Справа № 2а-9540/09/0470
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/59355/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 05.06.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Центральної міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24.03.2010 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.06.2011

у справі № 2а-9540/09/0470

за позовом Приватного
підприємства „Техвайтер"

до Центральної міжрайонної
державної податкової інспекції у м.
Кривому

Розі

за участю Прокуратури
Саксаганського району м. Кривого Рогу

про скасування податкового
повідомлення рішення

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
„Техвайтер" звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Центральної міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Кривому Розі
про скасування податкового
повідомлення - рішення.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24.03.2010 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.06.2011 постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 24.03.2010
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанцій при вирішенні спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведена
позапланова виїзна перевірка позивача
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2006 по
31.12.2008 та складено акт №746/230/30499/09 від
27.03.2009.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення - рішення: №/0 від
02.04.2009, яким визначено позивачу
податкове зобов'язання з податку на
прибуток підприємств у сумі 1201495 грн.;
№/0 від 02.04.2009, яким визначено
позивачу податкове зобов'язання по
податку на додану вартість у сумі 957751, 50
грн.

Позивачем в порядку
адміністративного оскарження
Державною податковою адміністрацією у
Дніпропетровській області скаргу
платника податку задоволено частково,
нараховані за результатами перевірки
податкові зобов'язання з податку на
прибуток зменшено на 3162 грн., в іншій
частині на суму 1198333 грн. в тому числі
798889 грн. основного платежу та 399444 грн.
штрафних (фінансових) санкцій залишено
податкові рішення без змін та
нараховані за результатами перевірки
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість зменшено в частині 39174
грн. в іншій частині на 918577, 50 грн. в тому
числі 612385 грн. за основним платежем,
306192, 50 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями залишено без змін.

Відповідачем були складені
податкові повідомлення-рішення:
№/2 від 15.07.2009, яким визначено
позивачу податкове зобов'язання по
податку на прибуток підприємств у сумі
1198333 грн.; №/2 від 15.07.2009, яким
визначено позивачу податкове
зобов'язання по податку на додану
вартість у сумі 918577, 50 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", занижено податок на
прибуток за період, який перевірявся у
сумі 800997 грн., пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", занижено податок на додану
вартість за період, який перевірявся у
сумі 638501 грн.

Позивачем протиправно віднесено
до складу валових витрат витрати на
загальну суму 3192502 грн. за
господарськими операціями, оскільки
контрагенти позивача ТОВ „СКС-Трейд",
ТОВ „Оникс ЛТД" мають ознаки
фіктивності, що свідчить про укладання
угод без мети настання реальних
наслідків і зазначені договори
відповідно до п.1.,2 ст.215, п.п.1,5 ст.203
Цивільного кодексу України є
нікчемними і в силу ст.216 ЦК України, не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України „Про
податок на додану вартість" сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту "а" підпункту
7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону, якщо
у наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи
відповідачем не доведено наявності
будь-яких порушень у формуванні
позивачем податкового кредиту, за
наслідками якого Товариством заявлено
до відшкодування оспорювану суму
податку на додану вартість.

Відповідачем також не наведено
жодних доводів та не подано будь-яких
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Доводи скаржників про
обов'язковість наявності такої
підстави для виникнення у платника
права на бюджетне відшкодування, як
факт надмірного надходження
відповідної суми податку до бюджету,
обґрунтовано не було взято до уваги
судовими інстанціями, позаяк в даному
разі виконання контрагентами позивача
обов'язку зі сплати податкових
зобов'язань до бюджету не має правового
значення для вирішення цього спору.

Адже згідно з визначенням, що
міститься у пункті 1.8 статті 1 Закону
України „Про податок на додану
вартість", бюджетне відшкодування - це
сума, що підлягає поверненню платнику
податку з бюджету у зв'язку з надмірною
сплатою податку у випадках, визначених
цим Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (пункт 1.3 статті
1, підпункти 7.4.1 - 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України „Про податок на додану
вартість".

Так, пункт 1.3 статті 1 названого
Закону, даючи визначення платника
податку як особи, яка зобов'язана
утримати та внести до бюджету податок,
визначає при цьому, що податок
сплачується покупцем або особою, яка
імпортує товари на митну територію
України.

З огляду на зазначене слід
зробити висновок про те, що вимога
пункту 1.8 статті 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" щодо
надмірної сплати податку як необхідної
умови бюджетного відшкодування,
стосується платника, який згідно з цим
Законом поніс фактичні витрати по
сплаті податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинним документом є документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою
для віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Поряд з цим, як встановлено судами
попередніх інстанцій та не
заперечується відповідачем, фактичне
виконання спірних контрактів
підтверджується видатковими та
податковими накладними, платіжними
дорученнями.

Придбаний товар обліковано в
бухгалтерському обліку позивача по
рахунку 281 "товари на складі".

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Центральної міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24.03.2010 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.06.2011 у справі № 2а-9540/09/0470 залишити
без задоволення, а судові рішення без
змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Центральної
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24.03.2010 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.06.2011 у справі № 2а-9540/09/0470 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко