Справа № 826/8537/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/8537/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 липня 2014 року 09:30 № 826/8537/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі Новик В.М, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Напої Плюс»

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2014 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 09.07.2014 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача підлягає скасуванню, оскільки ТОВ «Напої Плюс» не порушувало вимог ст.185, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які були надані податковому органу та засвідчують належне виконання позивачем вимог податкового законодавства України в частині підтвердження права на податковий кредит.

У судове засідання 09.07.2014 року з’явилися представники сторін.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача подав суду письмові заперечення, в яких зазначив про законність та обґрунтованість прийнятого ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з підстав встановлення під час перевірки позивача факту проведення нереальних господарських операцій, а також включення позивачем до складу податкового кредиту суму ПДВ по факсимільній копії податкової накладної, що за правилами діючого податкового законодавства позбавляє платника податків (позивача) права на податковий кредит.

Суд у судовому засіданні 09.07.2014 року за згодою сторін на підставі ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведена планова виїзна перевірка ТОВ «Напої Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 08.05.2014 року № 398/26-55-22-07/36843876 та заперечень на адміністративний позов, вищезазначені порушення обґрунтовані з боку відповідача наступним.

Надавши оцінку викладеному, відповідач дійшов висновку, що фінансово-господарська діяльність позивача здійснювалась ним поза межами правового поля. Перевіркою не підтверджується реальність проведення господарських операцій між ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та позивачем, а, отже, складені по таким операціям первинні документи є такими, що складені всупереч вимогам діючого законодавства, у зв’язку з чим не можуть підтвердити факт здійснення господарських операцій та засвідчити право позивача на формування податкового кредиту по таким господарським операціям. Оскільки реальність вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Укрпрод-Сервіс» відсутня, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, контролюючий орган дійшов висновку, що у позивача не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Не погоджуючись з такими висновками акту перевірки, позивачем у порядку п.86.7. ст.86 Податкового кодексу України подавалися відповідачу заперечення до акту перевірки, за результатом розгляду яких, висновки акту перевірки були залишені без змін.

Відповідно до п.56.1. ст.56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі – Кодекс), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов’язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов’язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Кодексу, податковий кредит – сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пп. «а» п.198.1, п.198.2., абз.1 п.198.3. ст.198 Кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій – не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з, крім іншого, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1. ст.201 Кодексу, платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов’язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов’язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, – продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи – продавця або податкова адреса фізичної особи – продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, – покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України);

ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Приписами п.201.4 ст.201 Кодексу передбачено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов’язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов’язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов’язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу (п. 201.6 ст. 201 Кодексу).

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов’язань (п. 201.7 ст. 201 Кодексу).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8 ст. 201 Кодексу).

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 201.2 ст. 201 Кодексу).

Так, наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 року № 1379 на виконання положень ст.201 Кодексу затверджено Порядок заповнення податкової накладної, який набрав чинності 16.12.2011 року та втратив чинність 01.03.2014 року, тобто діяв на момент виникнення спірних правовідносин (надалі – Порядок № 1379).

Відповідно до п.5 Порядку №1379, сплачена (нарахована) сума податку на додану вартість у податковій накладній повинна відповідати сумі податкових зобов’язань з постачання товарів/послуг продавця у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Податкова накладна є підставою для віднесення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість у покупця, зареєстрованого як платник податку (п.6.2 Порядку №1379).

Не дає права покупцю на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, зокрема: відсутність факту реєстрації платником податку – продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; порушення порядку заповнення податкової накладної; податкова накладна виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду (п.6.3 Порядку №1379).

Системний аналіз викладених законодавчих норм свідчить про те, що до податкового кредиту не відносяться суми сплаченого податку у складі ціни з придбані товари (роботи, послуги) не підтверджені податковими накладними, складеними у відповідності до вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач мав взаємовідносини з ТОВ «Укрпрод-Сервіс», які ґрунтувалися на договорі поставки від 05.03.2012 року № 05/03/12, за умовами якого продавець (ТОВ «Укрпрод-Сервіс») зобов’язується передати у власність покупця (позивача) товар по накладній, в асортименті, в строки та в кількості згідно заявки, а також документацію на цей товар, яка оформлена у встановленому порядку, в момент передачі товару покупцю. Ціна товару вказується у специфікаціях і погоджується двома сторонами.

Згідно специфікації № 1 від 05.03.2012 року до договору поставки від 05.03.2012 року № 05/03/12, продавець зобов’язувався поставити продукцію для виробництва напоїв (смакові ароматизатори в асортименті).

На підтвердження реальності зазначених господарських операцій, виконання умов договору поставки від 05.03.2012 року № 05/03/12, а також сплати позивачем податку на додану вартість у складі ціни за придбаний у контрагента товар, позивачем надані суду копії наступних первинних документів:

рахунків на оплату від 14.08.2012 року № 32 на суму 496 776,96 грн. (у т.ч. ПДВ – 82 796,16 грн.), від 10.08.2012 року № 30 на суму 11 034,90 грн. (у т.ч. ПДВ – 1839,15 грн.), від 16.07.2012 року № 26 на суму 23 084,70 грн. (у т.ч. ПДВ – 3 847,45 грн.), від 14.06.2012 року № 18 на суму 731 298,29 грн. (у т.ч. ПДВ – 121 883,05 грн.), від 06.06.2012 року № 17 на суму 8 446,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 1 407,80 грн.), від 01.06.2012 року № 15 на суму 66 037,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 11 006,30 грн.), від 01.06.2012 року № 16 на суму 782 243,70 грн. (у т.ч. ПДВ – 130 373,95 грн.), від 25.05.2012 року № 12 на суму 78 679,20 грн. (у т.ч. ПДВ – 13 113,20 грн.), від 10.10.2012 року № 10 на суму 5 289,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 878,30 грн.), від 29.03.2012 року № 3 на суму 390 098,06 грн. (у т.ч. ПДВ – 65 016,34 грн.), від 17.04.2012 року № 6 на суму 4 461,00 грн. (у т.ч. ПДВ – 743,50 грн.);

видаткових накладних від 11.04.2012 року № 27 на суму 17 696,40 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 949,40 грн.), від 17.04.2012 року № 28 на суму 4 461,00 грн. (у т.ч. ПДВ – 743,50 грн.), від 26.04.2012 року № 33 на суму 57 910,50 грн. (у т.ч. ПДВ – 9 651,75 грн.), від 01.06.2012 року № 42 на суму 66 037,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 11 006,30 грн.), від 05.06.2012 року № 43 на суму 782 243,70 грн. (у т.ч. ПДВ – 130 373,95 грн.), від 10.08.2012 року № 100 на суму 11 034,90 грн. (у т.ч. ПДВ – 1839,15 грн.), від 14.06.2012 року № 63 на суму 731 298,29 грн. (у т.ч. ПДВ – 121 883,05 грн.), від 19.06.2012 року № 65 на суму 16 825,20 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 804,20 грн.), від 06.06.2012 року № 45 на суму 8 446,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 1 407,80 грн.), від 14.08.2012 року № 102 на суму 496 776,96 грн. (у т.ч. ПДВ – 82 796,16 грн.), від 27.08.2012 року № 108 на суму 16 122,00 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 687,00 грн.), від 28.08.2012 року № 109 на суму 20 488,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 3 414,80 грн.), від 28.08.2012 року № 110 на суму 16 175,50 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 695,92 грн.), від 31.08.2012 року № 112 на суму 6551,10 грн. (у т.ч. ПДВ – 1 091,85 грн.);

податкових накладних від 11.04.2012 року № 5 на суму 17 696,40 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 949,40 грн.), від 17.04.2012 року № 6 на суму 4 461,00 грн. (у т.ч. ПДВ – 743,50 грн.), від 26.04.2012 року № 11 на суму 57 910,50 грн. (у т.ч. ПДВ – 9 651,75 грн.), від 01.06.2012 року № 1 на суму 66 037,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 11 006,30 грн.), від 05.06.2012 року № 3 на суму 782 243,70 грн. (у т.ч. ПДВ – 130 373,95 грн.), від 06.06.2012 року № 5 на суму 8 446,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 1 407,80 грн.), від 14.06.2012 року № 11 на суму 731 298,29 грн. (у т.ч. ПДВ – 121 883,05 грн.), від 19.06.2012 року № 13 на суму 16 825,20 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 804,20 грн.), від 10.08.2012 року № 6 на суму 11 034,90 грн. (у т.ч. ПДВ – 1839,15 грн.), від 14.08.2012 року № 8 на суму 496 776,96 грн. (у т.ч. ПДВ – 82 796,16 грн.), від 27.08.2012 року № 16 на суму 16 122,00 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 687,00 грн.), від 28.08.2012 року № 17 на суму 20 488,80 грн. (у т.ч. ПДВ – 3 414,80 грн.), від 28.08.2012 року № 18 на суму 16 175,50 грн. (у т.ч. ПДВ – 2 695,92 грн.), від 31.08.2012 року № 19 на суму 6551,10 грн. (у т.ч. ПДВ – 1 091,85 грн.);

товарно-транспортних накладних на товар від 05.06.2012 року № Р43 та від 14.08.2012 року № Р102;

виписки з банківського рахунку позивача, що підтверджує оплату відповідної суми на користь контрагента за поставлені товари.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач мав взаємовідносини з ТОВ «Базиспак», які ґрунтувалися на договорі поставки від 07.06.2010 року № 07/06-10, за умовами якого постачальник (ТОВ «Базиспак») зобов’язується у встановлений строк виготовити та передати у власність покупця (позивача) продукцію (плівку пакувальну), а покупець зобов’язується прийняти її та оплатити.

На підтвердження реальності зазначених господарських операцій, виконання умов договору поставки від 07.06.2010 року № 07/06-10, а також сплати позивачем податку на додану вартість у складі ціни за придбаний у контрагента товар, позивачем надані суду копії наступних первинних документів:

рахунку на оплату від 10.12.2010 року № 552 на суму 113 086,12 грн. (у т.ч. ПДВ – 18 847,69 грн.);

видаткової накладної від 10.12.2010 року № 552 на суму 113 086,12 грн. (у т.ч. ПДВ – 18 847,69 грн.);

податкової накладної від 10.12.2010 року № 552 на суму 113 086,12 грн. (у т.ч. ПДВ – 18 847,69 грн.), включеної до Реєстру податкових накладних;

журналу видачі довіреностей;

виписку з банківського рахунку позивача, що підтверджує оплату відповідної суми на користь контрагента за поставлений товар.

В ході розгляду даної справи, судом також встановлено, що на момент укладання вищезазначених договорів та здійснення господарських операцій, позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ, установчі документи позивача або його контрагентів не визнані в судовому порядку недійсними та відсутні вироки судів щодо можливих зловживань з боку їх посадових осіб, у тому числі, й укладання нікчемних правочинів чи здійснення нереальних господарських операцій.

Також позивачем з метою підтвердження реальності здійснення зазначених господарських операцій подані суду докази використання придбаних у контрагентів товарів (сировини) у власному виробництві напоїв, що підтверджує рух активів.

Податковим органом не заперечується, що позивачем, як платником податків, у податковому та бухгалтерському обліку відображені операції по взаємовідносинам з ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак» на підставі первинних документів, перелік яких наведено вище.

Крім того, під час огляду та дослідження первинних документів, поданих позивачем на підтвердження його взаємовідносин з ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак» судом не встановлено їхньої невідповідності вимогам чинного законодавства, отже, такі первинні документи можна вважати належними доказами реальності здійснених господарських операцій позивача.

При цьому, суд критично сприймає доводи відповідача, сформовані на підставі акту документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Укрпрод-Сервіс», оскільки, інформація, викладена в ньому, фактично переписана відповідачем в акт перевірки позивача без належного дослідження та надання оцінки первинним документам, складеним по взаємовідносинам позивача з контрагентом, як того вимагають норми діючого податкового законодавства України. Суд також вважає за необхідне зауважити, що зазначена перевірка контрагента проводилась з питань дотримання ним вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Базасофт» та з ТОВ «НВП Союзторгстрой», тобто не стосувалася перевірки взаємовідносин ТОВ «Укрпрод-Сервіс» з позивачем.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов’язкова ознака – специфічна мета – порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність вини та мети, включених до складу правопорушення, підлягають обов’язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника – фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Крім того, при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому, доказом вказаного вище може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі. Однак, доказів існування такого, що набрав законної сили вирок суду по кримінальній справі щодо посадових осіб позивача та/або його контрагента, податковим органом надано не було.

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов’язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов’язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов’язану сторону певних обов’язків; допускають односторонню відмову від зобов’язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладання з метою, що завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Також, суд зазначає, що з 01.01.2011 року набрала чинності ч. 3 ст. 228 ЦК України, відповідно до якої доводи податкового органу про недійсність правочину, що суперечить інтересам держави, повинні бути доведені рішенням суду, яке набрало законної сили.

В свою чергу, відповідачем не надано до суду доказів щодо недійсності правочинів, укладених між позивачем та контрагентами – ТОВ «Укрпрод-Сервіс» і ТОВ «Базасофт», – а, відтак, враховуючи обставини даної справи, суд дійшов висновку, що відсутні підставі стверджувати про неспричинення реального настання правових наслідків за господарськими операціями між позивачем та вказаними вище контрагентами на підставі їхньої нікчемності.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини позивача з ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак» оформлені належним чином укладеними договорами, які не визнані недійсними в судовому порядку, а також підтверджені виданими контрагентом відповідними, належним чином оформленими первинними документами, у тому числі – податковими накладними, внесеними до Єдиного реєстру податкових накладних. Також, зазначені господарські операції належним чином відображено у податковому та бухгалтерському обліку позивача, що цілком підтверджує реальність здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами – ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак».

З огляду на викладене вище, операції позивача з ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак» здійснені в межах його господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними первинними документами – податковими накладними, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції – факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов’язань та фінансових ресурсів.

Враховуючи зазначене, позивачем виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак».

Більше того, згідно доводів позивача, які не спростовані належними та допустимими доказами відповідача, оригінал зазначеної податкової накладної наявний у позивача та надавався відповідачу під час проведення перевірки.

Відповідно до ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Податковий орган не подав жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, що виключають обґрунтованість заявленої позивачем податкової вигоди – як-то безтоварний характер здійснених операцій, а тому позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на отримання податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Укрпрод-Сервіс» та ТОВ «Базиспак».

Крім вищенаведеного, суд звертає увагу на правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену в інформаційному листі від 20.07.2010 р. № 1112/11/13-10 щодо принципу персональної податкової відповідальності в спорах про податок на додану вартість та принципу добросовісності платника податків, якими визначено, що якщо контрагент не виконав свого зобов’язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавленню платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб’єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок