Справа № 2-а-2417/11/2214
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2013-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-2417/11/2214
Головуючий у 1-й інстанції: Воробченко
Суддя-доповідач: Білоус О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2013 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Білоус О.В.

судді: Залімський І. Г. Ватаманюк Р.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Славутському районі та м.Славута на
постанову Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 23 червня 2011 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Славутському районі та м.Славута про
перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Славутському районі та м.Славута
Хмельницької області про стягнення
недоплачення щомісячної надбавки як
дитині війни та компенсації втрати
вартості куплеспроможності коштів.

Постановою Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 23 червня 2011 року позов
задоволено частково: визнано дії
управління Пенсійного фонду України в
Славутському районі та місті Славута
Хмельницької області щодо недоплати
підвищення пенсії неправомірними та
зобов'язано нарахувати та виплатити
поивачу недоплачене підвищення пенсії
в розмірі 30% мінімальної пенсії за
віком відповідно до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» за
період з 1 липня 2011 року по день
припинення права на таку допомогу з
врахуванням проведених виплат, з
компенсацією втрати частини доходів у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
підвищення пенсії відповідно до Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати», а також
зобов'язано нарахувати та виплатити
таку компенсацію за несвоєчасну
виплату підвищення пенсії за період з
01.07.2011 року по день припинення права на
таке підвищення.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області, як таку, що
винесена з неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС, суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження, відповідно до пунктів 1, 2
частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід задоволити, а
постанову Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області скасувати.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є пенсіонером за віком та має
статус дитини війни відповідно до
статті 1 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни".

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до положень статей 1, 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" позивач звернувся із
письмовою заявою до управління
Пенсійного фонду України в
Славутському районі Хмельницької
області про нарахування та виплати 30%
надбавки до пенсії як дитині війни.

Відповідач відмовив позивачу в
здійсненні вказаного перерахунку
пенсії, мотивуючи свою відмову
відсутністю фінансування для
забезпечення виплати вказаних
надбавок до пенсії.

Своїми діями відповідач допустив
звуження змісту та обсягу прав та
свобод позивача, передбачених статтею
22 Конституції України, в якій
зазначено, що права і свободи людини і
громадянина, закріплені цією
Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів
не допускається звуження змісту та
обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.ст. 6, 7 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни",
дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" № 1058 від 09.07.2003 року,
згідно якої мінімальна пенсія за віком
дорівнює прожитковому мінімуму,
встановленому для осіб, що втратили
працездатність.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент звернення позивача до суду,
нарахування доплати до його пенсії в
розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком, відповідно до положень ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" відповідачем не здійснено.
Всупереч положенням вищенаведеної
норми права позивачу щомісячне
підвищення до пенсії виплачувалось
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530.

У свою чергу, з огляду на загальні
засади пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України "Про
соціальний захист дітей війни" має вищу
юридичну силу ніж постанова Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530,
що дає підстави зробити висновок про
неправомірність виплати відповідачем
щомісячного підвищення до пенсії в
меншому розмірі ніж це передбачено ст. 6
зазначеного Закону.

Таким чином, виходячи з приписів
частини 2 статті 152 Конституції України
та рішення Конституційного Суду
України № 10-рп-/2008 від 22.05.2008 р., колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, щодо наявності у
відповідача обов'язку нараховувати та
сплачувати позивачу доплату до пенсії,
передбачену статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

Підстав для задоволення вимоги
позивача щодо нарахування компенсації
втрати вартості куплеспроможності
належних позивачу коштів відповідно до
норм ст.46 Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування», не знайшло свого
підтвердження так як вказана стаття
поширює свою дію на пенсійні виплати
призначені за даним Законом, а не
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни».

У відповідності до ст.ст.1, 2 Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати»
підприємства, установи і організації
всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом.

Відповідно до п.п.1-3 Порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 лютого 2001 року №159 (із змінами
внесеними згідно з постановами
Кабінету Міністрів №958 від 09.08.2001 року,
№430 від 31.03.2003 року), дія цього Порядку
поширюється на підприємства, установи
та організації всіх форм власності і
господарювання та застосовується у
всіх випадках порушення встановлених
термінів виплати грошових доходів, у
тому числі з вини власника або
уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати проводиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати грошових доходів,
нарахованих громадянам за період,
починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації
підлягають такі грошові доходи разом
із сумою індексації, які одержують
громадяни в гривнях на території
України і не мають разового характеру:
пенсії (з урахуванням надбавок, доплат,
підвищень до пенсії, додаткової пенсії,
цільової грошової допомоги на
прожиття, щомісячної державної
грошової допомоги та компенсаційних
виплат); та інші.

Колегія суддів погоджується з
висновками відповідача щодо наявності
підстав для відмови позивачу в частині
вимог про компенсацію втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати, оскільки, відповідно до
Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» та Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення», які регулюють дані
правовідносини, передбачено, що
компенсація та індексація передбачені
у разі, якщо належні громадянину суми
були нараховані та своєчасно не
сплачені, чого в даному випадку не було.

Таким чином, не підлягають задоволенню
позовні вимоги в частині стягнення
компенсації втрати частини доходу
(інфляційних втрат) за період
недоплати, оскільки нарахування
позивачу сум, з яких здійснено
обрахунок втрати частини доходу,
відповідачем не проводилось.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Законами України «Про соціальний
захист дітей віни» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» не встановлено такої
відповідальності за прострочення
виплати перерахованої пенсії, тому до
вказаних правовідносин не можуть бути
застосовані вимоги ст. 2 Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення».

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції має право скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1
статті 202 КАС України підставами для
скасування постанови або ухвали суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення є порушення норм матеріального
або процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи або
питання.

Враховуючи встановлене порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права, колегія суддів
вбачає підстави для часткового
скасування оскаржуваної постанови
Славутського міськрайонного суду
Хмельницької області та прийняття в
цій частині нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 254 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Славутському районі та м.Славута
задовольнити частково.

Постанову Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 23 червня
2011 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в
Славутському районі та м.Славута про
перерахунок пенсії, - скасувати в
частині задоволення позовних вимог
щодо компенсації втрати частини
доходів у зв'язку з несвоєчасною
виплатою підвищення пенсії відповідно
до Закону України "Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у зв'
язку з порушенням строків їх виплати", а
також зобов'язати нарахувати та
виплатити таку компенсацію за
несвоєчасну виплату підвищення пенсії
за період з 01.12.2010 року по 30.06.2011 року .

В цій частині прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В решті постанову Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 23 червня 2011 року залишити
без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Білоус О.В.

Судді
Залімський І. Г.

Ватаманюк Р.В.