Справа № 2а-0370/436/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
Справа №
9104/20828/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 04
березня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Горохівському районі
Волинської області про визнання
незаконною вимоги,-

В С Т А Н О В И В :

фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Горохівському районі Волинської
області в якому просив визнати
незаконною вимогу відповідача №-«Ф»
від 04 лютого 2011 року про сплату боргу.

Постановою Волинського
окружного адміністративного суду від 04
березня 2011 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржив його
в апеляційному порядку, вважає, що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що при
надсиланні оскаржуваної вимоги про
сплату боргу відповідачем було
надіслано 04.02.2011 р. одну вимогу за
період з 17.06.2010 по 31.12.2010, чим порушено
вимоги ст. 19 Конституції України та
ч.3ст. 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» згідно якої
територіальні органи Пенсійного фонду
за формою і у строки, визначені
правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Згідно
п.8.2. постанови Правління Пенсійного
фонду України від 19.12.2003 №21-1
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 16.01.2004 за N 64/8663 «Про
затвердження Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України» органи Пенсійного фонду
надсилають страхувальникам вимогу про
сплату недоїмки в таких випадках: а)
якщо дані документальних перевірок
результатів діяльності страхувальника
свідчать про донарахування сум
страхових внесків; б) якщо
страхувальник має на кінець звітного
базового періоду недоїмку зі сплати
страхових внесків; в) якщо
страхувальник має на кінець звітного
періоду борги зі сплати фінансових
санкцій (штрафів) та пені. У випадку «а»"
вимога надсилається одночасно з актом
документальної перевірки. У випадку
«б» вимога надсилається щомісяця
протягом п'яти робочих днів, наступних
за звітним базовим періодом. Вимога
формується на підставі даних особових
рахунків платників на всю суму боргу.

Сума боргу ніякими розрахунками не
підтверджена. При заповненні самої
вимоги відповідачем порушено п. 8.3. цієї
ж постанови, оскільки у вимозі не
вказано номер, бо вимога формується на
підставі актів документарних
перевірок та облікових даних з карток
особових рахунків страхувальників за
формою згідно з додатком 9 цієї
Інструкції (для страхувальника -
юридичної особи) або за формою згідно з
додатком 10 цієї Інструкції (для
страхувальника - фізичної особи).
Відділ надходження доходів органу
Пенсійного фонду України веде реєстр
виданих вимог за формою згідно з
додатком 11. Відповідальними за
збереження інформації у реєстрах вимог
є спеціалісти відділу надходження
доходів. При формуванні вимоги їй
присвоюється порядковий номер, який
складається з трьох частин: 1-а частина -
літери «Ю» (вимога до юридичної особи)
або «Ф» (вимога до фізичної особи), 2-а
частина - порядковий номер (який в
оскаржуваній вимозі відсутній), 3-я
частина - літера «У» (узгоджена вимога).
Вимога формується під одним порядковим
номером до повного погашення сум боргу.

Після формування вимоги та внесення
даних до відповідного реєстру в той
самий день вимога передається
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення діловодства та
архівне зберігання документів для
вручення страхувальнику. Працівник
зазначеного підрозділу в день
отримання вимоги надсилає (вручає) її
страхувальнику, при цьому корінець
вимоги залишається у Пенсійному фонді.
Вимога вважається надісланою
(врученою) юридичній особі, якщо її
передано посадовій особі такої
юридичної особи під підпис або
надіслано листом з повідомленням про
вручення. Вимога вважається надісланою
(врученою) фізичній особі, якщо її
вручено особисто такій фізичній особі
або її законному представникові чи
надіслано листом на її адресу за місцем
проживання або останнього відомого
місця її знаходження з повідомленням
про вручення за порядком оформлення
зазначених поштових відправлень,
установленим Кабінетом Міністрів
України.

Після вручення (отримання інформації
про вручення) вимоги страхувальнику
працівники, на яких покладено обов'язки
з ведення діловодства та архівне
зберігання документів, передають
корінець такої вимоги з відміткою про
вручення відділу надходження доходів.
Цей відділ уносить відповідні дані до
реєстру вимог, підшиває корінець
вимоги до справи страхувальника та: а)
якщо вимога органу Пенсійного фонду
скасовується чи змінюється судом
(господарським судом), то підшиває
примірник (копію) рішення суду
(господарського суду) до справи
страхувальника поряд з корінцем від
вимоги, щодо якого відбувся судовий
розгляд; б) у разі списання недоїмки у
випадках, визначених статтею 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» - копію
рішення про списання.

Зобов'язання страхувальника
сплачувати страхові внески, нараховані
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше ніж через 20 календарних днів
із дня закінчення цього періоду
визначене п.6 ст.20 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» не впливає на
легітимізацію надісланої з порушенням
вимог ст.15 Конституції України
оскаржуваної вимоги. Відповідно у
випадку визнання незаконною вимоги
надісланої з порушенням вимог
нормативних актів, відповідач
зобов'язаний вимагати стягнення
заборгованості виключно відповідно
вимог законодавства України.

Крім того апелянт зазначає, що
оспорювана вимога про сплату боргу
прийнята на підставі змін внесених до
підпункту 4 пункту 8 розділу XV
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», відповідно п.2.
Закону України «Про внесення змін до
законів України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 8 липня 2010 року № 2461-VI
згідно якого фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та
члени сімей зазначених осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом. Сума
страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимачьної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сточуються Страхові внески"

Зазначений вище п.2. Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» прийнятий та
застосований в порядку, що суперечить
вимогам ст.19 Конституції України,
згідно якої органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень тау
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, та ч.1 абз.2., ст.92
Конституції України згідно якого
виключно законами України
встановлюються: ...; система
оподаткування, податки і збори;...» та
абз.3., ст.1 Закону України «Про систему
оподаткування» згідно якого зміни і
доповнення до цього Закону, інших
законів України про оподаткування
стосовно надання пільг, зміни податків,
зборів (обов'язкових платежів),
механізму їх сплати вносяться до цього
Закону, інших законів України про
оподаткування не пізніше, ніж за шість
місяців до початку нового бюджетного
року і набирають чинності з початку
нового бюджетного року. Це правило не
застосовується у випадках зменшення
розміру ставок податків, зборів
(обов'язкових платежів) або скасування
пільг з оподаткування та інших правил,
які призводять до порушення правил
конкуренції та створення податкових
переваг окремим суб'єктам
підприємницької діяльності або
фізичним особам. Будь-які податки і
збори (обов'язкові платежі), які
запроваджуються законами України,
мають бути включені до цього Закону.
Всі інші закони України про
оподаткування мають відповідати
принципам, закладеним у цьому Законі.

Апелянт вважає, що при вирішенні спору
необхідно застосовувати ч.4., ст.9 КАС
України, згідно якого у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України (254к/96-ВР),
закону України, міжнародному договору,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу» тобто,
для встановлення відповідності п.2.
Закону України «Про внесення змін до
законів України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» слід застосувати Закон
1251-ХІІ, який має відповідний предмет
регулювання та відповідно вищу
юридичну силу стосовно спірних
відносин.

З урахуванням викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична
особа-підприємець Горохівською
районною державною адміністрацією
Волинської області 11.01.2008 року, обрав
особливий спосіб оподаткування -
єдиний податок на 2010 рік. Відповідно до
свідоцтва про сплату єдиного податку
серії НОМЕР_1 від 20.12.2010 року має право
на ремонт взуття та щороку сплачує
єдиний податок. 04.02.2011 року управлінням
Пенсійного фонду України в
Горохівському районі винесено вимогу
№ - Ф про сплату боргу ОСОБА_1 зі сплати
страхових внесків в розмірі 1591.20 грн.
станом на 01.02.2011 року.

Розглядаючи рішення суд першої
інстанції вірно врахував, що згідно ст.
14 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що
страхувальниками є роботодавці:
підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства
України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання,
об'єднання громадян, профспілки,
політичні партії (у тому числі філії,
представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи зазначених
підприємств, установ, організацій,
об'єднань громадян, профспілок,
політичних партій, які мають окремий
баланс і самостійно ведуть розрахунки
із застрахованими особами), фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та інші особи (включаючи
юридичних та фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок), які використовують працю
фізичних осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством,
або за договорами цивільно-правового
характер). Стаття 15 вище вказаного
Закону визначає, що платниками внесків
до солідарної системи є
страхувальники, зокрема фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент).
Статтею 5 даного Закону регулюються
відносини, що виникають між суб'єктами
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування. Дія
інших нормативно-правових актів на ці
правовідносини може поширюватись лише
у випадках, передбачених цим Законом,
або в частині, що йому не суперечать.
Виключно цим Законом визначаються:
принципи та структура системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування: коло осіб, які
підлягають загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню;
перелік платників страхових внесків,
їх права та обов'язки: порядок
нарахування, обчислення та сплати
страхових внесків: стягнення
заборгованості за цими внесками.

Законом України «Про внесення змін до
законів України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 8 липня 2010 року № 2461-VI
встановлено, що з моменту набрання ним
чинності, а саме з 17 липня 2010 року
фізичні особи-підприємці. які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок),
сплачують внески до Пенсійного фонду
за себе та членів своїх сімей, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, у розмірі,
що з урахуванням частини фіксованого
або єдиного податку повинен становити
не менше мінімального розміру
страхового внеску за кожну особу та не
більше розміру страхового внеску,
обчисленого від максимальної величини
фактичних витрат на оплату праці
найманих працівників, з якої
сплачуються страхові внески. Тобто,
було встановлено нові розміри
мінімального страхового внеску до
Пенсійного фонду. Вказані зміни до
Закону на сьогоднішній день не визнані
не конституційними.

Відповідно до вище вказаних змін
позивачу Пенсійним фондом було
донараховано страхові внески та у
зв'язку з їх не сплатою винесено
оскаржувану вимогу про сплату боргу.

Крім того судом першої інстанції
правильно зазначено, що ставки,
механізм справляння та пільги щодо
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування встановлені
Законом України «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування», яким разом із Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» не
встановлено такої пільги, як
звільнення від сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування для суб'єктів
підприємницької діяльності, які
перейшли на спрощену систему
оподаткування. Страхові ж внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не входять до системи
оподаткування, на них не поширюється
податкове законодавство, іншим
законодавством не можуть
встановлюватись пільги із нарахування
та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати, а обов'язок
сплачувати страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не зумовлюється статусом
платника податку як суб'єкта
підприємницької діяльності.

Згідно з вимогами ст. 15 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до приведення
законодавства України у відповідність
із цим Законом, закони та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечать цьому Закону. Відповідно до
підпункту 4 пункту 8 вище вказаних
Прикінцевих положень, фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, придбання спеціального
торгового патенту), та члени сімей
зазначених фізичних осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом у фіксованому
розмірі. Підпунктом 2 пункту 8 розділу XV
Прикінцевих положень вище вказаного
закону визначено, що суб'єкти
підприємницької діяльності сплачують
страхові внески, що перераховуються до
солідарної системи на умовах і в
порядку, визначених Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та у розмірах
передбачених для платників збору
Закону України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування», але не
менше мінімального страхового внеску.

Відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» страхові внески
сплачуються фізичними особами -
суб'єктами підприємницької діяльності
щоквартально, протягом 20 календарних
днів, наступним за останнім
календарним днем звітного кварталу.
Базовим звітним періодом для даної
категорії страхувальників за
спрощеною системою є - квартал.

З огляду на викладене суд першої
інстанції підставно дійшов висновку,
що вимога про сплату боргу № - Ф від
04.02.2011 року винесена згідно Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» з
врахуванням змін, внесених Законом
України «Про внесення змін до законів
України «Про Державний бюджет України
на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
08.07.2010 року № 2461. в частині розміру
мінімального страхового внеску, у
порядку, розмірах та у спосіб
визначений чинним законодавством.

При цьому суд першої інстанції вірно
відхилив доводи позивача, що вимога про
сплату боргу направлена йому Пенсійним
фондом, як платнику єдиного податку
суперечить Конституції України. Указу
Президента України від 03 липня 1998 року
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва». «Про податок з
доходів фізичних осіб» від 22 травня 2003
року № 889-1V. «Про систему
оподаткування» від 25 червня 1991 року №
1251-XII. Господарському кодексу України
від 16 січня 2003 року № 436-ІУ. оскільки
зазначені нормативно-правові акти
регулюють питання оподаткування, а
отже дане посилання є помилковим. Крім
того Указ Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» регулює питання
оподаткування суб'єктів малого
підприємництва, а згідно з вимогами ст.
15 Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» до приведення
законодавства у відповідність із цим
законом закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечать цьому закону. Положення ст. 6
зазначеного Указу про звільнення
суб'єктів малого підприємництва, які
сплачують єдиний податок, від збору на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, суперечать закону і
застосуванню не підлягають.

Зважаючи на вище викладене суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог.

З огляду на зазначене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.
198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України,
суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 04
березня 2011 року по справі № 2а/0370/436/11 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 11.07.2014
року