Справа № 808/8804/13-а
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2014 рокусправа № 808/8804/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Фастовської М.А.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську апеляційну скаргу
громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_3
на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом громадянина Республіки Гвінея
ОСОБА_3 до Державної міграційної служби
України, третя особа: Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, Головне управління Державної
міграційної служби України в
Запорізькій області про скасування
рішення від 05 листопада 2012 року №563-12 та
зобов'язання переглянути рішення у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 04 березня
2014 року у задоволенні позовних вимог
громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_3
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, громадянин
Республіки Гвінея ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, у якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскарженої постанови, не знаходить
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, громадянин Гвінеї ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в країні Гвінея,
за національністю гвінеєць, за
віросповіданням - мусульманин,
неодружений, до України прибув 30.08.2008
повітряним транспортом до м. Одеса на
підставі студентської візи (а.с.95-100,
101-105).

09.04.2012 року ОСОБА_3 звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області із
заявою-анкетою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.89-90).

Серед обставин, які змусили звернутися
з заявою про надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, вказав, що в
Гвінеї розпочалася війна, його батько
приймав активну участь в акціях проти
діючого в країні режиму. В січні 2008 року
будинок його батьків був розстріляний.
Тому його життю і життю його сім'ї
загрожує небезпека.

З позивачем двічі проводилися
співбесіди - 17.04.2012 та 22.06.2012 (а.с.107-112,
134-136), на яких позивач підтвердив
підстави для надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту.

Рішенням від 05 листопада 2012 року № 563-12
Державна міграційна служба України
відмовила позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу 4 частини 1
статті 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 13 цього Закону - відсутні.

Підставою для прийняття такого рішення
був висновок Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 18.07.2012 №
03-12/04 (а.с.48-50).

Правовий статус біженця та особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні, порядок надання,
втрати та позбавлення цього статусу,
встановлення державних гарантій
захисту біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту визначено Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 статті 1 Закону
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено,
що до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Частиною 11 статті 9 Закону передбачено,
що після вивчення документів,
перевірки фактів, повідомлених особою,
яка подала заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В матеріалах справи наявний
мотивований висновок Головного
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області від 18.07.2012 № 03-12/04, яким
рекомендовано Державній міграційній
службі України прийняти рішення про
відмову позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку відносно того, що
відповідачем вмотивовано відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

У висновку Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 18.07.2012 №
03-12/04 міститься виклад аналізу
загальної несприятливої ситуації в
Гвінеї, яким встановлено, що в грудні 2010
року до влади в Гвінеї прийшов обраний
демократичним шляхом президент Альф
Конде, який поступово зміцнює і
демократизує напружену політичну
ситуацію в Гвінеї, вагомо поліпшився
стан судової системи та рівень
корупції в державних органах значно
зменшився.

Також у висновку зазначено, що дійсно в
грудні 2008 року до влади шляхом
державного перевороту прийшов
президент Дадіс Камара, який встановив
авторитарний, жорстокий режим
правління, у зв'язку з чим розпочалося
політичне та військове протистояння
між діючою владою та опозицією. Батько
позивача під час правління президент
Дадіс Камара був призначений на посаду
Голови комітету конфліктів Гвінеї та
отримав звання полковника. А оскільки
батько працював на посаді на одну із
гілок ООН, що входить до міжнародної
організації, то виїзд батька з Гвінеї
слід розглядати як робочу
необхідність, а не вимушену дію. Мати
позивача виїхала із Гвінеї до Марокко у
2007 році, а військовий конфлікт
розпочався в 2008 році, тобто, мати
покинула Гвінею ще до початку
військових подій у Гвінеї, що свідчить
про те, що вказаний виїзд був
добровільним. Сестра заявника виїхала
до Марокко в 2008 році на навчання в
медичному університеті, а не у зв'язку з
переслідуванням сім'ї. Крім того
встановлено, що на будинок ОСОБА_3
військові напали в січні 2008 року, а
виїхав він з країни походження лише в
серпні 2008 року, що дає змогу вважати, що
причиною виїзду з Гвінеї є навчання в
Україні, а не переслідування з боку
влади. У висновку також зазначено, що
ОСОБА_3 користується захистом країни
своєї громадянської належності,
оскільки безперешкодно отримав
національний паспорт, виданий 18.10.2011
року відповідними органами м.Конакрі в
Гвінеї, отже має можливість
повернутися на батьківщину, а чинна
влада країни громадянської належності
забезпечує його права.

З наданої позивачем інформації видно,
що причини, на які посилається ОСОБА_3,
не відповідають критеріям
законодавства, згідно з якими
надається статус біженця або
додатковий захист.

З матеріалів особової справи
вбачається, що позивач за жодною з
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджується,
інформаційні матеріали носять
загальний характер, не містять подій
переслідування саме заявника.

Аналіз матеріалів особової справи з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин
свідчать, що не існує розумної
можливості того, що позивачу буде
причинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі його повернення в
країну громадянської належності.
Позивач не тікав від небезпеки, рятуючи
своє життя, а залишив територію Гвінеї
добровільно - у зв'язку з приїздом на
навчання.

Вперше із заявою про надання статусу
біженця в Україні ОСОБА_3 звернувся
лише 02.09.2010 до Управління міграційної
служби у Харківській області, тобто
після того, як позивач був відрахований
з навчального закладу та щодо позивача
прийнято рішення про видворення за
межі України. Обставини, на які
покликається позивач як на підставу
для надання йому статусу біженця, як
зазначає сам позивач, виникли ще в
січні 2008 року, а не під час перебування
його в Україні. А відтак вказане
підтверджує, що позивач звернувся із
заявою про визнання біженцем з метою
залишитися в Україні, а не у зв'язку з
наявністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань.

Отже, рішення відповідача від
05.11.2012 № 563-12 є законним та
обґрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку
відносно доводів позивача про те, що
він є звільненим від сплати єдиного
внеску є безпідставними, а позовні
вимоги є такими, що не підлягають
задоволенню.

За таких обставин, суд вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом
першої інстанції фактичні обставини
справи та обрану правову позицію, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Громадянина
Республіки Гвінея ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає
законної сили відповідно до ст. 254 КАС
України та може бути оскаржена
відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко