями рішення, оскільки замість
захисту інтересів вкладників
призведуть до нанесення їм шкоди та
непропорційного обмеження їх прав і
У позовній заяві позивач просить суд
визнати протиправним та скасувати
Розпорядження Національного банку
України від 22 травня 2014 року №299-р про
відкликання генеральної ліцензії у ПАТ
"АКТАБАНК" від 05 жовтня 2012 року №243-3 на
здійснення валютних операцій, визнати
протиправним та скасувати Рішення
Комісії Національного банку України з
питань нагляду та регулювання
діяльності банків, нагляду (оверсайта)
платіжних систем № 195 від 21.05.2014 року
про застосування до ПАТ "АКТАБАНК"
заходів впливу у вигляді зупинення на
строк з моменту отримання цього
рішення до 21 листопада 2014 р. включно
операцій (крім здійснення операцій
щодо виплат, пов'язаних з оплатою праці,
стипендій, пенсій, навчання, лікування,
інших соціальних виплат): із залучення
у вклади (депозити) коштів від фізичних
осіб (у тому числі з видачею ощадних
(депозитних) сертифікатів); з відкриття
поточних рахунків клієнтам-фізичним
особам (резидентам) у національній
валюті (в грошовій одиниці України); з
видачі (виплати) з поточних рахунків
клієнтів - фізичних осіб (резидентів)
готівкових коштів у національній
валюті (в грошовій одиниці України) (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог).

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю, просив суд їх задовольнити.
При цьому позивач стверджує, що Голова
Національного банку України не має
повноважень на прийняття рішень про
застосування заходів впливу, оскільки
прийняття таких рішень віднесено до
компетенції Правління. Також позивач
стверджує про відсутність порушення
вимог законодавства про запобігання
легалізації коштів в діяльності
позивача, та відсутність будь - яких
інших підстав для прийняття
оспорюваних рішень. Позиція позивача
ґрунтується на тому, що право банку на
зупинення операції, яка містить певні
ознаки, не може вважатися обов'язком
банку, за невиконання якого має
наставати відповідальність.

Представники відповідача проти позову
заперечували в повному обсязі та
просили суд відмовити в задоволенні
позову, зазначивши, що діючи в межах
повноважень, наданих Законом України
"Про банки і банківську діяльність"
щодо запобігання використання
банківської системи для легалізації
кримінальних коштів та фінансуванню
тероризму, Національний банк
правомірно прийняв Рішення №195 від
21.05.2014 року про зупинення на визначений
строк окремих здійснюваних операцій з
метою припинення здійснення банком
ризикової діяльності, в тому числі з
урахуванням принципу адекватності
застосованих заходів впливу.
Представники відповідача зазначили, що
підстави для скасування Розпорядження
Національного банку України від 22
травня 2014 року №299-р відсутні з огляду
на правомірність його прийняття.

Позиція відповідача ґрунтується на
тому, що нормами Положення про порядок
надання банкам і філіям іноземних
банків генеральних ліцензій на
здійснення валютних операцій,
затвердженого Постановою Правління
Національного банку України від15.08.2011
№ 281 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 6 вересня 2011 р. за N
1054/19792, зокрема Додатком 6 до вказаного
Положення повноваження з відкликання
генеральної ліцензії Національного
банку України делеговано Голові.

Також відповідач стверджує про значний
розмір операцій, які містять ознаки
ризикованих в діяльності позивача та
суттєві порушення законодавства. При
цьому відповідач посилається на
встановлені перевіркою обставини
прийняття позивачем паспортів
громадян України, в які не було
своєчасно вклеєні відповідні
фотографії та значний обсяг готівкових
коштів, які знімали готівкою фізичні
особи.

Представником позивача подано суду
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

Відповідно до ч.4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Представники відповідача не
заперечували в судовому засіданні щодо
розгляду справи в порядку письмового
провадження.

Враховуючи клопотання представника
позивача, заслухавши думку
представників відповідача, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
провадження.

Розглянувши надані представниками
сторін докази та матеріали справи, суд
зазначає наступне.

1. Рішенням №195 від 21.05.2014 року Комісією
Національного банку України з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків, нагляду (оверсайта) платіжних
систем до ПАТ "АКТАБАНК" застосовано
заходи впливу у вигляді зупинення на
строк з моменту отримання цього
рішення до 21 листопада 2014 р. включно
операцій (крім здійснення операцій
щодо виплат, пов'язаних з оплатою праці,
стипендій, пенсій, навчання, лікування,
інших соціальних виплат):

із залучення у вклади (депозити) коштів
від фізичних осіб (у тому числі з
видачею ощадних (депозитних)
сертифікатів);

з відкриття поточних рахунків
клієнтам-фізичним особам (резидентам) у
національній валюті (в грошовій
одиниці України);

з видачі (виплати) з поточних рахунків
клієнтів - фізичних осіб (резидентів)
готівкових коштів у національній
валюті (в грошовій одиниці України).

Дане Рішення отримано позивачем 28.05.2014
року, що підтверджується матеріалами
справи.

22.05.2014 року Національним Банком України
прийнято Розпорядження №299-р, яким
відкликано у ПАТ "АКТАБАНК" генеральну
ліцензію від 05.10.2012 року №243-3 на
здійснення валютних операцій.

Електронним повідомленням №28-112/25003 від
22.05.2014 року повідомлено позивача про
прийняте Розпорядження №299-р.

Позивач вважає, що Рішення №195 від
21.05.2014 року та Розпорядження №299-р від
22.05.2014 року прийняті протиправно, поза
межами наданих чинним законодавством
повноважень та без урахування всіх
обставин справи, що зумовило звернення
останнього до суду з даним
адміністративним позовом.

Як вбачається з оскаржуваного Рішення
№195 від 21.05.2014 року про застосування
заходу впливу до ПАТ "АКТАБАНК", за
результатами позапланової виїзної
перевірки ПАТ "АКТАБАНК", проведеної
відповідно до розпоряджень
Національного банку України від 29.04.2014
року №257-р та №258-р, Комісія
Національного банку України з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків, нагляду (оверсайта) платіжних
систем, керуючись ст.ст. 73, 74 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність", Положеннями №346 та №395,
вирішила застосувати до ПАТ "АКТАБАНК"
на підставі статті 73 Закону про банки,
пункту 7.4 глави 7 розділу ІІ Положення
№346 захід впливу у вигляді зупинення на
строк з моменту отримання банком цього
рішення до 21 листопада 2014 року включно
операцій (крім здійснення операцій
щодо виплат, пов'язаних з оплатою праці,
стипендій, пенсій, навчання, лікування,
інших соціальних виплат): із залучення
у вклади (депозити) коштів від фізичних
осіб (у тому числі з видачею ощадних
(депозитних) сертифікатів); з відкриття
поточних рахунків клієнтам-фізичним
особам (резидентам) у національній
валюті (в грошовій одиниці України); з
видачі (виплати) з поточних рахунків
клієнтів - фізичних осіб (резидентів)
готівкових коштів у національній
валюті (в грошовій одиниці України).

З матеріалів справи вбачається, що
позаплановою виїзною перевіркою ПАТ
"АКТАБАНК" з окремих питань дотримання
банком вимог законодавства, що регулює
відносини у сфері запобігання та
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму, проведеною
фахівцями Служби моніторингу в період
з 05 травня 2014 року до 08 травня 2014 року,
виявлено порушення законодавства з
питань фінансового моніторингу.

У довідці виїзної перевірки від 08.05.2014
р. зафіксовано факти проведення ПАТ
"АКТАБАНК" протягом 2012, 2013 років і
чотирьох місяців 2014 року масштабних
фінансових операцій із готівковими
коштами в іноземній валюті та
встановлено окремих клієнтів ПАТ
"АКТАБАНК", які постійно здійснювали
фінансові операції із зняття цих
коштів у значних обсягах.

На підставі виявлених порушень,
керуючись абз. 4 п.4.8 розділу IV Положення
про порядок надання банкам і філіям
іноземних банків генеральних ліцензій
на здійснення валютних операцій,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 15.08.2011
року №281, відкликано у ПАТ "АКТАБАНК"
генеральну ліцензію від 05.10.2012 року
№243-3 на здійснення валютних операцій.

Колегія суддів з правомірністю такого
рішення не погоджується, виходячи з
нижчевикладеного.

Повноваження Національного банку
України та його керівних органів
визначені Законом України "Про
Національний банк України" №679-ХІV від
20.05.1999 року (далі - Закон №679-ХІV).

Статтею 14 Закону №679-ХІV визначено, що
Правління Національного банку згідно з
Основними засадами грошово-кредитної
політики через відповідні монетарні
інструменти та інші засоби
банківського регулювання забезпечує
реалізацію грошово-кредитної політики,
організує виконання інших функцій
відповідно до статей 6 і 7 цього Закону
та здійснює управління діяльністю
Національного банку.

Так, відповідно до ч.1 ст.15 Закону №679-ХІV
Правління Національного банку приймає
рішення, зокрема, про застосування
заходів впливу до банків та інших осіб,
діяльність яких перевіряється
Національним банком відповідно до
Закону України "Про банки і банківську
діяльність".

Колегія суддів доходить висновків, що
даною правовою нормою чітко визначено
орган Національного банку України,
уповноважений на прийняття зазначених
рішень.

При цьому, згідно з підпунктом «г»
пункту 4 статті 73 Закону України "Про
банки і банківську діяльність"
обмеження, зупинення чи припинення
здійснення окремих видів здійснюваних
банком операцій з високим рівнем
ризику є заходами впливу.

Згідно статті 73 Закону України "Про
банки і банківську діяльність" №2121-ІІІ
від 07.12.2000 року (далі - Закон №2121-ІІІ) у
разі порушення банками або іншими
особами, які можуть бути об'єктом
перевірки Національного банку України
відповідно до цього Закону,
банківського законодавства,
нормативно-правових актів
Національного банку України, його
вимог, встановлених відповідно до
статті 66 цього Закону, або здійснення
ризикової діяльності, яка загрожує
інтересам вкладників чи інших
кредиторів банку, Національний банк
України адекватно вчиненому порушенню
або рівню такої загрози має право
застосувати заходи впливу, до яких
належать, зокрема, обмеження, зупинення
чи припинення здійснення окремих видів
здійснюваних банком операцій.

Порядок застосування заходів впливу
(санкцій), передбачених законом, а також
розмір фінансових санкцій, що
застосовуються до банків та інших
юридичних осіб, які охоплюються
наглядовою діяльністю Національного
банку України, встановлюються законами
України та нормативно-правовими актами
Національного банку України.

Зважаючи на наведені норми чинного
законодавства, судом вбачається, що
прийняття рішення щодо застосування
заходів впливу належить до виключної
компетенції Правління Національного
банку України, оскільки жодною нормою
Законів України "Про банки і банківську
діяльність" та "Про Національний банк
України" не передбачено можливості
делегування повноважень Правління
іншим органам.

Натомість можливість встановлювати
порядок застосування, не може бути
підставою для зміни визначеної прямою
нормою Закону особи, до повноважень
якої ці функції віднесені.

Отже, оскільки нормами чинного
законодавства не передбачено
делегування повноважень стосовно
застосування заходів впливу щодо
банків будь-якому іншому органу
Національного банку України, крім
Правління, то є протиправним прийняття
рішення іншою особою.

Водночас, як вбачається з
оскаржуваного Рішення №195 від 21.05.2014
року, останнє прийняте Комісією
Національного банку України з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків, нагляду (оверсайта) платіжних
систем.

Представник відповідача посилався на
те, що розглядом питання щодо
застосування заходів впливу
займаються структурні підрозділи НБУ,
повноваження яких визначені
нормативно-правовими актами НБУ, а
відтак у них наявні повноваження для
прийняття рішення про застосування
заходів впливу.

Частиною 2 ст. 56 Закону №679-ХІV
встановлено, що нормативно-правові
акти Національного банку не можуть
суперечити законам України та іншим
законодавчим актам України і не мають
зворотної сили, крім випадків, коли
вони згідно з законом пом'якшують або
скасовують відповідальність.

Відповідно до ч.4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З огляду на те, що Законом №679-ХІV правом
прийняття рішення щодо застосування
заходів впливу наділено виключно
Правління Національного банку України,
у суду наявні всі правові підстави
вважати, що дане Рішення №195 прийняте
не уповноваженим на це органом.

2. Також колегією суддів встановлено, що
розпорядженням Національного банку
України №299-р від 22.05.2014 року,
відкликано генеральну ліцензію у ПАТ
"АКТАБАНК" від 05 жовтня 2012 року №243-3 на
здійснення валютних операцій.

Як вбачається з тексту самого
розпорядження, підставою для його
прийняття стало те, що позивачем не
використовувалося надане статтями 10 та
17 Закону України "Про запобігання та
протидію легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму" право
відмовитися від проведення фінансових
операцій або зупинити ведення
клієнтами фінансових операцій, щодо
яких у позивача є достатні підстави
підозрювати, що вони пов'язані з
легалізацією (відмиванням) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Із Розпорядження №299-р від 22.05.2014
року вбачається, що Комісією
Національного банку України з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків, нагляду (оверсайта) платіжних
систем прийнято рішення розглянути
питання про відкликання у ПАТ
"АКТАБАНК" генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій.

Як встановлено судом під час розгляду
даної справи, засідання Правління
Національного банку України щодо
розгляду питання про відкликання у ПАТ
"АКТАБАНК" в порядку, передбаченому ст.
17 Закону №679-ХІV, не проводилось. Таким
чином, з урахуванням викладеного у ч.1
мотивувальної частини даної постанови
розпорядження №299-р також прийнято
особою, яка не мала на це повноважень,
оскільки застосування заходів впливу
має відбуватися за рішенням Правління
Національного банку України, а не
Комісії чи Голови.

Відповідно до ст. 19 Закону №679-ХІV
Голова Національного банку: керує
діяльністю Національного банку; діє
від імені Національного банку і
представляє його інтереси без
доручення у відносинах з органами
державної влади, з банками, фінансовими
та кредитними установами, міжнародними
організаціями, іншими установами і
організаціями; головує на засіданнях
Правління Національного банку;
підписує протоколи, постанови
Правління Національного банку, накази
та розпорядження, а також угоди, що
укладаються Національним банком;
розподіляє обов'язки між заступниками
Голови Національного банку; видає
розпорядчі акти, обов'язкові до
виконання усіма службовцями
Національного банку, його
підприємствами, установами; приймає
рішення з інших питань, що стосуються
діяльності Національного банку, крім
віднесених до виключної компетенції
Ради Національного банку та Правління
Національного банку відповідно до
цього Закону.

З наведених положень чинного
законодавства вбачається, що до
повноважень Голови НБУ не відноситься
прийняття рішення про відкликання в
банку генеральної ліцензії, а право
підпису Головою рішень, які
приймаються НБУ, як особою, яка керує
діяльністю НБУ, та виключні
повноваження Голови НБУ не є
ідентичними поняттями та не можуть
ототожнюватись.

Посилання представника відповідача на
ч. 7 ст.19 Закону №679-ХІV як на правову
підставу наявності у Голови НБУ права
приймати таке рішення не береться
судом до уваги, з огляду на те, що
законодавством дійсно надане право
приймати рішення з інших питань, що
стосуються діяльності Національного
банку, однак крім віднесених до
виключної компетенції Ради
Національного банку та Правління
Національного банку відповідно до
цього Закону.

Як уже зазначалось вище, виключно до
компетенції НБУ належить вирішення
питання щодо відкликання в банку
генеральної ліцензії.

Судом не приймаються посилання
відповідача на те, що нормами Положення
про порядок надання банкам і філіям
іноземних банків генеральних ліцензій
на здійснення валютних операцій,
затвердженого Постановою Правління
Національного банку України від15.08.2011
№ 281 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 6 вересня 2011 р. за N
1054/19792, зокрема Додатком 6 до вказаного
Положення повноваження з відкликання
генеральної ліцензії Національного
банку України делеговано Голові.

При цьому колегія суддів враховує те,
що вищезазначене Положення є актом
нижчої юридичної сили ніж норма Закону
України, не може встановлювати
додаткові, порівняно з Законом
повноваження, делегувати чи визначати
уповноважений орган, оскільки жодною
нормою Законів України «Про банки і
банківську діяльність» та «Про
Національний банк України» такого не
передбачено.

Крім того колегія суддів доходить
висновків про те, що оскаржувані
рішення прийняті безпідставно, тобто
за відсутності передбачених Законами
України підстав для притягнення до
відповідальності.

Згідно п.4.8 Положення №281 Національний
банк у разі установлення фактів
порушень (або наявності в
Національного банку документально
підтвердженої інформації від
спеціальних органів по боротьбі з
організованою злочинністю чи органів
державної влади про порушення) банком
вимог банківського законодавства,
валютного законодавства України,
законодавства України з питань
регулювання ринків фінансових послуг,
у сфері запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку, та/або у разі
застосування до банку заходів впливу
або штрафних санкцій за порушення
вищезазначеного законодавства України
має право розглянути питання про
відкликання в банку генеральної
ліцензії з урахуванням такої
інформації.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначалось вище, підставою для
винесення оскаржуваних Рішення №195 та
Розпорядження №299-р стали перевірки
вимог законодавства, що регулює
відносини в сфері запобігання та
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансування тероризму, проведені
окремо в центральному апараті банку та
його київських відділен нях та
оформлені довідками про перевірки від
08 травня 2014 року, в яких зафіксовано
порушення вимог законодавства про
легалізацію.

Згідно даних довідок в діяльності
позивача було виявлено наступні
порушення: недосконалість
внутрішніх інструкцій банку щодо
протидії легалізації доходів;

в особистих справах 15 клієнтів (фізичні
особи) відсутня копія сторінки
паспорта із вклеєною фотокарткою після
досягнення 25/45 річного віку;

у одного клієнта в анкеті орган видачі
паспорта зазначений "Ленінський РВ
УМВС України в Дніпропетровській
області" (про пущені літери "ДМУ");

в особистій справі одного клієнта
(юридична особа) відсутні дані про дати
народження учасників;

в особистій справі 2 клієнтів (юридичні
особи) відсутні відомості про рахунки
цього клієнта в інших банках;

в особових справах 2 клієнтів (фізичні
особи) відсутні документально
підтверджені відомості щодо місця
проживання або місця перебування
фізичної особи-резидента;

в особовій справі одного клієнта
(юридична особа) не зафіксована дата
отримання доку ментів від клієнта;

в особовій справі 4 клієнтів (юридичні
особи) не відображені дати
встановлення банком рівня ризику
клієнта;

в особових справах 2 клієнтів (юридичні
особи) дані про наявність рахунків в
інших банках є в справі, але не внесені
до анкети клієнта.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія).

Судом вбачається що застосовані
відповідачем до позивача заходи впливу
явно не відповідають положенням
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо пропорційності прийняття
рішення, зокрема дотриманню
необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та охоронюваних законом
інтересів позивача та інших осіб
(зокрема клієнтів банку) та суттєвості
встановлених порушень.

В судовому засіданні представник
позивача зазначив, що виявлені під час
проведення перевірки порушення
позивачем вимог законодавства у сфері
легалізації доходів зумовлені
наявністю розбіжностей в чинних
нормативно-правових актах щодо
процедури ідентифікації клієнта, що є
додатковим підтвердженням того, що
порушення законодавства з боку
позивача є дрібними.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачем всупереч
законодавчо передбаченого принципу
пропорційності застосованих санкцій
характеру та обсягу виявлених порушень
застосовано до позивача неадекватні
заходи впливу, які не відповідають
балансу між несприятливими наслідками
та цілями рішення, оскільки прийняті
відповідачем оскаржувані Рішення та
Розпорядження не лише не призведуть до
захисту прав та законних інтересів
позивача та його вкладників, але і
зумовлюють їх порушення.

Крім того, під час судового засідання
представниками відповідача не було
підтверджено наявності всіх
зазначених порушень, зокрема щодо
паспортів.

Суд також звертає увагу, що в
обґрунтування правомірності прийняття
оскаржуваного Розпорядження №299-р від
22.05.2014 року відповідачем наведено те, що
позивач не скористався наданим йому
ст.ст. 10 та 17 Закону №№249-ІV правом
відмовитись від проведення фінансових
операцій або зупинити проведення
фінансових операцій, щодо яких є
мотивована підозра, що вони пов'язані з
легалізацією (відмиванням) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванням тероризму, чи щодо яких
застосовані міжнародні санкції.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що ніхто не може бути
примушений робити те, що не пе
редбачено законодавством.

При цьому, наведеними нормами
законодавства встановлено право, а не
обов'язок зупинення проведення
фінансових операцій, щодо яких є
мотивована підозра, що вони пов'язані з
легалізацією (відмиванням) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванням тероризму.

Крім того, на підставі повідомлень
позивача про здійснення таких
операцій, інформація про їх проведення
була доведена до відома Слідчого
управління фінансових розслідувань
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, яким
проведено перевірку фінансових
операцій 27 фізичних осіб в рамках
кримінального розслідування з
проведенням комісійної
судово-економічної експертизи, що
підтверджується висновком
Дніпропетровського НДІ судових
експертиз №3098/3099-12 від 24.02.2014 року.

Під час розслідування було
встановлено, що дії фізичних осіб
відповідають чинному законодавству,
об'єктивна сторона злочину відсутня, на
підставі чого постановою слідчого від
24 лютого 2014 року, затвердженою
прокуратурою Дніпропетровської
області, кримінальне провадження
закрито в зв'язку з відсутністю в діях
клієнтів банку складу злочину.

Зважаючи на наведене, суд зазначає, що
Національний банк України
необґрунтовано застосував до позивача
заходи впливу з підстав лише того, що
останній не скористався наданим йому
правом та не зупинив проведення
фінансових операцій, законність
проведення яких встановлена у
визначеному законодавством порядку, з
огляду на значний обсяг їх проведення.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму" №249-ІV від 28.11.2002 р. (далі -
Закон №249-ІV) відносини, що виникають у
сфері запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму, регулюються
цим Законом, іншими законами України,
що регулюють діяльність суб'єктів
фінансового моніторингу, а також
нормативно-правовими актами
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері запобігання і
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму, та інших
державних органів, уповноважених
здійснювати регулювання діяльності
суб'єктів первинного фінансового
моніторингу, прийнятих на виконання
цього Закону.

Натомість жодним нормативно - правовим
актом не встановлено обов'язку
банківської установи відмовити у
проведенні операції, яка містить
ознаки ризикованої. При цьому норми
статей 10 та 17, на які послався
відповідач при винесенні оспорюваного
рішення, передбачають право а не
обов'язок.

Невикористання ж права відмовити в
проведенні операції, на думку суду,
може свідчити про недобросовісність
дій тільки у випадку наявності інших
обставин, якими б підтверджувалася
обґрунтованість сумнівів. На думку
колегії суддів такими доказами можуть
бути, зокрема, матеріали
правоохоронних органів, отримані після
проведення операцій.

При цьому жодних доказів щодо
підтвердження проведення позивачем
сумнівних операцій, тобто результатів
будь - якого розслідування,
відповідачем не надано.

Крім того, колегія відмічає наступне.

Стаття 23 Закону України "Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму" встановлює
відповідальність за порушення вимог
цього Закону.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону №249-ІV
крім застосування фінансових санкцій
за повторне аналогічне протягом одного
року порушення суб'єктами первинного
фінансового моніторингу вимог цього
Закону та/або нормативно-правових
актів, що регулюють діяльність у сфері
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, суб'єкт державного
фінансового моніторингу може обмежити,
тимчасово припинити дію чи анулювати
ліцензію або інший спеціальний дозвіл
на право провадження певних видів
діяльності у порядку, встановленому
законом.

За таких обставин, відповідальність за
порушення вимог законодавства про
легалізацію доходів врегульовано
спеціальним законом, а відтак санкції
за його порушення застосовуються на
підставі Закону №249-ІV з урахуванням
вимог, встановлених Законом №679-ХІV та
Законом №2121-ІІІ.

Суд звертає увагу, що відповідачем не
було виявлено повторних або
аналогічних порушень законодавства
про легалізацію доходів протягом року.

Зважаючи на наведене, суд приходить до
висновку, що відповідачем не дотримано
вимог закону про застосування
відповідних санкцій лише за умови
вчинення повторного аналогічного
порушення протягом року та протиправно
застосовано заходи впливу за
відсутності належних для цього
правових підстав.

Враховуючи все зазначене в сукупності,
суд приходить до висновку, що Рішення
№195 від 21.05.2014 року та Розпорядження
№299-р від 22.05.2014 року прийняті не
уповноваженим на це органом з
перевищенням меж його компетенції, без
урахування вимог закону щодо
застосування санкцій за порушення
вимог законодавства про легалізацію
доходів, застосовані відповідачем
заходи впливу є абсолютно
неадекватними характеру вчинених
правопорушень і не відповідають
балансу між несприятливими наслідками
та цілями рішення, а відтак оскаржувані
рішення та розпорядження є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, покладений на нього
обов'язок щодо доказування
правомірності оскаржуваних Рішення та
Розпорядження не виконав.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 158-163 КАС України,
Окружний адміністративний суд міста
Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги публічного
акціонерного товариства "АКТАБАНК"
задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
Розпорядження Національного банку
України від 22 травня 2014 року №299-р про
відкликання генеральної ліцензії у ПАТ
"АКТАБАНК" від 05 жовтня 2012 року №243-3 на
здійснення валютних операцій.

Визнати протиправним та скасувати
Рішення Комісії Національного банку
України з питань нагляду та
регулювання діяльності банків, нагляду
(оверсайта) платіжних систем № 195 від
21.05.2014 року про застосування до ПАТ
"АКТАБАНК" заходів впливу у вигляді
зупинення на строк з моменту отримання
цього рішення до 21 листопада 2014 р.
включно операцій (крім здійснення
операцій щодо виплат, пов'язаних з
оплатою праці, стипендій, пенсій,
навчання, лікування, інших соціальних
виплат): із залучення у вклади
(депозити) коштів від фізичних осіб (у
тому числі з видачею ощадних
(депозитних) сертифікатів); з відкриття
поточних рахунків клієнтам-фізичним
особам (резидентам) у національній
валюті (в грошовій одиниці України); з
видачі (виплати) з поточних рахунків
клієнтів - фізичних осіб (резидентів)
готівкових коштів у національній
валюті (в грошовій одиниці України).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий суддя
Аблов Є.В.

Суддя
Амельохін В.В.

Суддя
Каракашьян С.К.