Справа № 810/513/14-а
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/513/14-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Мамчур Я.С
У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Мамчура Я.С,

суддів: Горяйнова А.М., Желтобрюх
І.Л.

при секретарі: Гімарі Н.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Києві
апеляційну скаргу відповідача -
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 29
січня 2014 року у справі за позовом
товариства з додатковою
відповідальністю «Узинський цукровий
комбінат» до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 05.11.2013 №,
№ та від 23.10.2013 №/873.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 29 січня 2014
року - позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального права, просить прийняти
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
з'явившихся учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
знаходить, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Згідно з п. 1, ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, за
наслідками розгляду матеріалів
перевірки відповідач дійшов висновку
про те, що господарські операції між
позивачем та ТОВ «Українська
торгівельна база», ПП «Агро-Продукт
Групп», ТОВ «Сталь Енерго Транс» є
нікчемними.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія
суддів зважає на наступне.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Отже, наведену норму слід
застосовувати з урахуванням того, що за
змістом приписів статті 228 Цивільного
кодексу України правочин, учинений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, а отже, є нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем не було надано суду
доказів визнання правочинів, укладених
між позивачем та його контрагентами -
ТОВ "Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс", недійсними у судовому порядку,
як і не обґрунтовано своєї позиції, в
чому саме полягає порушення публічного
порядку сторонами у ході укладення та
виконання спірних правочинів.

Крім того, як вбачається з Актів
перевірки, на час проведення перевірки,
а також станом на день розгляду справи
відсутні будь-які докази наявності
судових рішень, які б набрали законної
сили, з приводу незаконних дій
посадових осіб ТОВ "Українська
торгівельна база", ПП "Агро-Продукт
Групп", ТОВ "Сталь Енерго Транс",
пов'язаних із знищенням, пошкодженням
майна, незаконним його заволодінням
або пов'язаних із порушенням
податкового законодавства.

Так, відповідно до частини першої
статті 3 Господарського кодексу
України, під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, основними
видами діяльності позивача за КВЕД,
зокрема, є виробництво цукру,
виробництво цегли, черепиці та інших
будівельних матеріалів та хімічної
продукції.

Крім того, як було зазначено позивачем,
підприємство у своїй господарській
діяльності відмовилось від
використання природного газу та
використовує при виробництві паливні
гранули (пелети), які відповідно до
договорів купівлі-продажу набувають у
контрагентів.

Таким чином, враховуючи, що предметом
спірних правочинів є купівля паливних
гранул (пелети) та дизельного палива,
який використовується позивачем у
власній господарській діяльності,
колегія суддів погоджується з
твердженням суду першої інстанції, що
господарські операції позивача з ТОВ
"Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс" підтверджуються необхідними
документами, а зазначені вище товари
було використано позивачем у власній
господарській діяльності.

Крім того, відповідно до актів
перевірки позивача, податковим органом
не здійснювалось належної перевірки
первинно-бухгалтерських документів
ТОВ "Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс"; не перевірялася наявність
господарсько-правових стосунків з
іншими суб'єктами господарювання по
оренді основних засобів виробництва,
складських приміщень, транспортних
засобів; наявність правовідносин по
зберіганню матеріальних цінностей;
наявність укладених цивільно-правових
угод з іншими суб'єктами
господарювання щодо надання послуг або
виконання робіт.

Щодо посилання, як на доказ
правомірності своїх висновків щодо
порушення позивачем податкового
законодавства, на акти ДПІ у
Дарницькому районі м. Києва ДПС від
14.05.2013 №2128/22-10/37116107 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ПП "Агро-Продукт Групп"
за період діяльності з 01.11.2012 по 30.11.2012",
Миронівської МДПІ Київської області
ДПС від 06.06.2013 №205/22-011/36936939 "Про
результати документальної виїзної
позапланової перевірки ТОВ "Українська
торгівельна база" з питань дотримання
вимог податкового законодавства щодо
підтвердження відомостей отриманих
від контрагентів за період з 01.01.2010 по
31.01.2013" та ДПІ у Шевченківському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві від 11.09.2013
№864/22-20/36800832 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Сталь Енерго Транс" з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства по податку на додану
вартість за період з 01.03.2013 по 30.04.2013 та з
01.06.2013 по 30.06.2013" колегія суддів звертає
увагу на наступне.

Так, зі змісту актів перевірок
вбачається, що предметом перевірки
були господарські відносин ТОВ
"Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс" із їх контрагентами. Будь-яких
обґрунтованих та логічних пояснень з
приводу взаємозв'язку господарських
операцій, що викликають сумніви
податкового органу щодо їх реальності
із господарськими операціями, які було
досліджено у ході перевірки
контрагента позивача щодо тотожності
предмету господарських відносин у
вказаних підприємств та їх зв'язку із
виконанням зобов'язань перед позивачем
податковим органом не наведено.

Отже, оцінюватися при дослідженні
факту здійснення господарської
операції повинні відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовано
дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
"фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Отже, колегія суддів погоджується, що
вищевказані акти не є належними та
допустимими доказами у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ
"Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс" для здійснення
фінансово-господарської діяльності
зроблені на підставі службової
інформації, що є недостатньою для
визнання угод, укладених із позивачем,
такими, що не спричинили реальних
юридичних наслідків.

Як вбачається, доказів щодо
відсутності у ТОВ "Українська
торгівельна база", ПП "Агро-Продукт
Групп", ТОВ "Сталь Енерго Транс"
матеріальних ресурсів відповідачем
суду не було надано, а відсутність
основних фондів не може свідчити про
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Отже, податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
ТОВ "Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс". Однак, сам акт перевірки не
містить будь-якого документального
підтвердження щодо
фінансово-господарських відносин
позивача по взаєморозрахунках з цими
контрагентами, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладених
правочинів не ґрунтуються на
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірок про
те, що діяльність контрагентів
позивача була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
остатньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, ґрунтується на припущеннях.
Факт наявності у сторін правочину
протиправного умислу при його
укладенні відповідачем не доведено.

Крім того, головною підставою вважати
правочин нікчемним є його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в
силу закону отримання податковим
органом акту перевірки чи довідки
зустрічної звірки, в яких викладені
висновки про вчинення контрагентом
платника податків нікчемного
правочину або відображення в звітності
показників господарських операцій, які
фактично не відбулись, не звільняє
такий податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, позаяк ані
акт перевірки, ані довідка зустрічної
звірки не має преюдиціального значення
та не є документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Отже, спірні правочини не можуть
визнаватися нікчемними, оскільки
відповідають волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочинів
не суперечать чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральних засад суспільства.

Так, правовідносини між платником і
державою з приводу оподаткування
результатів господарських операцій
(правочинів) є адміністративними,
публічно-правовими, а тому мета особи
на несплату податків, не може бути
підставою для висновку про нікчемність
договору як такого, що порушує
публічний порядок, за умови фактичного
виконання цивільно-правових
зобов'язань та реальності вчинених
господарських операцій.

Отже, твердження податкового органу
про порушення позивачем вимог частини
п'ятої статті 203, частини першої та
другої статті 215, статті 216 Цивільного
кодексу України, що виявилось в
недодержанні вимог зазначених норм в
момент вчинення правочинів, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що правочини, укладені
позивачем із ТОВ "Українська
торгівельна база", ПП "Агро-Продукт
Групп", ТОВ "Сталь Енерго Транс",
відповідають нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення дослідженої судом
господарської діяльності позивача із
вказаними підприємствами, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість та завищення суми
від'ємного значення, то колегія суддів
звертає увагу на наступне.

Як було встановлено судом першої
інстанції, за рахунок операцій з ТОВ
"Українська торгівельна база", ПП
"Агро-Продукт Групп", ТОВ "Сталь Енерго
Транс" позивачем сформовано податковий
кредит.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, не
було надано доказів того, що на момент
складання податкових накладних
контрагенти позивача не були
зареєстровані як платники податку на
додану вартість, а тому не мали права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Крім того, факт вчинення певних
господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

Як вбачається, наявні в матеріалах
справи податкові накладні, видаткові
накладні, товарно-транспортні
накладні, рахунки-фактури, договори,
банківські виписки, протокол
взаєморозрахунків, в силу Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", є
первинними документами, та мають всі
необхідні встановлені законом
обов'язкові реквізити. Докази того, що
вказані накладні, розрахункові
(платіжні) документи не мають юридичної
сили або визнані в установленому
порядку недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Отже, як було встановлено судом першої
інстанції, факт отримання товару за
спірними правочинами документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту поставки товару під час розгляду
справи не були доведені, а надані
позивачем докази є переконливими і
достатніми для висновку суду щодо
реальності господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
198, 200, 201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відповідачем право позивача на
формування податкового кредиту
поставлено в залежність від
добросовісності його контрагентів, що
суперечить приписам податкового
законодавства. Так, якщо такий
контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Так, своїми рішеннями відповідачем
встановлено для позивача додаткові
обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Отже, будь-яка неправомірна діяльність
контрагента (наприклад, його
"фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Чинним законодавством України не
встановлено обов'язку суб'єкта
господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів, а також не
передбачено обов'язку здійснювати
перевірку документів щодо всіх
контрагентів по ланцюгу здійснення
операції стосовно державної
реєстрації платника податків, сплати
податків контрагентами тощо.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до переконання, що висновки
суду першої інстанції про
протиправність зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість та донарахування позивачу сум
податку на додану вартість, а також
застосування штрафних (фінансових)
санкцій за спірними податковими
повідомленнями-рішеннями - є
обґрунтованими, а доводи апеляційної
скарги відповідача не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції при ухваленні
оскаржуваної постанови вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
212 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 січня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий - суддя:
Я.С. Мамчур

Судді:
І.Л.
Желтобрюх

А.М. Горяйнов

Ухвалу складено у повному обсязі 17.07.2014.

.

Головуючий суддя
Мамчур Я.С

Судді:
Желтобрюх І.Л.

Горяйнов А.М.