Справа № К/9991/74362/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м.
Київ К/9991/74362/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Мойсюка М.І. Іваненко
Я.Л. Тракало В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Чернігівській області про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного
суду Чернігівської області від 18
жовтня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернігівській області, у якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив визнати дії неправомірними і
зобов'язати здійснити перерахунок та
виплатити втрачену частину пенсії
внаслідок порушення строків її
виплати. В обґрунтування позовних
вимог посилався на положення Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» та
просив про задоволення позову.

Постановою Деснянського
районного суду м. Чернігова від 8 травня
2009 року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною ухвалою Апеляційного
суду Чернігівської області від 18
жовтня 2011 року постанову суду першої
інстанції скасовано та закрито
провадження у справі, оскільки така не
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права,
просить оскаржувану ухвалу суду
скасувати та залишити в силі постанову
суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і закриваючи провадження у
справі, апеляційний суд виходив з того,
що дану справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Проте до такого висновку суд дійшов в
порушення норм процесуального права.

У відповідності до частини 2 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції - публічно-правовий спір, у
якому хоча б однією зі сторін є орган
виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції
на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Відповідно частини 1 та пункту 1 частини
2 статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій.

Юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи актів
індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Як убачається з матеріалів справи спір
сторін за своєю суттю зводиться до
оскарження дій відповідача щодо
несвоєчасного та неповного
нарахування пенсійного забезпечення,
яке підлягало до виплати за рішенням
суду. При цьому, інша частина позовних
вимог прямо випливає з попередньої,
тобто вимоги про відшкодування
компенсації внаслідок неналежної
виплати пенсії є невід'ємною частиною
первинних вимог про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії.

Апеляційний суд не надав належної
правової оцінки юридичній природі
позовних вимог ОСОБА_4 та не звернув
увагу на те, що у відповідності з
пунктом 1, 7 Положенням про
Пенсійний фонд України, затвердженим
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року № 384/2011 Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра соціальної
політики України. Пенсійний фонд
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку територіальні
органи.

Тобто з урахуванням наведеного
законодавства та суті заявлених
позовних вимог слід дійти висновку, що
відповідач у справі - Головне
управління Пенсійного фонду України в
Чернігівській області, є
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, суб'єктом
владних повноважень і вирішуючи
питання про нарахування та виплату
пенсійного забезпечення здійснює свої
владні управлінські функції у сфері
публічних правовідносин. Відповідно
позовні вимоги щодо визнання
неправомірності дій та зобов'язання
виплатити компенсацію втраченої
частини пенсії є також
публічно-правовими, а тому їх належить
розглядати в порядку, передбаченому
Кодексом адміністративного
судочинства України судом
адміністративної юрисдикції, з
дотриманням правил предметної та
територіальної підсудності.

Отже висновок апеляційного суду про те,
що спірні правовідносини не містять
ознак спору публічно-правового
характеру, а є цивільно-правовим, не
ґрунтується на чинному процесуальному
Законі.

За таких обставин, апеляційний суд
дійшов помилкового висновку щодо
закриття провадження у справі
застосувавши статтю 203 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому оскаржувана ухвала суду
підлягає скасуванню, а справа
направленню для продовження розгляду.

За приписами частини 1 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу Апеляційного суду
Чернігівської області від 18 жовтня 2011
року скасувати, а справу направити для
продовження розгляду до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало