Справа № 826/3687/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/3687/14
інстанції: Гарник К.Ю.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Безименної Н.В., Ісаєнко Ю.А.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 25.04.2014 року по справі
за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

ФОП ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
12.03.2014 року № та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.04.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві подали апеляційну
скаргу, в якій просять скасувати
незаконну, на їх думку, постанову суду
першої інстанції та постановити нову
про відмову в задоволенні позову в
повному обсязі. При цьому апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 30.01.2014 року по 18.02.2014 року ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві проведено документальну планову
виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності
ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 року по
31.12.2013 року, за результатами якої
складно акт № 383/26-55-17-01- від 25.02.2014
року..

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог податкового
законодавства:

пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.6, п. 138.8, ст. 138, п. 139.1
ст. 139, п 176.1 ст. 176, п 177.4 ст. 177 ПК України,
в результаті чого збільшено податкові
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на загальну суму 21 150,90
грн. в т.ч. за 2012 рік у розмірі 17 269,60 грн.
та за 2013 рік у розмірі 3 881,30 грн.;

пп. 198.6 ст. 198, ст.. 201 ПК України, в
результаті чого встановлено заниження
податкових зобов'язань з ПДВ, що
підлягає сплаті в бюджет за 2011 рік в
сумі 2 801,00 грн.; п. 187.1 ст. 187 ПК України
встановлено заниження податкових
зобов'язань з ПДВ, що підлягає сплаті в
бюджет в сумі 32 216,00 грн. в т.ч. за 2012 рік в
сумі 22 361,00 грн. та за 2013 рік в сумі 9 855,00
грн..

Зазначені обставини слугували
підставою для прийняття спірних
податкових повідомлень - рішень ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 12.03.2014 року:

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб 21 150,90 грн. за
основним платежем та за штрафними
санкціями 10 575,45 грн.

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання на суму 32 216,00
грн. та за штрафними санкціями 16 108,00
грн.

Вирішуючи питання правомірності
прийнятих відповідачем спірних
податкових повідомлень рішень та
законність доводів суду першої
інстанції щодо відсутності правових
підстав для їх скасування, колегія
суддів виходить з наступного.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
реальність проведення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами не підтверджується, а
тому укладені угоди не створюють
реальних наслідків.

Даний висновок апелянтом мотивований:
розбіжностями між даними перевірки та
даними декларації про доходи та
майновий стан позивача;

актом ДПІ у Святошинському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 27.12.2013 року №
2101/26-57-22-01-07/38801508 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Прома Трейд Лайн»
щодо підтвердження господарських
відносин із платниками податків за
період з 01.08.2013 року по 30.11.2013 року, в
якому зазначено, що зустрічну звірку
неможливо провести у зв'язку з тим, що
ТОВ ««Прома Трейд Лайн» та його
посадові особи відсутні за податковою
адресою;

актом ДПІ у Вишгородському районі
Київської області від 23.05.2013 року №
41/22-00/37896740 «Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Епро-Дівайс»
щодо підтвердження господарських
відносин із платниками податків за
жовтень-грудень2012 року, січень-квітень
2013 року»;

актом ДПІ у м. Хмельницькому №
2732/22-3/24392571 від 01.07.2013 року «Про
результати документальної
позапланової ТОВ «ВО Продтранссервіс»
з питань достовірності нарахування
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту з податку на додану вартість за
серпень - жовтень 2012 року, в результаті
виходу відповідача на податкову адресу
даного товариства не встановлено
місцезнаходження фірми. За
результатами отриманої інформації
ГВПМ ДПІ у м. Хмельницькому складено
довідку № 192 від 06.06.2013 року, в якій
зазначено про відсутність платника
податків за адресою: АДРЕСА_1

актом ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 12.11.2013 року №
2245/26-55-22-08/38605430 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Г.Н.Т. Трейд Ліга» щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01.07.2013 року по
31.10.2013 року, яким не встановлено
фактичне місцезнаходження товариства;

даними «Системи автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту у розрізі
контрагентів на рівні ДПА України».

Слід одразу зауважити, що
співставлення даних податкової
звітності з бази автоматизованого
контролю, як етапу
контроль-перевірочної роботи не
передбачає здійснення податковим
органом оцінки дотримання платником
вимог податкового законодавства та
аналізу змісту та характеру
правовідносин, що стали підставою для
формування даних податкового обліку
платника. Адже питання правильності
відображення платником в обліку
проведених господарських операцій
досліджуються податковим органом при
проведенні податкової перевірки
платника з дослідженням
фінансово-господарських документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податку.

У податковому праві визначається
критерій добросовісності платника,
який передбачає законність дій
платника у сфері податкових
правовідносин (у тому числі і щодо
формування даних податкового обліку),
доки це не спростовано у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 13.02.2013 року по справі №
К/9991/74156/12.

Поруч з цим, зазначені акти не містять
жодних відомостей безпосередньо щодо
господарських операцій, проведених
позивачем з його контрагентами, які в
подальшому слугували підставою для
формування податкового кредиту та
валових витрат.

Так, між позивачем (покупець) та ТОВ
«Епро-Дівайс», ТОВ «Фірма
«Сервіс-Транс» (постачальники)
укладено договори купівлі-продажу
відповідно від 01 жовтня 2012 року № 104-П,
від 07 травня 2013 року № 2-0705, за умовами
яких постачальник зобов'язується
передати товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму, оплатити його на умовах,
визначених в договорі.

Згідно видаткових накладних за
жовтень-грудень 2012 року, лютий-квітень
2013 року позивачем придбавались товари,
а саме: фарба, розчинники, клей, пігмент,
ракельне полотно, паста.

Відповідно до матеріалів справи, між
ФОП ОСОБА_2 (покупець) та ТОВ «Г.Н.Т.
Трейд Ліга» (постачальник) укладено
договір поставки від 27 вересня 2013 року
№ 14-П-2709, за умовами якого постачальник
зобов'язується поставити та передати у
власність покупцеві товари технічного
призначення, а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар у власність і
оплатити його на умовах, визначених цим
договором. Найменування, кількість,
ціна товару, та інша необхідна
інформація визначаються в накладних,
які підписуються обома сторонами та є
невід'ємною частиною цього договору.

Згідно видаткових накладних за жовтень
2013 року позивачем придбавались клей,
фарба, паста, ракельне полотно.

Між позивачем (покупець) та ТОВ «ВО
Продтранссервіс», ТОВ
«Телеінформ-Сістемс» (постачальники)
укладено договори поставки відповідно
від 10 вересня 2012 року № 1009-14, від 15 липня
2013 року № 1507-13П, за умовами яких
постачальник зобов'язується поставити
та передати у власність покупцеві
товари технічного призначення, а
покупець зобов'язується прийняти
вказаний товар у власність і оплатити
його на умовах, визначених цим
договором. Товар поставляється з метою
використання його у господарській
діяльності покупця. Найменування,
кількість, ціна товару, та інша
необхідна інформація визначаються в
накладних, які підписуються обома
сторонами та є невід'ємною частиною
цього договору.

Згідно податкових накладних позивачем
були придбані такі товари, як фарба,
клей, розчинники, емульсія, ракельне
полотно.

Перевезення придбаного товару
здійснювалось відповідно до договору
перевезення вантажів № 5875 від 02 травня
2011 року, укладеним між позивачем
(клієнт) та ТОВ «Транспортна компанія
«Сат» (перевізник), за умовами якого
перевізник зобов'язується здійснити
перевезення вантажу автомобільним
транспортом і надати інші послуги по
перевезенню вантажів на території
України клієнту.

Матеріали справи містять акти
здачі-прийняття робіт щодо перевезень
вантажів за маршрутами Київ-Луганськ,
Київ-Харків, Київ-Донецьк, Київ-Одеса,
Київ-Дніпропетровськ, Київ-Миколаїв,
Київ-Львів.

Розрахунки за надання послуг між
перевізником і клієнтом проводяться в
безготівковому порядку платіжним
дорученням шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
перевізника протягом 3х робочих днів з
моменту отримання рахунку, який
формується на підставі актів
здачі-прийняття робіт.

Судова колегія також зазначає, що
відсутність товарно-транспортної
документації не може бути доказом для
визнання правочину недійсним, як на це
посилається апелянт в своїй
апеляційній скарзі.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 19.07.2012 року у справі №
К-30744/10.

Крім того, Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджені Наказом Міністерства
транспорту України № 363 від 14.10.1997 року
не встановлюють правил податкового
обліку валових витрат платників
податку, а лише встановлюють права,
обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи,
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Невиконання контрагентом своїх
обов'язків перед бюджетом не може бути
підставою для неможливості формування
валових витрат та податкового кредиту
на підставі господарських операцій
інших суб'єктів господарювання,
оскільки відповідно до ст. 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку позивач не є.

В підтвердження факту виконання умов
даного договору позивачем були надані
первинні документи, що складені
відповідно до вимог ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні» та п. 2.4. Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерством
фінансів України від 24.05.1995 року № 88,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 (далі
- Положення № 88) під час здійснення
господарської операції або
безпосередньо після її закінчення та
містять всі обов'язкові реквізити та
достовірну інформацію про отримані
послуги.

Згідно п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

З метою оподаткування цим податком до
операцій з ввезення товарів на митну
територію України та вивезення товарів
за межі митної території України
прирівнюється поміщення товарів у
будь-який митний режим, визначений
Митним кодексом України.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України
датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

За операціями з виконання підрядних
будівельних робіт суб'єкти
підприємницької діяльності можуть
застосовувати касовий метод
податкового обліку відповідно до
підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього
Кодексу.

Пунктом 188.1 ст. 188 ПК України визначено,
що база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

База оподаткування операцій з
постачання товарів, ввезених платником
на митну територію України,
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
митної вартості товарів, з якої були
визначені податки і збори, що
справляються під час їх митного
оформлення, з урахуванням акцизного
податку та ввізного мита, за винятком
податку на додану вартість, що
включаються в ціну товарів/послуг
згідно із законом.

У разі якщо постачання товарів/послуг
здійснюється за регульованими цінами
(тарифами), база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
такими цінами (тарифами).

У разі постачання виробничих або
невиробничих засобів, інших
товарів/послуг без оплати, з частковою
оплатою, у межах обміну, у межах
дарування, у рахунок оплати праці
фізичним особам, які перебувають у
трудових відносинах із платником
податку, пов'язаній з постачальником
особі, суб'єкту господарювання, який не
зареєстрований платником податку,
іншим особам, які не зареєстровані
платниками податку, база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін.

До бази оподаткування враховується
вартість товарів/послуг, які
постачаються за будь-які кошти (за
виключенням суми компенсації на
покриття різниці між фактичними
витратами та регульованими цінами
(тарифами) у вигляді виробничої дотації
з бюджету та/або суми відшкодування
орендодавцю - бюджетній установі
витрат на утримання наданого в оренду
нерухомого майна та комунальних послуг
і енергоносіїв), та вартість
матеріальних і нематеріальних активів,
що передаються платникові податку
безпосередньо отримувачем
товарів/послуг або будь-якою третьою
особою як компенсація вартості
товарів/послуг, поставлених таким
платником податку.

У разі постачання товарів за
договорами фінансового лізингу базою
оподаткування є договірна (контрактна)
вартість, але не нижче ціни придбання
об'єкту лізингу.

У випадках, передбачених статтею 189
цього Кодексу, база оподаткування
визначається з урахуванням положень
статті 189 цього Кодексу.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України, який у відповідній
частині набрав чинності з 1 квітня 2011
року, витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно зі статтею 138 ПК України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (п. 138.2).

Витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, не
можуть підлягати включенню до складу
витрат платника податків (пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник. податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу
України встановлює, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з приписів п. 133.1 Податкового
кодексу України, платниками податку на
прибуток підприємств з числа
резидентів є суб'єкти господарювання -
юридичні особи, які провадять
господарську діяльність як на
території України, так і за її межами.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивачем задекларовано податок на
додану вартість за вересень 2012 року -
квітень 2013 року, а також липень, серпень
2013 року на підставі податкових
накладних, виписаних ТОВ «Епро-Дівайс»,
ТОВ «Г.Н.Т. Трейд Ліга, ТОВ «ВО
Продтранссервіс», ТОВ «Прома Трейд
Лайн», ТОВ «Телеінформ-сістемс», ТОВ
«Фірма Сервіс Транс» у зв'язку з
придбанням товарів.

Відповідно до протоколу опитування
свідка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
встановлено, що позивач здійснює
продаж фарби та інших витратних
матеріалів для поліграфії. У разі
необхідності, для проведення
підприємницької діяльності та
зберігання товарів ним
використовується квартира, що належить
свідку на праві власності, та в якій він
проживає та зареєстрований. Також
свідок зазначив, що для
підприємницької діяльності ОСОБА_2
використовує його автомобіль.

Так, придбаний у ТОВ «Епро-Дівайс», ТОВ
«Г.Н.Т. Трейд Ліга, ТОВ «ВО
Продтранссервіс», ТОВ «Прома Трейд
Лайн», ТОВ «Телеінформ-сістемс», ТОВ
«Фірма Сервіс Транс» реалізовано у
подальшому наступним покупцям - ФОП
ОСОБА_6, ТОВ «Фабрика Орловських», ТОВ
Фірма «Пента», ТОВ «Фірма «Ветал», ФОП
ОСОБА_7, ПП «Смілка», ФОП ОСОБА_8, ТОВ
«Рекламно-виробниче агентство «Імідж»,
ТОВ «Евіован», ТОВ «Алетан-Прінт», ТОВ
Інженерний центр «Гіпаніс», ПП
«Сатор-Прінт», ТОВ «Добра справа-2003»,
ФОП ОСОБА_9, ТОВ «Цетр Поліграфії»,ТОВ
«Сервіс Трафатного друку», ТОВ
«Європродакшн», ТОВ
«Дизайн-Принт-Україна», ФОП ОСОБА_10, ФОП
ОСОБА_11, ПП «Аік», ПП «Еверест ЛМ», ПП
«Торговий Дім «Зіта», що
підтверджується відповідними
податковими та видатковими накладними
і актами приймання-передачі.

Таким чином, судова колегія приходить
до аналогічного з судом першої
інстанції висновку, що операції
позивача з ТОВ «Епро-Дівайс», ТОВ «Г.Н.Т.
Трейд Ліга, ТОВ «ВО Продтранссервіс»,
ТОВ «Прома Трейд Лайн», ТОВ
«Телеінформ-сістемс», ТОВ «Фірма
Сервіс Транс»здійснені в межах
господарської діяльності, є реальними,
відповідають дійсному економічному
змісту та підтверджуються необхідними
документами, що є свідченням
добросовісності позивача при
здійсненні вказаних операцій.

Згідно з п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 вказаного
Кодексу об'єктом оподаткування є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Відповідно до п. 138.8. ст. 138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку;вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Таким чином, апеляційна інстанція
повністю погоджується з доводами суду
першої інстанції, що у позивача наявна
необхідна документація, яка дає
підстави для включення витрат до
складу валових за відповідний період,
що виникли у зв'язку з оплатою послуг
контрагентів на виконання зобов'язань
по укладених договорах.

Отже, доводи апелянта щодо
безтоварності господарських не
підтверджені відповідними доказами.

Для підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених позивачем у
складі ціни за придбану продукцію та
виконані роботи, необхідні первинні
документи, оформлені відповідно до
вимог Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

За ст. 9 розділу 3 Закону про
бухгалтерський облік, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Господарські
операції, як зазначено в п. 5 ст.9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до ст. 11 Закону, на основі
даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Виходячи з правових приписів п. 44.1 ст. 44
ПК України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 даного
Закону питання організації
бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1,
2 ст. 9. Закону).

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Вище перелічені документи мають
наведені реквізити первинного
документа, зміст та обсяг
господарської операції відображено
через визначення конкретних заходів в
конкретних вимірних одиницях,
вартості, найменування, дат.

Окрім того, за п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»:…
при кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі.

Однак, відповідачем не було надано
доказів наявності вироку суду відносно
контрагента за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України
(фіктивне підприємництво), а договір,
укладений позивачем з даним
товариством до теперішнього часу у
судовому порядку не визнано
недійсними.

Колегія суддів не може не зауважити, що
позивач як покупець, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї. Крім того,
порушення контрагентом податкової
дисципліни, зафіксовані в акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки, не можуть бути підставою для
обмеження права покупця на податковий
кредит за умови реальності
господарської операції.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавленню платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Укладаючи угоду зі своїми
контрагентами, позивач мав всі
документальні підтвердження їх
господарської правосуб'єктності:
здійснювати господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
операцій.

Аналогічна правова позиція викладена
в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Судова колегія не може не погодитися з
доводами суду першої інстанції, що
викладені в актах обставини, не є
підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угода не визнана недійсна
судом.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірного податкового
повідомлення-рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 25.04.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
прийняття та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 16.07.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Безименна Н.В.

Ісаєнко Ю.А.