Справа № 2а-0870/11625/11
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року
м. Київ К/800/50436/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Карася О.В., Сіроша М.В.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Жовтневому районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 9 жовтня 2012 року

у справі № 2а-0870/11625/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юкун»

до Державної податкової
інспекції у Жовтневому районі

м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області

про визнання протиправним
та скасування податкового

повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЮКУН» (надалі також -
позивач, ТОВ «ЮКУН») звернулось до суду
з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Запоріжжя
(правонаступник - Державна податкова
інспекція у Жовтневому районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області
надалі - відповідач, ДПІ) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 19
серпня 2011 року №.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року адміністративний позов
задоволено у повному обсязі. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 19 серпня 2011
року №.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 9 жовтня 2012 року апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Запоріжжя
залишено без задоволення, а постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 9 жовтня 2012 року і ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкового повідомлення-рішення, з
приводу правомірності якого виник
спір, стали висновки відповідача,
викладені в акті перевірки від 4 серпня
2011 року №173/23-2/32585126, про порушення
позивачем вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.6
статті 198, пункту 200.1 статті 200
Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України, тут і надалі - в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), внаслідок чого
занижено суму податку на додану
вартість, яка підлягає перерахуванню
до сплати в бюджет на загальну суму 624 717
грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно відображено в
податковому обліку податковий кредит
по господарський операціях з
ПП «Виробничо-комерційна фірма
«ОСТ-ГРАНД» та ТОВ «ТРАНС НАФТА»,
оскільки господарські операції між
позивачем та зазначеним підприємством
не були реальними.

Так, відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду,
згідно вимог пункту 198.3 статті 198 ПК
України, визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою використання їх у
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою для
висновку про відсутність реального
виконання підрядних робіт за Договором
від 14 квітня 2011 року №1404-10 ПП
«Виробничо-комерційна фірма
«ОСТ-ГРАНД», стали висновки про те, що
виконання підрядних робіт
здійснюватись не могло, зважаючи на
відсутність у останнього достатньої
кількості працівників, основних
засобів та місця розташування у
м. Київ.

При цьому, належних доказів на
підтвердження зазначених обставин ДПІ
не надано.

Доводи відповідача про відсутність у
спірного постачальника задекларованих
основних засобів, персоналу самі по
собі не є доказом безтоварності
господарських операцій за участю цього
постачальника; ці доводи є оцінкою
контрагента, за дії та поведінку якого
позивач не може нести
відповідальність. Крім того, у
комерційній діяльності виконання
поставок товарів, робіт, послуг не
завжди вимагає наявності власних
основних та транспортних засобів,
значної кількості персоналу; звичаями
ділового обороту встановлені й інші
можливості залучення матеріальних
ресурсів без реєстрації в
уповноважених органах (як-от - на умовах
оренди, найму за цивільними договорами
тощо). При цьому, чинне законодавство не
зобов'язує суб'єкта господарювання
звести господарську діяльність, що
полягає у здійсненні підрядних
(будівельних) робіт за своїм місцем
розташування.

Разом з тим, у ході розгляду справи,
судами попередніх інстанцій, на
підставі доказів, що містяться у
матеріалах справи (податкові накладні,
видаткові накладні, акти виконаних
робіт, довідки про вартість виконаних
робіт, кінцеві відомості ресурсів)
зробили правильний висновок про
документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій, що передбачали здійснення
ремонтно-будівельних робіт.

При цьому, як свідчать наявні
матеріалах справи докази, необхідність
отримання позивачем послуг від ПП
«Виробничо-комерційна фірма
«ОСТ-ГРАНД» зумовлена укладенням
договору від 26 лютого 2010 року № 94
(УСиСР) з ВАТ «Мотор Січ», за змістом
якого позивач взяв на себе зобов'язання
виконати ремонтно-будівельні роботи.

Щодо господарських операцій ТОВ «ТРАНС
НАФТА» з позивачем, то судами
попередніх інстанцій встановлено, що
між позивачем і зазначеним
контрагентом був укладений договір
купівлі-продажу нафтопродуктів від 12
січня 2011 року №11. З огляду на те, що
документів на підтвердження
перевезення придбаного товару
позивачем надано не було, відповідач
прийшов висновку про відсутність
господарської операції між позивачем
та ТОВ «ТРАНС НАФТА».

Разом з тим, в ході розгляду справи
позивачем на підтвердження реальності
господарських операцій було надано
пакет первинних документів, які
повністю підтверджують реальність
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «ТРАНС НАФТА». Відповідач не
ставив під сумнів правильності
оформлення зазначених первинних
документів, які стали підставою для
формування податкового кредиту.

Крім того, в ході розгляду справи
відповідачем не наводились доводи, які
б свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли свідчити
про не пов'язаність операцій
(здійсненої передоплати) з
господарською діяльністю позивача, про
невчинення операцій, про відсутність
факту поставки товару, а також про те,
що вчинення зазначених операцій не
було обумовлено розумними
економічними причинами (цілями
ділового характеру), а дії позивача та
його ТОВ «ТРАНС НАФТА» були спрямовані
на отримання необґрунтованої
податкової вигоди.

Більше того, як встановлено судами
попередніх інстанцій, придбаний у ТОВ
«ТРАНС НАФТА» товар позивач
реалізовував іншим суб'єктам
господарювання, що підтверджується
договором купівлі-продажу
нафтопродуктів, видатковими та
податковими накладними.

За таких обставин, з огляду на те, що у
позивача наявні первинні документи,
які повністю підтверджують товарність
господарських операцій ТОВ «ТРАНС
НАФТА», та з яких слідує, що за
результатами господарської операції
відбувся фактичний рух активів та
зміни у власному капіталі чи
зобов'язаннях платника податків, -
юридично правильним є висновок про те,
що відсутність товарно-транспортних
накладних не може бути єдиною
підставою для висновків про
відсутність господарської операції.

За таких обставин, податкове
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір,
прийняте відповідачем необґрунтовано.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Жовтневому районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області
відхилити, а постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від
27 лютого 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 9 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
О.В. Карась

М.В. Сірош