Справа № 2а-7579/11/1470
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року м. Київ
К/800/35459/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Суддів
Рецебуринського Ю.Й.
(доповідача),

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Центрального районного центру
зайнятості м. Миколаєва на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2013
року у справі за позовом Центрального
районного центру зайнятості м.
Миколаєва до ОСОБА_3 про стягнення
коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2011 року Центральний
районний центр зайнятості м. Миколаєва
звернувся до суду з позовом, в якому
просив стягнути з ОСОБА_3 нараховану і
виплачену допомогу по безробіттю в
загальній сумі 11115 грн 31 коп.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3
був зареєстрований в центрі зайнятості
та отримував допомогу по безробіттю,
хоча мав статус суб'єкта
підприємницької діяльності, що
унеможливлювало виплату допомоги по
безробіттю. Вважає, що відповідач
порушив вимоги пункту 2 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» від 2 березня 2000
року №1533-III (далі - Закон №1533-III) щодо
обов'язку подавати до центру
зайнятості відомості, які впливають на
умови виплати допомоги, а саме не
повідомив позивача про свій статус
підприємця.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2013
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені ними судові
рішення та постановити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судами встановлено, що 23 червня 2010 року
ОСОБА_3 звернувся до Центрального
районного центру зайнятості м.
Миколаєва із заявою про надання
статусу безробітного.

Відповідачу був наданий статус
безробітного, призначена допомога по
безробіттю на підставі статті 23 Закону
№1533-III з 30 червня 2010 року по 24 червня 2011
року. Загальний розмір допомоги за
вказаний період склав 11115 грн 31 коп.

30 червня 2011 року від державного
реєстратора отримано інформацію про
те, що відповідач зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності з 9
квітня 2010 року по 22 липня 2010
року.

У зв'язку з перебуванням відповідача в
переліку зареєстрованих суб'єктів
підприємницької діяльності йому було
направлено попередження про
повернення коштів, виплачених як
допомога по безробіттю в сумі 11115 грн 31
коп.

Повернути в добровільному порядку суму
виплаченої допомоги по безробіттю
відповідач відмовляється,
посилаючись на те, що в період
перебування на обліку в
Центральному районному центрі
зайнятості м. Миколаєва він
підприємницькою діяльністю не
займався. Зазначає, що 9 квітня 2010 року в
реєстр було внесено судове рішення про
припинення підприємницької
діяльності. Посилається на те, що він ще
в березні 2008 року припинив
підприємницьку діяльність, оскільки
був прийнятий на державну службу та
листами повідомляв про це ДПІ у
Заводському районі м.
Миколаєва, копію якого пред'являв
інспектору Центрального районного
центру зайнятості м. Миколаєва.

Частиною 2 статті 36 Закону №1533-III
встановлено, що застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг, а відповідно до пункту 3 цієї
статті Закону сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Отже, з наведеної норми вбачається, що
право позивача на стягнення допомоги
по безробіттю обмежується тільки
випадками, коли її виплата відбулась
через умисне невиконання обов'язків
застрахованою особою або зловживання
правами.

Так, згідно з довідкою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців припинено
підприємницьку діяльність фізичної
особи підприємця ОСОБА_3 на підставі
судового рішення, що не пов'язано з її
банкрутством.

Із матеріалів справи вбачається, що
листом від 26 березня 2008 року відповідач
повідомляв ДПІ у Заводському районі м.
Миколаєва про те, що припинив
підприємницьку діяльність з 1 березня
2008 року у зв'язку з прийняттям на
державну службу, а також додав до
вказаного листа оригінал свідоцтва про
реєстрацію суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 №8386 від 14 лютого 2002 року.

Відповідно до частини 3 статті 46 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних і фізичних осіб-підприємців»
від 15 травня 2003 року №755-IV фізична особа
позбавляється статусу підприємця з
дати внесення до Єдиного державного
реєстру (ЄДР) запису про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця.

Згідно з частиною 1 статті 49 вказаного
Закону обов'язок щодо направлення
копії судового рішення державному
реєстратору за місцем реєстрації
фізичної особи - підприємця для
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про судове рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця покладено
безпосередньо на суд, який виніс
відповідне рішення.

Враховуючи викладене, колегія судів
вважає правильними висновки судів
попередніх інстанцій про відмову у
задоволенні позовних вимог, оскільки в
діях відповідача при зверненні до
позивача із заявою про надання статусу
безробітного та призначення допомоги
по безробіттю відсутнє умисне
невиконання ним своїх обов'язків та
зловживання ними, а також відповідачем
вчинялися дії щодо повідомлення ДПІ у
Заводському районі м. Миколаєва про
припинення ним підприємницької
діяльності ще в 2008 році.

Згідно з частиною 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Центрального
районного центру зайнятості м.
Миколаєва відхилити.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
Ю.Й. Рецебуринський

В.І. Ємельянова

М.М. Заїка