Справа № К/9991/11375/12-С
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/11375/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Заїка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 06.07.2011р. та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08.11.2011р. у справі за її
позовом до територіального управління
Державної судової адміністрації
України у Сумській області, Державної
судової адміністрації України про
визнання бездіяльності протиправною,
стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом про визнання
протиправною бездіяльності
відповідачів та стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 01.06.2005 року по 30.07.2010р. в розмірі
296954,90 грн.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 06.07.2011р., яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08.11.2011р., в задоволені позовних
вимог відмовлено.

З такими рішеннями судів першої та
апеляційної інстанцій не погодилась
позивач, подала касаційну скаргу, в
якій посилається на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи. Просить скасувати
постановлені судами рішення та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідача по справі та
перевіривши матеріали справи колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних мотивів та
передбачених законом підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною 3 статті 22
Конституції України при прийнятті
нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 44
Закону України «Про статус суддів» (в
редакції станом на час виникнення
спірних правовідносин) заробітна плата
суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Судами встановлено, що з березня 2004
року позивач проходить публічну службу
на посаді судді Конотопського
міськрайонного суду Сумської області.

Відповідачами у спірний період для
нарахування заробітної плати позивачу
застосовано положення постанови КМ
України від 03.09.2005р. №865 «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» щодо набрання нею чинності з
01.01.2006р., встановлення посадових
окладів виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні без
подальшого його перерахунку, а також
щодо визначення надбавки за вислугу
років у відсотках від посадового
окладу, а не від загальної суми
щомісячного заробітку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з чим погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
відповідачі під час нарахування
заробітної плати позивачу діяли на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, у діях ТУ ДСА у
Сумській області при нарахуванні
заробітної плати позивачу відсутні
будь-які порушення норм чинного
законодавства, а тому відсутні
підстави для задоволення позову.

Також суди мотивували свої рішення тим,
що Державна судова адміністрація
України при обчисленні і нарахуванні
спірної заробітної плати позивачу
виходила із наявного фінансування
згідно Законів України «Про Державний
бюджет України» на відповідні роки.

Поряд з тим, судами не враховано, що
відсутність бюджетного фінансування
не може бути підставою невиконання
відповідним суб'єктом владних
повноважень покладених на нього
обов'язків. В свою чергу реалізація
особою права на отримання заробітної
плати не може бути поставлена у
залежність від наявності відповідних
бюджетних асигнувань. Подібна правова
позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 22.06.2010р.
(номер у єдиному державному реєстрі
судових рішень № 10528519).

Крім того, в порушення вимог статті 159
КАС України щодо законності та
обгрунтованості судового рішення,
судами не дано правової оцінки
постанові Печерського районного суду
м.Києва від 19.03.2007р., якою визнано
незаконним пункту 41 постанови КМ
України від 03.09.2005р. №865 «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів», на яку, серед іншого, позивач
посилалась в обгрунтування позовних
вимог.

Також в порушення вимог статті 159 КАС
України судами не наведено мотивів
відмови у задоволенні позовних вимог в
частині визначення надбавки за вислугу
років у відсотках від посадового
окладу, а не від загальної суми
щомісячного заробітку.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається що частина позовних вимог
стосується періодів, які лежать за
межами передбаченого статтею 99 КАС
України (в редакції станом на час
звернення до суду) строку звернення до
суду, однак судами, всупереч вимог
частин 4-5 статті 11 КАС України, не вжито
передбачених законом заходів для
з'ясування дотримання позивачем строку
звернення до суду відповідно до статті
100 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

В свою чергу підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд
відповідно до частини 2 статті 227 КАС
України є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції, під час якого,
зокрема, судам відповідно до статті 2442
КАС України слід також врахувати
постанову Верховного Суду України від
17.06.2014р. у справі №21-91а14, прийняту за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

Керуючись статтями 210, 220, 223, 227, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 06.07.2011р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.11.2011р. у
даній справі скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Стародуб

Судді:
М.М. Заїка

В.І. Штульман