Справа № К/9991/35949/11-С
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/35949/11

розглянула в письмовому провадженні
касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Шевченківського районного суду міста
Запоріжжя від 27.02.2008 та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24.12.2008 по
справі №2-а-8/08 (№22а-5613/08) за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України у Шевченківському районі міста
Запоріжжя про стягнення недоплаченого
підвищення пенсії та зобов'язання
виплачувати пенсію з урахуванням
підвищення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Шевченківського районного
суду міста Запоріжжя від 27.02.2008,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24.12.2008, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі міста
Запоріжжя про стягнення недоплаченого
підвищення пенсії та зобов'язання
виплачувати пенсію з урахуванням
підвищення відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
ОСОБА_1 15.02.2009 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 05.07.2011
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову Шевченківського
районного суду міста Запоріжжя від
27.02.2008 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.12.2008, прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1
посилається на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, зокрема, частини
четвертої статті 15 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», статті 3 Закону
України «Про підвищення мінімального
розміру пенсії», статей 17 та 19 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії», статей 45 та 55 Закону України
«Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб».

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має правовий
статус члена сім'ї загиблого
військовослужбовця, що
підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_1, та відповідно до частини
четвертої статті 15 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» має право на
підвищення до пенсії у розмірі 150
процентів мінімальної пенсії за віком.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що при розрахунку
підвищення до пенсії, передбаченої
частиною четвертою статті 15 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
застосуванню підлягав саме розмір
такого підвищення, встановлений
постановами Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 №831, від 10.11.200 №1686 та
від 03.01.2002 №1, які і застосовувалися
Управлінням Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі міста
Запоріжжя.

Проте, суд касаційної інстанції з
такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій не погоджується,
вважає їх помилковими та передчасними
з наступних підстав.

Частиною четвертою статті 15 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» (в
редакції на момент виникнення спірних
відносин) встановлено, що членам сімей,
зазначеним у пункті 1 статті 10 цього
Закону, а також дружинам (чоловікам)
померлих інвалідів Великої
Вітчизняної війни, які не одружились
вдруге, пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 150
процентів мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, вихідним критерієм
розрахунку підвищення до пенсії у
зазначений період виступала
мінімальна пенсія за віком, розмір якої
до 1 січня 2004 року визначався за
правилами частини 3 статті 19 Закону
України «Про пенсійне забезпечення», а
з 1 січня 2004 року - згідно з частиною 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» в розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

В пункті 2 Постанови від 03.01.2002 №1
Кабінет Міністрів України установив
розміри сум, з яких проводиться
розрахунок підвищення до пенсії за
вислугу років, усупереч положенням
зазначених статей цих законів, причому
ці суми не відповідають розмірам
мінімальної пенсії за віком.

Положення частини 3 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» про те,
що мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, на думку колегії суддів, не є
перешкодою для застосування
зазначеної величини (мінімального
розміру пенсії за віком) для розрахунку
інших пов'язаних із нею пенсій чи
доплат, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого мінімального
розміру пенсії за віком, крім
передбаченого частиною 1 цієї статті.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення до пенсії за вислугу років,
передбаченого частиною четвертою
статті 15 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», застосуванню
підлягав розмір мінімальної пенсії за
віком, визначений відповідно до
положень частини 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», а до
прийняття цього Закону відповідно до
положень частини 3 статті 19 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий розгляд є порушення
норм процесуального права, які
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення нових обставин
вимагає дослідження доказів, що
знаходиться поза межами касаційного
розгляду справи, встановлених статтею
220 Кодексу адміністративного
судочинства України, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції із скасуванням
ухвалених судових рішень судів
попередніх інстанцій як таких, що не
відповідають статті 159 цього Кодексу.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене, повно і
всебічно перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, вирішити чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 210, 222, 223, 227, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Шевченківського районного
суду міста Запоріжжя від 27.02.2008 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.12.2008 по справі №2-а-8/08 (№22а-5613/08)
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ Н.Г.
Пилипчук