Справа № 2а/1670/6081/12
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/800/1766/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 03.07.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області Державної податкової служби на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012

у справі № 2а/1670/6081/12

за позовом Відкритого
акціонерного товариства „Полтавський
гірничо -

збагачувальний
комбінат"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції у

Полтавській області
Державної податкової служби

про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення -

рішення

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
„Полтавський гірничо - збагачувальний
комбінат" звернулось до Полтавського
окружного адміністративного суду з
позовом до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції у
Полтавській області Державної
податкової служби про скасувати
податкові повідомлення - рішення
№/139 від 06.09.2012, №/140 від
06.09.2012.

Постановою Полтавського
окружного адміністративного суду від
01.11.2012 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2012 постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
01.11.2012 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанцій при вирішенні спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведена
позапланова виїзна перевірка позивача
з питань достовірності нарахування
суми бюджетного відшкодування податку
на додану вартість на рахунок платника
у банку за травень 2012 року, яке виникло
за рахунок від'ємного значення з
податку на додану вартість що
декларувалось у червні - липні 2010 року,
січні 2011 року, березні - квітні 2012 року
та складено акт № №3152/15-507/00191282 від
17.08.2012.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення -

рішення: №/139 від 06.09.2012, яким
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних податкових
періодів) по податку на додану вартість
по декларації № від 19.06.2012 за
травень 2012 року у загальному розмірі
1247825 грн. та застосовано штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 623912, 50
грн.; №/140 від 06.09.2012, яким зменшено
позивачу розмір від'ємного значення
суми податкун а додану вартість по
декларації № від 19.06.2012 за
травень 2012 року у загальному розмірі
2095216 грн.

Перевіркою встановлено частини
першої та п'ятої ст. 203, пунктів 1,2 статті
215, статті 228 Цивільного кодексу України
та пунктів 1.6.,1.7. статті 1, підпунктів
7.4.1, 7.4.4, 7.4.5. пункту 7.4., підпунктів 7.2.4,
7.2.6 пункту 7.2., пункту 7.5. статті 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", в результаті чого завищено
заявлену суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за травень 2012 року в суму 552
грн.; пункту 198.6. статті 198, пунктів 201.1,
201.4, 201.6, абзацу восьмого пункту 201.10.
статті 201 Податкового кодексу України,
пунктів 6.1, 6.3, статті 6 Наказу
Міністерства фінансів України № 1379 від
01.11.2011 зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071,
оскільки різниця між сумою податкового
зобов'язання і податкового кредиту по
податку на додану вартість за травень
2012 року склала 2095216 грн. допущено
завищення заявленої суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за травень 2012 року в сумі 1247273
грн.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в січні 2011 року та липні
2010 року позивачем включено до складу
податкового кредиту суму податку на
додану вартість у загальному розмірі
19396 грн. за результатами
фінансово-господарських операцій з
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Лавид", Приватного
підприємства „Хімпотребсоюз",
Приватного підприємства „Просвіт",
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Наукове-виробниче
підприємство „Горн".

Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п.200.1 ст.200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з п. 200.2 ст. 200 ПК України при
позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 201.6 ст.201 ПК
України податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дата і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, які брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, на підтвердження включення
сум податку на додану вартість до
складу податкового кредиту необхідні
документи, оформлені відповідно до
вимог, встановлених ст.9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
зокрема: документи, що підтверджують
факт отримання послуг від іншої особи
та документи, що підтверджують зв'язок
понесених витрат з господарською
діяльністю платника податку.

В свою чергу, Акт перевірки не
містить посилань на порушення
позивачем вимог зазначених норм.

Згідно із абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК
України, недійсним є правочин, якщо
його невідповідність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Так, відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Контрагенти позивача на момент
вчинення господарських операцій,
видачі податкових накладних були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість, що вбачається з акту
перевірки, а отже видача ними
податкових накладних є правомірною.

Ведення податкового обліку
покладено на кожного окремого платника
податку.

При цьому такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

У даному випадку податковим
органом не доведено невиконання
спірних операцій на користь позивача, а
отже не доведено обставин та не надано
доказів на їх підтвердження, які б у
взаємозв'язку з приписами Податкового
кодексу України унеможливлювали
формування позивачем податкового
кредиту за зазначеними операціями.

Також, судова колегія зазначає, що
надані позивачем документи повністю
підтверджують реальність
господарських операцій. За висновками
перевіряючих такі документи не були
визнані недійсними. При цьому
відповідачем не були надані докази
щодо неотримання позивачем послуг,
визначених в договорах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що з досліджених реєстрів
отриманих і виданих податкових
накладних позивача за березень -
травень 2012 року, які подано разом із
податковою декларацією по податку на
додану вартість за травень 2012 року в
реєстрі відображено отримання
податкових накладних від ТОВ
„Шляхо-будівельне управління ОТГМ №1",
ТОВ „Промислова компанія Перспектива",
ТОВ „ВОСТОК-РУДА", ПрАТ „Укртатнафта",
ТОВ „Метро Кеш енд Кері Україна", ПП
„СТМ-Сервіс", ТОВ „Клімат Плюс", ХК
„АвтоКрАЗ" у формі відкритого
акціонерного товариства", ТОВ „Мікрол",
ТОВ „Імпульс-Дон", ТОВ
„Велмаш-Україна", ТОВ „Нові
технології", ТОВ „ХАЛ-ТЕХ", ТОВ ПК
„Промінструмент".

Із реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних вбачаються
дійсні дати їх отримання.

Відповідно до пунктом 198.2
Податкового кодексу України
передбачено датою виникнення права у
платника податку на податковий кредит -
дату отримання податкової накладної,
що засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг), а не
дату видачі накладної та відповідно,
заява із скаргою на постачальника
подається лише з податковою
декларацією за той звітний період, у
якому платник включив суму податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту.

Колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції та апеляційної
інстанції стосовно того, що позивачем
правомірно включено до складу
податкового кредиту в податкових
деклараціях по податку на додану
вартість з врахуванням поданих заяв із
скаргами на постачальників за
березень-травень 2012 року, податкових
накладних, отриманих позивачем
відповідно в березні-травні 2012 року,
проте виписаних постачальниками в
попередніх звітних періодах.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області Державної податкової служби на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012 у
справі № 2а/1670/6081/12 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції у Полтавській області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012 у
справі № 2а/1670/6081/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко