Справа № 2а-6517/10/1570
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/66667/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

Розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Приватного підприємства „Діоніс" на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011

у справі № 2а-6517/10/1570

за позовом Приватного
підприємства „Діоніс"

до Державної податкової
інспекції у Малиновському районі м.
Одеси,

Головного управління
державного казначейства України в
Одеській

області

про скасування податкового
повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Діоніс"
звернулась до Одеського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Малиновському районі м. Одеси,
Головного управління державного
казначейства України в Одеській
області про скасування податкового
повідомлення - рішення: №/0 від
22.01.2010; №/1 від 15.04.2010 та стягнення
коштів.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14.02.2011
позовні вимоги задоволено частково,
скасовано податкові
повідомлення-рішення №/0 від
22.01.2010; №/1 від 15.04.2010, стягнуто з
Державного бюджету України через
Головне управління державного
казначейства України в Одеській
області на користь Приватного
підприємства „Діоніс" заборгованість
з бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за серпень та вересень
2008 року у розмірі 62642, 44 грн., в
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено. Постановою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14.02.2011
скасовано, прийняте нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції позивач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду апеляційної інстанції
та залишити в сил постанову суду першої
інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судом апеляційної інстанції при
вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем у серпні та
вересні 2008 року подало до Державної
податкової інспекції податкові
декларації та заяви про бюджетне
відшкодування податку на додану
вартість за серпень 2008 року на суму 19625
грн. та за вересень 2008 року на суму 148547
грн.

Відповідачем були проведені
позапланові виїзні перевірки з питань
достовірності нарахування сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за серпень та вересень
2008 року, яке виникло за рахунок
від'ємного значення податку на додану
вартість, що декларувалося у липні та
серпні 2008 року.

За результатами перевірок
відповідачем було складено довідки від
05.12.2008 та від 18.12.2008, якими було
підтверджено правомірність заявленого
позивачем бюджетного відшкодування.

Податок на додану вартість за
зазначений період позивачу не був
відшкодований.

Відповідачем була проведена
додаткова документальна перевірка
позивача з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на розрахунковий рахунок за
серпень та вересень 2008 року та складено
акт від 25.12.2009.

За результатами перевірки
відповідачем прийняте податкове
повідомлення-рішення: №/0 від
22.01.2010, яким позивачу було зменшено
бюджетне відшкодування по податку на
додану вартість за серпень 2008 року на
суму 9635, 85 грн., та за вересень 2008 року на
суму 53006, 59 грн.

В порядку адміністративного
оскарження скарга позивача залишена
без задоволення та прийнято податкове
повідомлення-рішення №/1 від
15.04.2010.

Перевіркою встановлено, що
заявлена позивачем до відшкодування
сума податку на додану вартість не
підтверджується податковими
зобов'язаннями постачальників
продукції.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7
Закону України „Про податок на додану
вартість", сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом пп. "а" пп. 7.7.2 п. 7.7 цієї ж
статті Закону, якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи Державною
податковою інспекцією не доведено
наявності будь-яких порушень у
формуванні позивачем податкового
кредиту, за наслідками якого
Товариством заявлено до відшкодування
оспорювану суму податку на додану
вартість.

Відповідачем також не наведено
жодних доводів та не подано будь-яких
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Доводи скаржника про
обов'язковість наявності такої
підстави для виникнення у платника
права на бюджетне відшкодування, як
факт надмірного надходження
відповідної суми податку до бюджету,
обґрунтовано не було взято до уваги
судовими інстанціями, позаяк в даному
разі виконання контрагентом позивача
обов'язку зі сплати податкових
зобов'язань до бюджету не має правового
значення для вирішення цього спору.

Адже згідно з визначенням, що
міститься у п. 1.8 ст. 1 Закону України
„Про податок на додану вартість",
бюджетне відшкодування - це сума, що
підлягає поверненню платнику податку з
бюджету у зв'язку з надмірною сплатою
податку у випадках, визначених цим
Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (п. 1.3 ст. 1, пп. 7.4.1,
пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про
податок на додану вартість").

Так, п. 1.3 ст. 1 Закону, даючи
визначення платника податку як особи,
яка зобов'язана утримати та внести до
бюджету податок, визначає при цьому, що
податок сплачується покупцем або
особою, яка імпортує товари на митну
територію України.

З огляду на зазначене слід
зробити висновок про те, що вимога п. 1.8
ст. 1 Закону України „Про податок на
додану вартість" щодо надмірної сплати
податку як необхідної умови бюджетного
відшкодування, стосується платника,
який згідно з цим Законом поніс
фактичні витрати по сплаті податку.

З урахуванням принципу
персональної відповідальності
підстави для позбавлення такого
платника права на включення до
податкового кредиту та отримання з
бюджету надмірно сплачених сум податку
у зв'язку з невиконанням іншими
платниками податку - постачальниками
по ланцюгу - покладеного на них законом
обов'язку щодо внесення до бюджету
сплачених покупцем сум податку в ціні
придбання товарів (послуг) відсутні.

Зазначене судом апеляційної
інстанції при постановленні
оскаржуваного судового рішення взято
до уваги не було, що призвело до
безпідставного скасування рішення
суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Приватного підприємства „Діоніс" на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011 у
справі № 2а-6517/10/1570 слід задовольнити,
постанову суду апеляційної інстанції
скасувати, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
14.02.2011 залишити без змін.

Керуючись ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства „Діоніс" задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011 у
справі № 2а-6517/10/157 скасувати.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14.02.2011 у
справі № 2а-6517/10/1570 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко