Справа № 810/5499/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ
К/800/25761/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко
Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду
України у Сквирському районі Київської
області про визнання протиправною та
скасування вимоги за касаційною
скаргою представника фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України у Сквирському
районі Київської області, в якому
просив визнати протиправною та
скасувати вимогу відповідача про
сплату боргу № Ф-94 від 03 липня 2013 року,
якою позивачеві визначено до сплати
заборгованість по єдиному внеску у
розмірі 4572,42 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_4
зазначив, що він здійснює
підприємницьку діяльність та є
пенсіонером за віком, перебуває на
спрощеній системі оподаткування, а
тому відповідно до частини 4 статті 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
звільнений від сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Проте
відповідач, всупереч вказаним нормам
Закону, виніс оскаржувану вимогу.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2013
року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправною та
скасовано вимогу Управління
Пенсійного фонду України у Сквирському
районі Київської області про сплату
недоїмки від 03 липня 2013 року №Ф-94.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

В касаційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований
як фізична особа - підприємець 17 жовтня
2006 року, перебуває на спрощеній системі
оподаткування та є платником єдиного
податку з 01 січня 2012 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судами
попередніх інстанцій, ОСОБА_4 перебуває
на обліку в Управлінні Пенсійного
фонду України у Сквирському районі
Київської області і згідно пенсійного
посвідчення Серії НОМЕР_1 від 23 травня
2007 року отримує пенсію за віком,
призначену на пільгових умовах із
зниженням пенсійного віку відповідно
до статті 55 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

03 липня 2013 року Управлінням Пенсійного
фонду України у Сквирському районі
Київської області винесено вимогу про
сплату недоїмки по єдиному внеску № Ф-94
на суму 4572,42 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою,
позивач звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги та
скасовуючи оскаржувану вимогу, суд
першої інстанції виходив з того, що
частина 4 статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» не пов'язує
звільнення від сплати єдиного внеску
із досягненням особою певного віку та
не містить застережень щодо
незастосування вказаної норми до осіб,
яким пенсію за віком призначено на
пільгових умовах.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та приймаючи нову постанову
про відмову в задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що критерієм звільнення
від сплати єдиного внеску є досягнення
особою, яка обрала спрощену систему
оподаткування, певного віку,
передбаченого частиною 1 статті 26
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а не факт отримання
пенсії, у тому числі пенсії за віком на
пільгових умовах, а тому оскаржувана
вимога є правомірною та обґрунтованою,
підстави для визнання її протиправною
та скасування відсітні.

Проте, колегія суддів з таким висновком
суду апеляційної інстанції не
погоджується, виходячи з наступного.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» встановлено, що
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (в редакції
Закону України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 7
липня 2011 року №3609-VI, який набрав
чинності 6 серпня 2011 року) особи,
зазначені у пункті 4 частини першої
цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
відповідно до цього Закону за рахунок
коштів Пенсійного фонду в солідарній
системі призначаються такі пенсійні
виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по
інвалідності внаслідок загального
захворювання (у тому числі каліцтва, не
пов'язаного з роботою, інвалідності з
дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 9
липня 2003 року) встановлено, що особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення чоловіками 60
років, жінками - 55 років та наявності
страхового стажу не менше п'яти років.

Відповідно до статті 55 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» особам, які
працювали або проживали на територіях
радіоактивного забруднення, пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого статтею 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

З аналізу вказаної статті можна
зробити висновок, що пенсійний вік для
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, за
відповідних умов може зменшуватися, а
отже, призначення пенсії із зменшенням
пенсійного віку не впливає на статус
позивача як пенсіонера за віком.

Матеріали справи свідчать про те, що
позивачу призначено пенсію за віком на
підставі статті 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зі
зниженням пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Отже, скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову з підстав не досягнення
позивачем пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», суд апеляційної
інстанції помилково не врахував
положення статті 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та те, що
частина 4 статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» не містить
застережень щодо її поширення на осіб,
яким знижено пенсійний вік, як особам,
які працювали або проживали на
територіях радіоактивного
забруднення.

Висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального права
та відповідають правовій позиції
Верховного Суду України, висловленій у
справах цієї категорії, зокрема у
постанові Верховного Суду України від
15 квітня 2014 року у справі №21-69а14.

Відповідно до частини 1 статті 226
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши в межах касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що апеляційний
суд помилково скасував законне і
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, а тому постанова
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а постанова суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2014
року скасувати, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 24
жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: З оригіналом згідно
Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В.
Тракало