Справа № 826/1338/14
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ
К/800/31548/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Мороза В.Ф.; Єрьоміна А.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Комунального підприємства
«Київський метрополітен» до
Управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київська міська державна
адміністрація), треті особи:
Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація),
Комунальне підприємство
«Київреклама», про визнання
протиправною та скасування постанови,
що переглядається за касаційною
скаргою Комунального підприємства
«Київський метрополітен» на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 11 березня 2014 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня
2014 року,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року КП «Київський
метрополітен» звернулося до суду з
позовом до Управління охорони
культурної спадщини Київської міської
державної адміністрації (Управління)
про визнання протиправною та
скасування постанов.

Зазначали, що оскаржуваною постановою
до позивача застосовані санкції за
розміщення реклами на станціях
метрополітену, які є пам'ятками
архітектури, без погодження з
Київською міською державною
адміністрацією (КМДА), а також за
неукладання охоронних договорів щодо
цих пам'яток.

Посилаючись на те, що: відповідні
об'єкти не внесені до Державного
реєстру нерухомих пам'яток України;
укладення договорів на розміщення
реклами є компетенцією КП
«Київреклама», а не позивача; санкції
застосовані неповноважною особою;
оскаржувана постанова містить
змістовні недоліки, а також на
відсутність коштів для укладання
охоронних договорів, просили визнати
протиправною та скасувати постанову
Управління від 10 січня 2014 року №
13-14.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
березня 2014 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі КП «Київський
метрополітен», посилаючись на
порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
оскаржувані рішення скасувати, а позов
задовольнити.

Заслухавши доповідача, здійснивши
перевірку доводів касаційної скарги та
матеріалів справи, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що станції
Київського метрополітену
«Арсенальна», «Вокзальна», «Хрещатик»
та «Університет» відповідно до рішення
Київської міської ради народних
депутатів від 21 січня 1986 року № 49 є
пам'ятками архітектури місцевого
значення.

Перелічені об'єкти знаходяться у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва та передані у
господарське відання КП «Київський
метрополітен».

За результатами проведеної
Управлінням у грудні 2013 року перевірки
складено акти візуального обстеження
станцій «Арсенальна», «Вокзальна»,
«Хрещатик», «Університет» та
зафіксовано розміщення на них
рекламних об'єктів, здійснене без
отримання погодження КМДА.

26 грудня 2013 року Управлінням також
складено акт № 29 про вчинення
правопорушення, у якому зафіксовано, що
КП «Київський метрополітен» без
належного погодження розмістив
рекламні засоби, а також не уклав
охоронні договори щодо відповідних
пам'яток.

Постановою Управління від 10 січня 2014
року № 13-14 до позивача застосовані
фінансові санкції: у розмірі 170 000 грн за
проведення будь-яких незаконних робіт,
що можуть завдати або завдали шкоди
пам'ятці, її території, охоронюваній
археологічній території, охоронним
зонам, історичним ареалам населених
місць; у розмірі 17 000 грн за ухилення
власника пам'ятки або уповноваженого
ним органу від підписання охоронного
договору або за порушення ним режиму
використання пам'ятки.

Відмовивши у задоволенні позову, суд
першої інстанції, а апеляційний суд
погодившись з таким висновком,
виходили з того, що позивач, як
балансоутримувач об'єктів культурної
спадщини зобов'язаний виконувати
вимоги закону щодо їх належного
використання. Оскільки наявність
порушень таких вимог є беззаперечною,
Управлінням правомірно застосовані
санкції.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
висновки судів передчасними.

Сторонами не заперечується факту
розміщення рекламоносіїв на
відповідних станціях метрополітену.
Також безспірним є факт їх розміщення
без погодження з КМДА та за відсутності
охоронних договорів.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів, про те, що відповідні
станції є пам'ятками архітектури
місцевого значення, а тому на них
поширюється спеціальний правовий
режим, встановлений Законом України
від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про
охорону культурної спадщини» (Закон №
1805-ІІІ).

Зазначений висновок випливає зі змісту
пункту 3 Прикінцевих положень Закону №
1805-ІІІ за правилами якого об'єкти,
включені до списків (переліків)
пам'яток історії та культури
відповідно до Закону Української РСР
«Про охорону і використання пам'яток
історії та культури», визнаються
пам'ятками відповідно до цього Закону.
Тому станції Київського метрополітену
«Арсенальна», «Вокзальна», «Хрещатик»
та «Університет» є пам'ятками
архітектури місцевого значення
відповідно до рішення Київської
міської ради народних депутатів від 21
січня 1986 року № 49.

Згідно з частиною першою статті 23
Закону № 1805-ІІІ усі власники пам'яток,
щойно виявлених об'єктів культурної
спадщини чи їх частин або уповноважені
ними органи (особи) незалежно від форм
власності на ці об'єкти зобов'язані
укласти з відповідним органом охорони
культурної спадщини охоронний договір.

Відповідно до частини п'ятої статті 24
Закону № 1805-ІІІ розміщення реклами на
пам'ятках місцевого значення, в межах
зон охорони цих пам'яток дозволяється
за погодженням з органом виконавчої
влади Автономної Республіки Крим,
обласною, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у
оскаржуваному рішенні йдеться про
застосування максимального розміру
штрафу за порушення, зміст об'єктивної
сторони якого не конкретизовано.
Натомість, у постанові міститься лише
диспозиція другого абзацу частини
першої статті 44 Закону № 1805-ІІІ щодо
відповідальності за проведення
будь-яких незаконних робіт, які можуть
завдати або завдали шкоди пам'ятці, її
території, охоронюваній археологічній
території, охоронним зонам, історичним
ареалам населених місць.

Особливістю наведеної норми є те, що
об'єктивна сторона правопорушення
включає в себе не тільки дії суб'єкта,
але й обов'язково вимагає наявності
наслідку у вигляді шкоди (у тому числі
потенційної) та причинно-наслідкового
зв'язку між такими діями та наслідком.

Така конструкція виключає можливість
застосування санкції за відсутності
хоча б одного з перелічених елементів
об'єктивної сторони правопорушення.

Крім того, логічною вбачається
пов'язаність розміру санкції з
наслідками вчинення правопорушення,
зокрема, застосування максимального її
розміру не може ґрунтуватись лише на
потенційній можливості настання
незначної шкоди.

Судами не надано оцінки доводам
позивача щодо відсутності у цьому
випадку реальної або потенційної шкоди
охоронним об'єктам та не досліджено
питання чому застосований
максимальний розмір санкції (10 000
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян).

Наведене свідчить про невідповідність
судових рішень вимогам статті
159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо законності та
обґрунтованості, що є підставою для
направлення справи на новий розгляд.

При цьому, судам також необхідно дати
правову оцінку доводам позивача щодо
відсутності у начальника Управління
права застосовувати оскаржувані
санкції.

Мотивуючи свої рішення, суди послались
на пункт 20 частини першої статті 6
Закону № 1805-ІІІ, яким передбачено, що до
повноважень органу виконавчої влади
Автономної Республіки Крим, органів
охорони культурної спадщини обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій відповідно до
їхньої компетенції належить
застосування фінансових санкцій за
порушення цього Закону.

В той же час, за змістом частини першої
статті 45 цього ж Закону фінансові
санкції накладаються керівником,
заступниками керівника центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері охорони
культурної спадщини, органу виконавчої
влади Автономної Республіки Крим,
головою чи заступником голови
обласної, районної, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій, головою чи заступником
голови відповідної місцевої ради після
розгляду матеріалів, які засвідчують
факт правопорушення.

Оскільки оскаржувана постанова про
накладення санкцій підписана
виконуючим обов'язки начальника
Управління, а не головою чи заступником
голови КМДА, вирішення питання щодо
конкуренції наведених правових норм є
визначальним для правильного
вирішення цієї справи.

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Комунального
підприємства «Київський метрополітен»
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11 березня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 травня 2014
року скасувати, а справу направити до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

В.Ф.Мороз

А.В.Єрьомін