Справа № 825/2453/13-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2453/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

03 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Чернігівської
обласної державної адміністрації про
визнання протиправним, скасування
розпорядження та поновлення на роботі,
стягнення моральної шкоди та
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до
Чернігівського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Чернігівської обласної державної
адміністрації, в якому просив:

- визнати неправомірними дії
Чернігівської обласної державної
адміністрації щодо виключення його з
кадрового резерву на зайняття посади
головного спеціаліста відділу
взаємодії з правоохоронними органами
та оборонної роботи апарату
Чернігівської обласної державної
адміністрації;

- зобов'язати Чернігівську обласну
державну адміністрацію поновити його в
кадровому резерві на зайняття посади
головного спеціаліста відділу
взаємодії з правоохоронними органами
та оборонної роботи апарату
Чернігівської обласної державної
адміністрації;

- визнати протиправним та скасувати
Розпорядження голови Чернігівської
обласної державної адміністрації від
17.02. 2011 р. № 39-ос про звільнення ОСОБА_2 з
роботи;

- поновити його на посаді провідного
спеціаліста відділу взаємодії з
правоохоронними органами та оборонної
роботи апарату Чернігівської обласної
державної адміністрації;

- стягнути з Чернігівської обласної
державної адміністрації на його
користь середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 17.02.2011р. до дня
поновлення на роботі;

- зобов'язати Чернігівську обласну
державну адміністрацію відшкодувати
йому моральну шкоду в розмірі 490 548 грн.
96 коп. (чотириста дев'яносто тисяч
п'ятсот сорок вісім) гривень дев'яносто
шість копійок і публічно (у будь-якій
формі та в спосіб, що прийнятні для
відповідача) вибачитись за вчиненя
протиправних дій;

- допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення його на
роботі та зобов'язати відповідача
виплати йому заробітну плату за час
вимушеного прогулу за один місяць;

- зобов'язати відповідача подати звіт
про виконання судового рішення та
встановити строк подачі даного звіту.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2013
року в задоволенні вимог даного позову
відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити його позов у
повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Розпорядженням голови Чернігівської
обласної державної адміністрації (далі
- Чернігівська облдержадміністрація)
№474-ос від 04.10.2005 року ОСОБА_2 було
призначено на посаду провідного
спеціаліста відділу взаємодії з
правоохоронними органами та оборонної
роботи апарату облдержадміністрації
(а.с. 11). Свої посадові обов'язки позивач
виконував відповідно до посадової
інструкції провідного спеціаліста
відділу.

Згідно Розпорядження голови
Чернігівської облдержадміністрації
від 6 грудня 2010 року № 425 із
змінами, внесеними Розпорядженням від
16 грудня 2010 року № 443, в апараті
Чернігівської облдержадміністрації
було скорочено 2 посади провідного та
введено 2 посади головного спеціаліста
відділу. Вказане скорочення штатних
одиниці відбулося без скорочення
чисельності посад.

На підставі погодження Кабінету
Міністрів України від 16.08.2010 № 10826/0/2-10 в
структуру апарату Чернігівської
облдержадміністрацій була введена
посада головного спеціаліста з питань
запобігання та протидії корупції
відділу взаємодії з правоохоронними
органами та оборонної роботи апарату
облдержадміністрації без зміни
чисельності, що вимагало перерозподілу
функціональних повноважень між
працівниками відділу разом зі змінами
кваліфікаційних вимог до них.

Не змінюючи загальну чисельність
Чернігівської облдержадміністрації
(чисельність керівництва та апарату
складала 109 чоловік) в її структурі було
проведено скорочення штатів -
відбулась зміна у їх складі за
посадами: замість посад провідного
спеціаліста було введено посади
головного спеціаліста. При цьому,
загальна чисельність працівників
залишилась незмінною.

За даними відділу кадрової роботи
апарату Чернігівської
облдержадміністрації в період з 16
лютого 2010 року до 17 лютого 2011 року
штатна чисельність працівників
облдержадміністрації залишалась
незмінною - 109 чоловік, скорочення
чисельності працівників у вказаний
період не відбувалось.

Розпорядженням голови Чернігівської
облдержадміністрації від 07 грудня 2010
року № 421-ос «Про звільнення ОСОБА_2»
позивача було звільнено з посади
провідного спеціаліста відділу
взаємодії з правоохоронними органами
та оборонної роботи
облдержадміністрації у зв'язку із
скороченням посади (п. 1 ст. 40 Кодексу
Законів про працю України).

Вказане розпорядження не було
реалізоване у зв'язку з хворобою
позивача, у зв'язку з чим 07 лютого 2011
року відповідач видав Розпорядження №
35-ос, яким позивача було звільнено зі
служби за тим же формулюванням.

Позивач заперечує правомірність
спірного Розпорядження відповідача
про його звільнення з посади
провідного спеціаліста відділу
взаємодії з правоохоронними органами
та оборонної роботи Чернігівської
облдержадміністрації, оскільки, на
його думку, роботодавцем не було
дотримано порядку (процедури)
проведення звільнення, визначеного
Кодексом Законів про працю України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року № 9,
інформаційною довідкою
Головдержслужби України від 24.12.2010 року
та роз'ясненням міністерства юстиції
України від 25.01.2011 року.

Крім того, позивач зазначає, що на
момент його звільнення відповідачем не
було складено та затверджено у
визначеному законом порядку новий
штатний розпис, що на думку позивача,
свідчить про відсутність факту
скорочення чисельності або штату
працівників.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, що є складовою права громадян
на працю, регулюються Законом України
«Про державну службу» від 16.12.1993 року №
3723-XII (із змінами та доповненнями).

Згідно із статтею 3 вказаного Закону,
державна служба ґрунтується на таких
основних принципах: служіння народу
України; демократизму і законності;
гуманізму і соціальної справедливості;
пріоритету прав людини і громадянина;
професіоналізму, компетентності,
ініціативності, чесності, відданості
справі; персональної відповідальності
за виконання службових обов'язків і
дисципліни; дотримання прав та
законних інтересів органів місцевого і
регіонального самоврядування;
дотримання прав підприємств, установ і
організацій, об'єднань громадян.

Положенням статті 11 Закону України "Про
державну службу" передбачено, що
державні службовці мають право, серед
іншого, користуватись правами і
свободами, які гарантуються громадянам
України Конституцією і законами
України.

Відповідно до статті 30 Закону України
«Про державну службу», підстави
припинення державної служби можуть
бути загальними, тобто визначеними
Кодексом законів про працю України, та
спеціальними, передбаченими у цій
нормі.

Отже, наявність спеціальних законів не
виключає можливості застосування до
правовідносин, пов'язаних із
проходженням громадянами публічної
служби та її припиненням, окремих норм
трудового законодавства у випадках,
передбачених спеціальними законами.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом даного спору є питання щодо
правомірності звільнення позивача у
зв'язку зі змінами в організації праці
та скорочення чисельності працівників
за пунктом 1 статті 40 Кодексу Законів
про працю України.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 Кодексу
Законів про працю України, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Частиною другою ст. 40 цього Кодексу
встановлено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

За загальним правилом будь-яке
звільнення особи (як у відносинах
публічної служби, так і у звичайних
трудових відносинах) має бути
обґрунтованим, тобто, мати чітко
вказану підставу для звільнення,
передбачену або Кодексом законів про
працю України, або Законом України «Про
державну службу».

Відповідно до роз'яснень пункту 19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 6 листопада 1992
року № 9, розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40
Кодексу Законів про працю України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення. При
реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.1
ст.40 Кодексу Законів про працю України
може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

За наявності цих обставин, розірвання
трудового договору проводиться також з
обов'язковим додержанням
передбаченого статтею 49-2 зазначеного
Кодексу порядку вивільнення
працівників, відповідно до якого вони
попереджаються про наступне
вивільнення не пізніше ніж за два
місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і
праці враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Як вбачається з матеріалів справи, про
майбутнє звільнення позивача було
попереджено своєчасно, про що свідчить
відповідний запис на зворотній стороні
копії Розпорядження Чернігівської
облдержадміністрації від 6 грудня 2010
року № 425 (а.с. 33). Водночас, станом на
07.02.2011р. вакантними залишалися 8 посад
із 109 штатних одиниць.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
"Про державну службу", прийняття на
державну службу на посади третьої -
сьомої категорій, передбачених статтею
25 нього Закону (посада головного
спеціаліста апарату
облдержадміністрації відноситься до
посади 5 категорії відповідно до абзацу
шостий частини другої статті 25 Закону
України "Про державну службу",
здійснюється на конкурсній основі,
крім випадків, коли інше встановлено
законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 25 Закону України "Про
державну службу", обсяг і характер
компетенції на конкретній посаді, роль
і місце посади в структурі державного
органу є основними критеріями
класифікації посад державних
службовців.

Як було вірно зазначено судом першої
інстанції, за освітньо -
кваліфікаційними вимогами, що
містилися в посадовій інструкції
головного спеціаліста відділу,
затвердженій 31.01.11р., позивач на
заміщення вказаної посади
претендувати не міг, оскільки не мав
ані вищої юридичної освіти, ані стажу
роботи в правоохоронних органах не
менше 5 років, або ж стажу державної
служби не менше 7 років.

Згідно наказу Головдержслужби України
від 1 вересня 1999 p. № 65 (в редакції наказу
Головного управління державної служби
України від 21 травня 2004 р. № 74) було
затверджено Довідник Типових
професійно - кваліфікаційних
характеристик посад державних
службовців (саме вказаний Довідник був
основою для розробки посадової
інструкції па посаду головного
спеціаліста відділу взаємодії з
правоохоронними органами та оборонної
роботи), де в розділі "Кваліфікаційні
вимоги" визначено вимоги до освітнього
та освітньо - кваліфікаційного рівня
державного службовця та вимоги до
післядипломної підготовки, необхідні
для виконання покладених на нього
завдань та обов'язків, мінімальні
вимоги до стажу державної служби або
загального стажу роботи, або стажу
тикової (науково - педагогічної) роботи
при цьому в абз. 5 п. 2.5 вказано, що
наведені у цьому розділі вимоги носять
узагальнюючий характер. У разі
необхідності, з урахуванням специфіки
роботи, складу кадрового резерву,
можливостей системи підготовки та
підвищення кваліфікації державних
службовців і конкурсу, що проводиться
при підборі державних службовців,
кваліфікаційні вимоги можуть бути
підвищені з метою призначення на
відповідні посади найбільш
кваліфікованих і досвідчених
кандидатів, оновлення та поліпшення
якісного складу державних службовців
відповідно до потреб державного
управління та місцевого
самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України "Про державну службу", у
державних органах створюється
кадровий резерв для зайняття посад
державних службовців, а також для
просування по службі.

Відповідно до Розпорядження голови
Чернігівської облдержадміністрації
від 22.03.2010 р. № 57-ос було
затверджено кадровий резерв для
державної служби на 2010 рік згідно з
додатками 1-3.

Згідно позиції 5 пункту 36 додатку № 3 до
вказаного Розпорядження до списку
осіб, зарахованих до кадрового резерву
на посади державних службовців апарату
Чернігівської облдержадміністрації на
2010 рік, було включено ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, освіта вища, Костромський
технологічний інститут,
інженер-механік, провідний спеціаліст
відділу взаємодії з правоохоронними
органами та оборонної роботи
облдержадміністрації.

Зазначене розпорядження позивачем у
визначеному законом порядку не
оскаржувалося, про що свідчить
відсутність належним цьому доказів.

Розпорядженням голови Чернігівської
облдержадміністрації від 01.02.2011 р. № №
32-ос було затверджено кадровий резерв
на 2011 рік.

Матеріали справи не містять доказів
наявності заяви позивача про включення
його до кадрового резерву на 2011 рік, а
тому колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідач при звільненні позивача зі
служби за п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про
працю України діяв в межах своїх прав
та у спосіб встановлений
законодавством, у зв'язку з чим
порушень його прав у спірних
правовідносинах не вбачається.

У зв'язку з цим, заявлені позивачем
вимоги колегія суддів знаходить
необґрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що постановлене у справі
рішення суду першої інстанції
ґрунтується на вірно встановлених
фактичних обставинах справи, яким дана
належна юридична оцінка, правильно
застосовані норми матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини, та
не допущено порушень матеріального і
процесуального закону, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи, доводи викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.