Справа № 2а-2370/4490/12
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2014 р. м. Київ
К/800/22495/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Чалого С. Я.

Логвиненка А.О.

Маслія В.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області на постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 24
грудня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26 лютого 2013 року у справі за позовом
управління Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у м. Звенигородка про
стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року, позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з Звенигородського
відділення Виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання України на
користь управління Пенсійного фонду
України в Звенигородському районі
Черкаської області кошти на виплату
пенсії з інвалідності громадянам,
каліцтво яким заподіяно на
підприємствах, розташованих на
території країн Співдружності
незалежних Держав, сплаченої
управлінням Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області ОСОБА_4 за період з 01.08.2012 до
31.10.2012 в сумі 2394 (дві тисячі триста
дев'яносто чотири) грн. 54 коп. та ОСОБА_5
за період з 01.08.2012 до 31.10.2012 в сумі 2583 (дві
тисячі п'ятсот вісімдесят три) грн. 69
коп.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції,
управління Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області звернулось з касаційною
скаргою, у якій просить їх скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права
та прийняти нове рішення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується наявними у справі
матеріалами, за період з серпня 2012 року
по жовтень 2012 року управлінням
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області понесені витрати з виплати
державної адресної допомоги згідно
постанови Кабінету Міністрів України
«Деякі питання пенсійного
забезпечення громадян» №265 від 26.03.2008
року на загальну суму 87 373 грн. 82 коп.

При проведенні щомісячної звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, відповідачем не прийнято
до відшкодування виплачені позивачем
суми державної адресної допомоги
перелічені вище на загальну суму 87 373
грн. 82 коп., в підтвердження чого
позивачем надані таблиці розбіжностей
до довідок про відшкодування витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, за відповідний період.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що адресна допомога, як окремий
вид соціальної допомоги, не входить до
складу розміру пенсії по інвалідності
та пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, а тому
дійшли висновку, що Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України не може нести
витрати на виплату державної адресної
допомоги, однак вказали про обов'язок
Фонду відшкодувати потерпілим на
виробництві та членам їх сімей
матеріальну і моральну (немайнову)
шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я
незалежно від того, чи сплачували цьому
Фонду страхові платежі підприємства.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з такими висновками судів
попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

З аналізу змісту Постанови Кабінет
Міністрів України «Деякі питання
пенсійного забезпечення громадян» №265
від 26.03.2008 року, вбачається, що адресна
допомога, як окремий вид соціальної
допомоги не входить до складу розміру
пенсії по інвалідності та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Пунктом 4 вказаної вище постанови КМУ
встановлено, що виплата щомісячної
державної адресної допомоги
здійснюється за рахунок коштів, з яких
виплачується пенсія або державна
соціальна допомога. Водночас,
страхування від нещасного випадку є
самостійним видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, за допомогою
якого здійснюється соціальний захист,
охорона життя та здоров'я громадян у
процесі їх трудової діяльності.

Таким чином, оскільки адресна допомога
не входить до складу розміру пенсії по
інвалідності та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, - відповідач не
може нести витрати на її виплату.

Згідно з п.2 ст.7 Закону України «Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
22.02.2001 № 2272-ІІІ (далі -Закон № 2272-ІІІ)
Фонд сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги працівникам (членам
їх сімей), які потерпіли на виробництві
до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли
відповідні підприємства передали в
установленому порядку цьому Фонду
документи, що підтверджують право цих
працівників (членів їх сімей) на такі
страхові виплати та соціальні послуги,
або коли таке право встановлено в
судовому порядку. Потерпілі, документи
яких не передані до Фонду, продовжують
отримувати належні виплати та
соціальні послуги від свого
роботодавця, ПФУ та Фонду.

Частиною 2 статті 2 Закону № 1105-XIV
встановлено, що особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому, право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві із застрахованою особою
або виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Згідно з абз. 2 та 3 п.3 Прикінцевих
положень Закону № 1105-XIV відшкодування
шкоди, медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом також
зазначеним у статті 8 цього Закону
особам, які потерпіли до набрання ним
чинності та мали право на зазначені
страхові виплати і соціальні послуги.

Вся заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання чинності Законом № 1105-XIV
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника,
Фондом.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та з матеріалів справи
вбачається, що на обліку позивача
перебуває: ОСОБА_4, який отримує пенсію
з інвалідності у зв'язку з отриманим
трудовим каліцтвом. ОСОБА_4 працював в
СУ-58 «Мегионнефтепромстрой», п.
Радужний, Нижнєвартовського району
Тюменської області РРФСР
Слюсарем-монтажником 4 розряду. Факт
нещасного випадку на виробництві
підтверджується актом форми Н-1 від
23.11.1984 року №2.

Також на обліку позивача перебуває
ОСОБА_5, яка отримує пенсію з
інвалідності у зв'язку з отриманим
трудовим каліцтвом., остання працювала
на Владивостоцькому фарфоровому
заводі у м. Владивосток РРФСР
маркувальником 2 розряду. Факт
нещасного випадку на виробництві
підтверджується актом форми Н-1 від
23.11.1974 року №1).

За період серпень-жовтень 2012 року
позивачем було виплачено пенсію з
інвалідності у зв'язку з отриманим
трудовим каліцтвом ОСОБА_4 в розмірі 2394
грн. 54 коп., ОСОБА_5 в розмірі 2583 грн. 69
коп. Правомірність призначення такого
виду пенсії відповідачем не
оскаржувалась.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій вірно зроблено висновок, що у
цьому випадку обов'язок Фонду
відшкодувати потерпілим на
виробництві та членам їх сімей
матеріальну і моральну (немайнову)
шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я,
не залежить від того, чи сплачували
цьому Фонду страхові платежі
підприємства, що ліквідувалися, та на
яких було ушкоджено здоров'я
потерпілого.

Отже, страховиком, який має виплачувати
пенсію з інвалідності особі, яка стала
інвалідом від нещасного випадку на
виробництві на території колишніх
республік СРСР, а в разі виплати такої
органами Пенсійного фонду України -
відшкодувати останньому витрати, є
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами попередніх
інстанцій повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права. Доводи касаційної скарги
висновків суду не спростовують. За
таких обставин підстав для задоволення
касаційної скарги судова колегія не
вбачає.

Згідно з частиною першою статті 224 КАС
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області залишити без задоволення, а
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: