Справа № 2а-3706/11
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
№ 9104/127463/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_7 на постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 7 червня 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_7 до Паладь-Комарівецької
сільської ради Ужгородського району
Закарпатської області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення
та державного акта, зобов'язання
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, -

встановив:

22.07.2011 ОСОБА_7 звернувся в суд із
адміністративним позовом до
Паладь-Комарівецької сільської ради
Ужгородського району Закарпатської
області, третя особа - ОСОБА_2, у якому
просить: визнати нечинним рішення
відповідача від 28.04.2005 в частині
надання у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0,25 га в АДРЕСА_1 за
рахунок земель резервного фонду
сільської ради для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд;
визнати недійним державний акт на
право власності на вказану вище
земельну ділянку серії ЗК № 025490 від
17.08.2007, виданого ОСОБА_2; зобов'язати
ОСОБА_2 усунути перешкоди в
користуванні земельної ділянкою під
АДРЕСА_1, а саме: забрати будівельні
матеріали та демонтувати збудоване
приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскаржуване рішення
є незаконним, так як земельна ділянка,
яка надана у власність ОСОБА_2, рішенням
Паладь-Комарівецької сільської ради
від 06.04.1994 передана у власність
позивачу. Згідно з цим рішенням йому
передано у власність земельну ділянку
у розмірі 0,60 га, з яких 0,25 га земельна
ділянка під АДРЕСА_1. На думку позивача,
ці обставини також підтверджуються
актом від 22.12.2007, яким встановлено факт
користування позивачем цією земельною
ділянкою. Крім того, згідно акта від
12.08.2008, землевпорядником сільської ради
ОСОБА_4 розроблено схему винесення в
натурі на місцевості земельної ділянки
закріпленої за ОСОБА_7 Вказує, що на
підставі цього рішення, позивач
щорічно сплачував земельний податок,
що підтверджується відповідними
квитанціями. Вважає, що на підставі
цього рішення сільської ради він набув
право власності на земельну ділянку
згідно чинного на цей час Земельного
кодексу України від 18.12.1990, а положення
прийнятого 25.10.2001 року нового
Земельного кодексу України, до спірних
відносин не застосовується.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 07.06.2012 у задоволенні позову
відмовлено.

Із цією постановою суду не погодився
позивач та оскаржив її в апеляційному
порядку. Вважає, що така прийнята з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому просить її
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційний вимог
апелянт, окрім доводів викладених у
позовній заяві, вказує на
безпідставність посилання суду першої
інстанції на положення ст.ст. 99, 100 КАС
України, оскільки ним оскаржується
рішення сільської ради від 06.07.2005, а КАС
України прийнятий 01.09.2005, що свідчить
про те, що для оскарження цього рішення
встановлено трьохрічний строк
звернення до суду, який був чинний на
час прийняття цього рішення та початку
перебігу цього строку. Разом з тим,
апелянт вказує на те, що ним уже було
реалізовано право на звернення до суду
у порядку ЦПК України, щодо усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, за результатами чого
Ужгородським міськрайонним судом
Закарпатської області винесено
рішення від 20.05.2008 про відмову в позові,
яка ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 25.11.2008
залишена без змін. Також, апелянт
вказує, що він звертався з позовом до
суду про скасування рішення сільської
ради та державного акта ОСОБА_2, однак
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 12.05.2011,
провадження у справі в цій частині
закрито. Також, апелянт вказує на те, що
позивач як депутат сільської ради не
голосував за прийняття спірного
рішення, саме рішення не містить адреси
земельної ділянки яка передана у
власність ОСОБА_2, а тому йому не було
відомо, що це та земельна ділянка, яка
передана йому у власність.

Враховуючи те, що ця справа може бути
вирішена на основі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
хоча належним чином повідомлені про
дату, час та місце судового розгляду, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України апеляційний розгляд справи
проведено у порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 0,2499 га у
АДРЕСА_1 та володіє нею на підставі
державного акта серії ЗК № 025490 від
17.08.2007.

Вказаний державний акт виданий на
підставі рішення Паладь-Комарівецької
сільської ради від 28.04.2005.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що при виготовлені
державного акта на право власності на
земельну ділянку, третьою особою
розроблялась технічна документація
виконана ТОВ "Землемір" у 2006 році, в якій
міститься погодження та висновки
необхідні для видачі державного акта.
Згідно технічної документації,
суміжними землекористувачами є ОСОБА_5
та ОСОБА_6, а також землі загального
користування та землі запасу. Усі
суміжні землекористувачі підписали
акт погодження меж.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки ОСОБА_2 земельну ділянку у
власність отримала відповідно до вимог
ЗК України та додержанням встановленої
процедури. У той же час, згідно довідки
Паладь-Комарівецької сільської ради
від 29.06.2010 № 307, позивачу земельна
ділянка виділена у розмірі 0,60 га, у т.ч.
0,20 га біля житлового будинку та 0,40 у
АДРЕСА_1 Оскільки позивачем не надано
суду доказів накладення його земельної
ділянки на земельну ділянку третьої
особи, суд першої інстанції дійшов
висновку про необґрунтованість
позовних вимог. Також, суд першої
інстанції вказав на те, що позивач на
час прийняття спірного рішення був
головою земельної комісії сільської
ради та був присутнім під час його
прийняття, що свідчить про його
обізнаність з цим рішенням, а згідно ст.
99 КАС України для звернення до
адміністративного суду встановлюється
шестимісячний строк.

Суд апеляційної інстанції з такими
висновками суду першої інстанції
погоджується часткового, з огляду на
таке.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Відповідно до ч. 3 цієї статті
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться,
зокрема, у разі одержання земельних
ділянок із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України від 25 жовтня
2001 року N 2768-III (у редакції чинній на час
виникнення спірних відносин)
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
заяві зазначаються бажані розміри та
мета її використання.

Громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності в таких
розмірах: для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у селах - не більше
0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15
гектара, в містах - не більше 0,10 гектара
(п. "г" ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно ст.ст. 125, 126 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 0,2499 га у
АДРЕСА_1 та володіє нею згідно
державного акта серії ЗК № 025490 від
17.08.2007, який виданий на підставі рішення
Паладь-Комарівецької сільської ради
від 28.04.2005.

Як вбачається з довідки
Паладь-Комарівецької сільської ради
від 24.04.2010 № 91/02-7 (а.с. 54), депутат
сільської ради ОСОБА_7 був головою
земельної комісії та присутнім 28.04.2005
на 17 сесії 4 скликання ради, на якій
розглядалась заява ОСОБА_2 Це
підтверджується також, наявними у
матеріалах справи копією протоколу
сесії ради від 28.04.2005 та списком
присутніх депутатів (а.с. 55-58).

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечується сторонами, при
виготовлені державного акта на право
власності на земельну ділянку, за
замовленням третьої особи ТОВ
"Землемір" у 2006 році розроблено
технічну документацію, в якій
міститься погодження та висновки
необхідні для видачі державного акта.
Згідно технічної документації,
суміжними землекористувачами є ОСОБА_5,
ОСОБА_6, землі загального користування
та землі запасу. Усі суміжні
землекористувачі підписали акт
погодження меж.

Разом з тим, як вбачається із наявної у
матеріалах справи копії рішення
Паладь-Комарівецької сільської ради
від 06.04.1994, ОСОБА_7 на підставі ст. 56 ЗК
України передано у приватну власність
земельні ділянки площею 0,60 га.

Вказаним рішенням не визначено місця
розташування цієї земельної ділянки, а
як встановлено ухвалою апеляційного
суду Закарпатської області від 12.05.2011 №
22-231/11, на вимогу цього суду, Управління
Держкомзему в Ужгородському районі
надало викопіювання території
Паладь-Комарівецької сільської ради, з
нанесенням земельної ділянки 0,25 га, що
передана у власність ОСОБА_2 При цьому,
листом від 20.04.2011 № 01-13/820 вказане
Управління повідомило, що згідно бази
даних, планово-картографічні матеріали
земельних ділянок, виділених гр.
ОСОБА_7, з прив'язкою на місцевість
відсутні.

Позивачем не надано доказів виділення
його земельних ділянок в установленому
законодавством порядку.

Як вбачається із наявної у матеріалах
справи довідки Паладь-Комарівецької
сільської ради від 29.06.2010 № 307, згідно
рішення сільської ради від 06.04.1994
позивачу надано у приватну власність
земельні ділянки загальною площею 0,60
га, у т.ч. 0,20 га біля житлового будинку
та 0,40 га АДРЕСА_1

При цьому, судом апеляційної інстанції
не приймаються до уваги посилання
апелянта на акти від 16.07.2007, від 22.12.2007,
від 12.06.2008, оскільки такі складені після
розроблення ОСОБА_2 технічної
документації з землеустрою, погодження
меж із суміжними землекористувачами та
виготовлення державного акта на спірну
земельну ділянку.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів того, що рішенням
сільської ради від 06.04.1994 йому передано
у приватну власність саме земельну
ділянку за АДРЕСА_1

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання апелянта на те, що
він набув право власності на спірну
земельну ділянку у порядку визначеному
Земельним кодексом України від 18
грудня 1990 року N 561-XII, який був чинним на
час прийняття рішення від 06.04.1994,
оскільки як положення вказаного ЗК
України (ст.ст. 22, 23), так і положення ЗК
України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III 2002
року (ст.ст. 125, 126) передбачають, що право
власності не земельну ділянку виникає
після одержання державного акта, який у
позивача відсутній.

Щодо посилання позивача на квитанції
про оплату земельного податку, то такі
не є належними та допустимими доказами,
оскільки з них не вбачається можливим
встановити, за які саме земельні
ділянки сплачувався податок. Крім того,
відповідно до ст. 15 Закону України "Про
плату за землю" (чинного на час
виникнення спірних відносин) власники
землі та землекористувачі сплачують
земельний податок, а також орендну
плату за земельні ділянки державної та
комунальної власності з дня виникнення
права власності або права користування
земельною ділянкою. Однак, позивачем не
надано доказів виникнення у нього
права власності або права користування
на спірну земельну ділянку.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, щодо
відсутності підстав для задоволення
позову в частині визнання нечинним
рішення відповідача від 28.04.2005.

Оскільки вимога про визнання нечинним
державного акта, враховуючи доводи
викладені у позовній заяві та
апеляційній скарзі, є похідною від
вимоги про скасування рішення, за
відсутності підстав для задоволення
останньої, перша задоволеною бути не
може.

Разом з тим, суд першої інстанції не
дослідив того, що позовна вимога про
визнання нечинним державного акта
серії ЗК № 025490 від 17.08.2007 заявлена до
неналежного відповідача -
Паладь-Комарівецької сільської ради,
оскільки цей акт виданий не сільською
радою, а Ужгородським районним
відділом земельних ресурсів, який і є
належним відповідачем.

Згідно ч. 1, 3-4 ст. 52 КАС України суд
першої інстанції, встановивши, що з
адміністративним позовом звернулася
не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна
відповідати за адміністративним
позовом, може за згодою позивача
допустити заміну первинного позивача
або відповідача належним позивачем або
відповідачем, якщо це не потягне за
собою зміни підсудності
адміністративної справи. Якщо позивач
не згоден на заміну відповідача іншою
особою, суд може залучити цю особу як
другого відповідача. У разі відмови у
задоволенні адміністративного позову
до такого відповідача понесені
позивачем витрати відносяться на
рахунок держави. Після заміни сторони,
вступу третьої особи, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
залучення другого відповідача розгляд
адміністративної справи починається
спочатку.

З огляду на те, що розглядуваний
адміністративний позов у частині
визнання нечинним державного акта
пред'явлено до неналежного
відповідача, суд першої інстанції у
відповідності до ст. 52 КАС України
повинен був замінити його на належного,
або залучити Ужгородський районний
відділ земельних ресурсів, як другого
відповідача.

Однак, суд першої інстанції цього не
зробив та вирішив справу до
неналежного відповідача, внаслідок
чого допустив порушення норм
процесуального права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
позбавлений можливості здійснювати
заміну неналежного відповідача або
залучати останнього, як другого
відповідача, оскільки виходячи з
положень ст. 52 КАС України, це вправі
робити суд першої інстанції, так як
після цього розгляд адміністративної
справи починається спочатку, а в суду
апеляційної інстанції відсутні
повноваження на скасування рішення
суду та направлення справи на новий
розгляд.

Також, суд першої інстанції помилково,
як на підставу для відмови у
задоволенні позову посилається на
положення ст.ст. 99, 100 КАС України, які
регулюють строки звернення до
адміністративного суду та наслідки їх
пропуску, оскільки апелянт вірно
зазначає, що оскаржуване рішення
відповідачем прийняте до набрання
чинності КАС України, а тому
застосуванню підлягає загальна
позовна давність у три роки, яка була
визначена ст. 71 ЦК України 1963 року на
час початку її перебігу. Тривалість і
правила обчислення строку звернення
особи до суду визначаються за тими
правилами, які були чинними на момент
початку перебігу відповідного строку.
Таким чином, тривалість строку
звернення до суду не змінюється в разі
подальших змін законодавства, яке
регулює відповідні відносини. Строк
звернення до суду розпочинається і
закінчується з урахуванням тієї
тривалості, яка передбачалася на
момент початку перебігу відповідного
строку. При цьому його тривалість не
залежить від того, коли було фактично
пред'явлено позов.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач з позовом про скасування
рішення ради звертався у порядку
цивільного судочинства, однак ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 12.05.2011 провадження у справі
закрито у зв'язку з тим, що цей спір
належить розглядати у порядку
адміністративного, а не цивільного
судочинства. Після отримання копії
цієї ухвали позивач звернувся до суду в
порядку адміністративного
судочинства.

Крім того, суд першої інстанції не
дослідив, що позовна вимога про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою заявлена до ОСОБА_2,
яка не є та не може бути відповідачем у
цій адміністративній справі, оскільки
частиною 4 статті 50 КАС України
визначено, що громадяни України, які не
є суб'єктами владних повноважень,
можуть бути відповідачами лише за
адміністративним позовом суб'єкта
владних повноважень.

Згідно п. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Оскільки ОСОБА_2 не є суб'єктом владних
повноважень та не здійснює у спірних
відносинах владних управлінських
функцій, вимоги, щодо зобов'язання
ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою, не
можуть розглядатися у порядку
адміністративного судочинства.

Такий спосіб захисту як припинення дії,
яка порушує право, у відповідності до
ст. 16 ЦПК України є способом захисту
цивільних прав та інтересів, який
належить розглядати у порядку
цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України
суд закриває провадження у справі якщо
справу не належить розглядати у
порядку адміністративного
судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України постанова
або ухвала суду першої інстанції
скасовується в апеляційному порядку і
позовна заява залишається без розгляду
або провадження у справі закривається
з підстав, встановлених відповідно
статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Отже, позов у частині зобов'язання
ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користування земельної ділянки слід
закрити, оскільки такі підлягають
розгляду у порядку цивільного, а не
адміністративного судочинства.

Враховуючи те, оскаржувана постанова
судом першої інстанції прийнята з
порушенням норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи за відповідними позовними
вимогами, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про її скасування та
прийняття нової постанови про відмову
у задоволенні позову за вимогами про
визнання нечинними рішення і
державного акта, та закриття
провадження у справі в частині
зобов'язання усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 197, 198, 202, 203, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 -
задовольнити частково.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 7 червня 2012 року у справі №
2а-3706/11 - скасувати та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_7 в частині
позовних вимог про визнання нечинними
рішення та державного акта.

У частині позовних вимог про
зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди
у користуванні земельною ділянкою -
провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін