Справа № 2а-13291/10/7/0170
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року м. Київ
К/9991/50568/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Голубєвої Г.К.

Маринчак Н.Є.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Євпаторії
Автономної Республіки Крим на
постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 29.11.2010 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2011

у справі 2а-13291/10/7/0170

за позовом Установи "28 управління
начальника робіт"

до Державної податкової
інспекції в м. Євпаторії Автономної
Республіки

Крим

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Установа "28 управління начальника
робіт" звернулась до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з позовом до Державної
податкової інспекції в м. Євпаторії
Автономної Республіки Крим про
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 29.11.2010, яка залишена
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 11.07.2011 позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
Державною податковою інспекцією у м.
Євпаторія було проведено
документальну невиїзну перевірку
позивача з питань повноти нарахування
податку на додану вартість за квітень
2010, травень 2010, червень 2010 по
взаємовідносинах з ТОВ "Южцентр торг"
та Стройконсалт Миколаїв"; за
результатами перевірки був складений
акт № 1487/15-2 від 31.08.2010.

Проведеною перевіркою,
встановлено порушення позивачем п.п.,
7.5.1. п. 7.5. ст. 7 та п.п. 7.2.3. п. 7.2. Закону
України «Про податок на додану
вартість».

На підставі вищезазначеного акту
Державною податковою інспекцією в м.
Євпаторії Автономної Республіки Крим
прийняте податкове
повідомлення-рішення №/0 від
16.09.2010.

Підставою винесення оспорюваного
рішення, є висновок податкового органу,
про те, що оскільки контрагентами
позивача не сплачені податкові
зобов'язання до бюджету по
господарським операціям з позивачем,
то останній позбавляється права на
відшкодування податку на додану
вартість.

З матеріалів справи вбачається, що
в перевірений податковим органом
період позивач мав правові відносини
ТОВ "Южцентр торг" і ТОВ "Стройконсалт
Миколаїів".

Колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з позицією
судів першої та апеляційної інстанцій,
щодо безпідставності твердження
відповідача про нікчемність
правочинів, укладеного між позивачем
та його контрагентами відповідно до
приписів ст. 228 ЦК України, як такі, що
порушують публічний порядок, виходячи
з наступного.

Правовідносини з приводу
нікчемності правочинів унормовані ст.
228 ЦК України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним; правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним; у разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за статтею 228 ЦК України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про те, що акт перевірки не містить
жодних фактичних даних, які б
засвідчували наявність в діяльності
позивача обставин, які передбачені ч. 1
ст. 228 ЦК України як ознаки нікчемного
правочину.

Щодо віднесення позивачем до
складу податкового кредиту сплачених
суми податку на додану вартість за
отримані товари (роботи, послуги),
відповідно до податкових накладних,
отриманих від контрагентів, то суди
попередніх інстанцій, з якими
погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, зазначили
наступне.

Правила формування податкового
кредиту платниками податку на додану
вартість визначені статтею 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 року (у
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин). Виходячи із
змісту положень наведеної норми право
формування податкового кредиту
залежить від документального
підтвердження нарахування (сплати)
податку. Внаслідок застосування
зазначених правил, платник податку
повинен визначити дату виникнення
права на включення відповідних сум
податку до податкового кредиту, та
відповідно - суму податку, яку він має
право включити до складу податкового
кредиту.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податків має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Положеннями пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг
з метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
вказаного Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів,
не підтверджені податковими
накладними або митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається: дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на час укладення
договорів та проведення господарських
операцій з контрагентами, вказані
юридичні особи були внесені до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців та
мали статус зареєстрованого платника
податку на додану вартість, що
підтверджується матеріалами справи.

Крім того, судами встановлено, що
податкові накладні, які були виписані
контрагентами позивача, не мають
недоліків, які згідно з п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п. 2.4 «Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (із
змінами та доповненнями), спричиняють
втрату вказаними накладними
юридичного статусу податкової
накладної.

Податковим органом не надано
доказів, які б свідчили про відсутність
реального характеру господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами та підтверджували
висновки акту перевірки.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що позивач мав право на
віднесення до складу податкового
кредиту сплачені суми податку на
додану вартість за отримані товари
(роботи, послуги), відповідно до
податкових накладних, отриманих від
контрагентів.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Євпаторії Автономної Республіки Крим
на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 29.11.2010 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2011 у
справі 2а-13291/10/7/0170 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Євпаторії
Автономної Республіки Крим відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 29.11.2010 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2011 у
справі 2а-13291/10/7/0170 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Г.К.
Голубєва Н.Є. Маринчак