Справа № 2а-5411/11/2170
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/67693/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу дочірнього
підприємства "Торговий дім
"Херсон"Компанії з обмеженою
відповідальністю "Інтертрейд груп
Ел.Ел.Сі" (далі - Підприємство)

на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 13.01.2012

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2012

у справі № 2а-5411/11/2170

за позовом Підприємства

до державної податкової інспекції у м.
Херсоні (далі - ДПІ)

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року Підприємство
звернулося до Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 20.09.2011 №
та від 20.09.2011 № .

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 13.01.2012,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26.09.2012, у позові відмовлено з
посиланням на те, що реальність
виконання операцій з поставки
позивачеві товару та експедиторських
послуг у рамках господарських
правовідносин з товариством з
обмеженою відповідальністю «Зернова
компанія «Агромір», з суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_1 та з приватним
підприємством «Фобос Транс»
документально не підтверджується, у
зв'язку з чим зазначені операції не
можуть викликати у позивача податкові
наслідки.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства, дійсним обставинам
справи та наявним у ній доказам,
Підприємство звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані рішення
попередніх судових інстанцій та
задовольнити позовні вимоги. Зокрема,
на обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає про те, що фактичне
виконання господарських операцій з
названими контрагентами
підтверджується необхідними
первинними документами.

ДПІ у відповідності до статті 216
Кодексу адміністративного судочинства
України подано заперечення на
касаційну скаргу, в якому відповідач
зазначає про правильність та
обґрунтованість висновків судів та
просить залишити оскаржувані судові
акти без змін, а скаргу - без
задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення з
урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено позапланову невиїзну
перевірку Підприємства щодо
обґрунтованості відшкодування з
бюджету ПДВ за липень, серпень 2010 року.
За наслідками цієї перевірки
відповідачем було складено акт від
16.09.2011 № 3254/07-0/30768893 та прийнято:

податкове повідомлення-рішення від
20.09.2011 № , за яким Підприємству
визначено суму завищення бюджетного
відшкодування з ПДВ за липень, серпень
2010 року в загальному розмірі 329 972,25 грн.;

податкове повідомлення-рішення від
20.09.2011 № про визначення
платникові суми завищення від'ємного
значення з ПДВ за червень 201 року в
розмірі 95438 грн. та за липень 2010 року - в
розмірі 74861 грн.

Підставою для прийняття цих актів
індивідуальної дії став висновок
податкового органу про незаконне
включення позивачем до податкового
кредиту сум ПДВ за операціями з
придбання товару (жмиху соняшника) у
товариства з обмеженою
відповідальністю «Зернова компанія
«Агромір», суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, а
також сум цього податку у ціні послуг з
експедирування цього вантажу у рамках
господарських правовідносин з
приватним підприємством «Фобос Транс»,
позаяк, за твердженням ДПІ, усі
зазначені операції опосередковані
штучним створенням документообігу з
метою отримання податкової економії
без реального руху активів.

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин) податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 названого Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Слід зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість податкового кредиту
первинною документацією покладений на
платника-покупця товарів (робіт,
послуг), оскільки саме він виступає
суб'єктом, який обчислює кінцеву суму
податку, що підлягає сплаті до бюджету.
Отже, обов'язок довести правомірність
та обґрунтованість зменшення бази
оподаткування ПДВ, у тому числі шляхом
подання документів, які відповідають
критеріям статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», належить
саме позивачу у справі. При цьому
підтверджувальні документи повинні
відображати достовірну інформацію та
підтверджувати реальність виконаної
операції.

Суди обох попередніх інстанцій,
дослідивши представлені учасниками
спору докази та оцінивши їх в
сукупності на підставі статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшли висновку про те, що
правовідносини позивача зі спірними
контрагентами не опосередковувалися
реальним виконанням.

При цьому відсутність реальної
підприємницької діяльності у
правовідносинах Підприємства з
названими постачальниками було
встановлено судами на підставі
дослідження руху активів на шляху від
виробника до позивача. Зокрема, суди
встановили, що фактично придбання
товару здійснювалося позивачем за
ланцюговими поставками за участю
підприємств з ознаками фіктивності,
які мають незадовільний стан
платників, відсутні за
місцезнаходженням, не мають
необхідного майна, основних фондів,
трудових ресурсів для виконання
поставок продукції у відповідних
обсягах. Наведені факти з урахуванням
обізнаності учасників ринку оптової
торгівлі сільгосппродукцією (на якому
здійснює свою діяльність позивач) було
розцінені судами як свідчення штучного
залучення Підприємством низки
посередників до розглядуваних
поставок за наявності прямого руху
активів від виробника до набувача
(позивача у справі).

Вказані обставини позивачем
спростовано не було; жодних доводів
відносно наявності розумної ділової
мети у придбанні жмиху соняшникового
через посередників Підприємством не
зазначено.

Таким чином, суди цілком об'єктивно не
визнали підставою для формування даних
податкового обліку подані позивачем
первинні документи (договори, акти
приймання-передачі, податкові накладні
та товарно-транспортні накладні),
позаяк за відсутності фактичного
виконання господарської операції
формально складені документи не мають
підтверджувальної сили первинної
документації.

Слід також зазначити, що з метою
податкового обліку господарські
операції можуть оформлюватися
будь-якими первинними документами,
зміст яких відповідає вищенаведеним
законодавчим вимогам, та складення
яких відповідає законодавчо
установленим вимогам щодо оформлення
такої операції або звичаєвій практиці.

А відтак з огляду на визначення
транспортно-експедиторської послуги
як роботи, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування (стаття 1 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність») виконання
експедиторських послуг окрім договору
транспортної експедиції, акта
здачі-приймання наданих послуг,
повинно оформлятися, зокрема,
довіреністю на право укладення
договору перевезення від імені
клієнта, договором перевезення,
довіреністю, виданою експедитором
організації-перевізнику на право
отримання вантажу (у разі, якщо
транспортування виконується третьою
особою), перевізними документами.
Перелічені документи дозволяють
достовірно встановити, для яких саме
операцій залучається експедитор.

Однак у розглядуваному випадку
Підприємством не було подано
зазначених документів, а тому за
наявності інших обґрунтованих
сумнівів щодо реального характеру цих
операцій суди цілком об'єктивно не
визнали належним документальним
підтвердженням фактичного виконання
операцій з поставки експедиторських
послуг подані позивачем договори
транспортного експедирування та акти
виконаних послуг, які, до того ж, не
містять конкретного переліку наданих
приватним підприємством «Фобос Транс»
послуг.

Слід зазначити, що у податкових
правовідносинах є неприпустимою
ситуація, яка дозволяла б
недобросовісним платникам за
допомогою інструментів, що
використовуються у цивільно-правових
відносинах, створювати ситуацію
формальної наявності права на
отримання податкової вигоди (у тому
числі шляхом формування податкового
кредиту).

З урахуванням викладеного суди цілком
правомірно відмовили у задоволенні
позову Підприємства.

Доводи заявника касаційної скарги
спрямовані на переоцінку встановлених
обставин справи та оцінених доказів, що
в силу вимог частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України перебуває поза межами
повноважень суду касаційної інстанції,
а відтак підлягають відхиленню.

У зв'язку з цим Вищий адміністративний
суд України не вбачає підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій та задоволення касаційних
вимог.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства "Торговий дім
"Херсон"Компанії з обмеженою
відповідальністю "Інтертрейд груп
Ел.Ел.Сі" залишити без задоволення, а
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 13.01.2012 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2012 у
справі № 2а-5411/11/2170 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько