Справа № К/9991/47553/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/47553/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В.,
Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., розглянувши
в порядку письмового провадження
касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 18
березня 2010 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації про зобов'язання
постановити у чергу для отримання
компенсації за будинок,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2008 року позивачка звернулася
до суду із зазначеним позовом до
відповідача. Просила зобов'язати
відповідача поставити її у чергу для
виплати грошової компенсації за
втрачене домоволодіння АДРЕСА_1 в
розмірі 62837 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
їй на праві приватної власності
належав будинок, який знаходиться у
третій зоні радіаційного забруднення і
з якого вона переселилася у «чисту»
зону, тому має право на компенсацію
вартості за втрачений у зв'язку з
переселенням будинок.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 10 грудня
2008 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 березня
2010 року скасовано постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 10
грудня 2008 року та прийнято нову
постанову про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права та залишення в
силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах касаційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивачка є власницею
нерухомого майна, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України № 106 від 23 липня 1991 року
с. Левковичі віднесено до зони
гарантованого добровільного
відселення.

Позивачка передала вказане нерухоме
майно на баланс Левковицької сільської
ради і на підставі направлення
переселилася із зони радіоактивного
забруднення на нове місце проживання.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що постійне
проживання та реєстрація позивачки в
місці переселення свідчать про
забезпеченість її житлом.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що оскільки позивачкою не надано
документ, який підтверджує
забезпеченість її житлом у місці
переселення, то постановити її в чергу
для виплати компенсації за втрачене
майно немає підстав.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» кожен
громадянин, який проживає у зоні
гарантованого добровільного
відселення, має право на підставі
наданої йому об'єктивної інформації
про радіаційну обстановку, дози
опромінення і можливі їх наслідки для
здоров'я самостійно приймати рішення
про дальше проживання на цій території
чи відселення.

Громадянам, які прийняли рішення про
виїзд із зони гарантованого
добровільного відселення, створюються
умови для відселення.

Право на самостійне переселення (до
створення умов для відселення) мають
громадяни, які проживають у зонах
безумовного (обов'язкового) та
гарантованого добровільного
відселення, а також сім'ї, які
проживають у зоні посиленого
радіоекологічного контролю, у складі
яких є вагітні жінки або діти до 18
років, за умови, що вони за медичними
показниками, які визначаються
Міністерством охорони здоров'я
України, проживати в цій зоні не можуть,
або у разі перевищення індивідуальної
ефективної еквівалентної дози
опромінення людини понад 70 мЗв (7 бер) за
життя.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
компенсація громадянам за втрачене у
зв'язку з евакуацією, відселенням або
самостійним переселенням відповідно
достатті 4 цього Закону майно включає:
грошову компенсацію у повному розмірі
вартості жилих, дачних, садових
будинків, гаражів, господарських
будівель та споруд, яка здійснюється за
цінами, встановленими на момент
припинення права власності.

Порядок виплати компенсацій,
передбачених пунктами 1 і 6 частини
першої цієї статті, встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 35 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
Постановою Кабінету Міністрів України
від 15 липня 1997 року № 755 затверджено
Положення «Про порядок виплати
компенсації громадянам за втрачене
нерухоме майно у разі відселення або
самостійного переселення з
радіоактивно забруднених територій»,
яким визначено механізм виплати
грошової компенсації за втрачене
нерухоме майно.

Згідно з п. 3 вказаного положення для
отримання компенсації переселенець
повинен подати до
райдержадміністрації (виконавчого
органу міської ради міста обласного
підпорядкування) за місцем відселення:
копію ордера на житлове приміщення, яке
надається (надано) у зв'язку з
переселенням (незалежно від того, на
кого з членів сім'ї виписано ордер), або
копію договору купівлі-продажу, який
підтверджує факт придбання
переселенцем житлового будинку
(квартири), або копію акта введення в
експлуатацію житлового будинку у разі
індивідуального будівництва, або копію
рішення обласної або районної
державної адміністрації про передачу
переселенцю будинку садибного типу,
незавершеного будівництвом, передачу
якого у власність здійснено згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 червня 1997 року № 637 «Про порядок
передачі у приватну власність громадян
незавершених будівництвом будинків
садибного типу», або копію свідоцтва
про право власності на житло, яке
переселенець отримав після
переселення у спадщину або шляхом
дарування, або інші документи, які
підтверджують забезпеченість
переселенця житлом у місці
переселення; свідоцтво про право
власності на майно у місці відселення
та документи про оцінку вартості,
визначену згідно з пунктом 2 цього
Положення; довідку про передачу майна
відповідному органу місцевого
самоврядування (сільській, селищній,
міській раді, або їх виконавчим
органам) місця відселення; довідку про
склад сім'ї і прописку з місця
переселення.

З викладеного випливає, що суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог, оскільки позивачкою не
було надано документ на підтвердження
забезпеченості переселенця житлом у
місці переселення відповідно до п. 3
Положення «Про порядок виплати
компенсації громадянам за втрачене
нерухоме майно у разі відселення або
самостійного переселення з
радіоактивно забруднених територій»,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 15 липня 1997 року №
755, а відтак правомірною є відмова
відповідача щодо постановки позивачки
на чергу для виплати компенсації за
втрачене майно.

Розгляд відповідачем даного питання у
встановленому порядку можливий у разі
надання позивачем усіх документів,
визначених пунктом 3 Положення «Про
порядок виплати компенсації
громадянам за втрачене нерухоме майно
у разі відселення або самостійного
переселення з радіоактивно
забруднених територій».

Згідно частини 1 статті 220 КАС України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу,
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судового рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права безпідставні, не
ґрунтуються на доказах та матеріалах
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18 березня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк