Справа № 826/1137/14
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/1137/14
у 1-й інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Ісаєнко Ю.А.,
Федотова І.В.,

за участю секретаря Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу заступника прокурора
Києво-Святошинського району на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
заступника прокурора
Києво-Святошинського району до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
управління Держземагенства в
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання недійсними,
протиправними та скасування
розпоряджень від 28.05.2010 року № 2988, від
26.06.2010 року № 3118, від 11.08.2010 року №№ 3496,
3497,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора
Києво-Святошинського району ( далі -
позивач ) звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації ( далі -
відповідач ), треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
управління Держземагенства в
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання недійсними,
протиправними та скасування
розпоряджень від 28.05.2010 року № 2988, від
26.06.2010 року № 3118, від 11.08.2010 року №№ 3496,
3497.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 травня 2011 року адміністративний
позов було задоволено.

22 грудня 2011 року Київський апеляційний
адміністративний суд скасував
зазначену постанову суду та прийняв
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12 листопада 2013 року вказані
рішення Київського апеляційного
адміністративного суду та Окружного
адміністративного суду міста Києва
були скасовані, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

При повторному судовому розгляді
справи постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 березня 2014 року у задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
зазначену постанову суду та ухвалити
нову про задоволення позовних вимог у
повному обсязі, так як, на думку
апелянта, оскаржуване рішення суду
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно з ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі ( у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження ), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 Києво-Святошинської районної
державної адміністрації були прийняті
розпорядження:

- від 28.05.2010 року № 2988 «Про надання
дозволу на розробку технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельної ділянки площею
0,2000 га гр. України ОСОБА_4 з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Музичанської сільської ради»;

- від 24.06.2010 року № 3118 «Про затвердження
технічної документації щодо зміни
використання земельної ділянки
загальною площею 0,2000 гр. України ОСОБА_4
з ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Музичанської
сільської ради»;

- від 11.08.2010 року № 3496 «Про надання
дозволу на розробку технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельної ділянки гр.
ОСОБА_2 з «ведення особистого
селянського господарства» на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Боярської
міської ради»;

- від 11.08.2010 року № 3497 «Про надання
дозволу на розробку технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельної ділянки гр.
ОСОБА_3 з «ведення особистого
селянського господарства» на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Боярської
міської ради».

Прокуратурою Києво-Святошинського
району Київської області було
проведено перевірку щодо законності
вказаних розпоряджень, за результатами
якої встановлено порушення
відповідачем вимог земельного
законодавства України.

05.07.2010 року та 16.08.2010 року органами
Прокуратури винесено протести на
зазначені розпорядження з вимогами про
їх скасування.

За результатами розгляду даних актів
прокурорського реагування,
відповідачем було направлено листи
заступнику прокурора
Києво-Святошинського району з
повідомленням про відхилення вказаних
протестів.

Судова колегія встановила, що
відмовляючи в задоволенні
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що в даному
випадку мала місце зміна використання
земельної ділянки, що виключає
необхідність дотримання порядку зміни
цільового призначення земельних
ділянок.

Однак, колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України ( далі - ЗК України ), у
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
нормами Законів України «Про місцеві
державні адміністрації» ( далі - Закон
№ 586-XIV), «Про землеустрій» ( далі - Закон
№ 858-IV ), Постановою Кабінету Міністрів
України «Про затвердження форм
державного акта на право власності на
земельну ділянку та державного акта на
право постійного користування
земельною ділянкою» від 02.04.2002 року № 449
( далі - Постанова № 449 ), яка була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин. Порядком зміни
цільового призначення земель, які
перебувають у власності громадян або
юридичних осіб, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 11.04.2002 року № 502 ( далі - Порядок № 502
), який був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин.

Так, відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Зі змісту ст. 21 Закону № 586-XIV та ст. 17 ЗК
України вбачається, що до повноважень
місцевих державних адміністрацій у
галузі земельних відносин належить,
зокрема, розпорядження землями, що
знаходяться у спільній власності
територіальних громад, вирішення інших
питань у галузі земельних відносин
відповідно до закону.

У ст. 19 ЗК України визначено наступні
категорії земель: землі
сільськогосподарського призначення;
землі житлової та громадської
забудови; землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; землі оздоровчого
призначення; землі рекреаційного
призначення; землі лісогосподарського
призначення; землі водного фонду; а
також землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 22 ЗК України, землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського
призначення, зокрема, можуть
передаватися у власність та надаватися
у користування громадянам для ведення
особистого селянського господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
та випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 35 ЗК України,
громадяни України із земель державної
і комунальної власності мають право
набувати безоплатно у власність або на
умовах оренди земельні ділянки для
ведення індивідуального або
колективного садівництва.

Земельні ділянки, призначені для
садівництва, можуть використовуватись
для закладання багаторічних плодових
насаджень, вирощування
сільськогосподарських культур, а також
для зведення необхідних будинків,
господарських споруд тощо.

Ч. 5 ст. 20 ЗК України регламентовано, що
види використання земельної ділянки в
межах певної категорії земель ( крім
земель сільськогосподарського
призначення та земель оборони )
визначаються її власником або
користувачем самостійно в межах вимог,
встановлених законом до використання
земель цієї категорії, з урахуванням
містобудівної документації та
документації із землеустрою.

У ст. 1 Закону 858-IV зазначено, що цільове
призначення земельних ділянок, які
надані громадянам, юридичним особам у
власність чи постійне користування,
зазначається в державних актах на
право власності на земельну ділянку та
на право постійного користування
земельною ділянкою.

Цільове призначення земельних ділянок,
які надані громадянам, юридичним
особам у власність чи постійне
користування, зазначається в державних
актах на право власності на земельну
ділянку та на право постійного
користування земельною ділянкою. З
цією метою до форми бланків зазначених
державних актів, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 2 квітня 2002 року № 449 «Про
затвердження форм державного акта на
право власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою»
введена графа «цільове призначення ».

Таким чином, цільове призначення
конкретної земельної ділянки
фіксується у рішенні уповноваженого
органу про передачу її у власність або
надання у користування та в документі,
що посвідчує право на земельну ділянку.

Відповідно до п. 2 Порядку № 502, зміна
цільового призначення земельної
ділянки проводиться за поданням заяви
(клопотання) її власника до сільської,
селищної, міської ради, якщо земельна
ділянка розташована в межах населеного
пункту, або районної
держадміністрації, якщо земельна
ділянка розташована за межами
населеного пункту.

У п. 3 Порядку № 502 визначено, що селищна,
міська рада або районна
держадміністрація розглядає заяву (
клопотання ) і в разі згоди на зміну
цільового призначення земельної
ділянки дає дозвіл на підготовку
проекту її відведення.

Отже, з викладених правових норм
вбачається, що законодавством не
регламентований порядок зміни виду
використання земель
сільськогосподарського призначення.

Водночас, судова колегія звертає увагу
на те, що ЗК України закріплює різні
правові режими земель, які надаються
для ведення особистого селянського
господарства та для індивідуального
садівництва, а тому зміна цих видів
використання земель
сільськогосподарського призначення
має наслідком присвоєння земельній
ділянці зовсім іншого правового
статусу, який у свою чергу обумовлює
необхідність застосування відмінного
правового інституту.

Тож, виходячи з принципу земельного
законодавства щодо раціонального
використання та охорони земель, судова
колегія вважає, що зміна виду
використання земель
сільськогосподарського призначення
повинна проводитися в порядку,
встановленому для зміни цільового
призначення земель, зокрема із
дотриманням приписів Порядку № 502.

При цьому, обов'язковою умовою
дотримання встановленої процедури
зміни цільового призначення земельної
ділянки є складання або погодження
проекту її відведення з місцевими
органами виконавчої влади, включаючи
органи земельних ресурсів,
містобудування, архітектури, охорони
культурної спадщини, а також
природоохоронні та
санітарно-епідеміологічні органи із
проведенням державної землевпорядної
експертизи.

З огляду на викладене, судова колегія
виходить з того, що прийняття органами
виконавчої влади розпоряджень з питань
зміни виду використання земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення з порушенням вимог Порядку
№ 502 обумовлює необхідність їх
скасування.

Аналогічні правові висновки у рамках
розгляду цього ж адміністративного
спору були викладені в рішенні
Верховного Суду України від 05.03.2013 року
у справі № 21-417а12, яке у відповідності з
вимогами ч. 1 ст. 244-2 КАС України, яке є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає помилковими висновки суду
першої інстанції стосовно того, що в
даному випадку відсутня необхідність
для застосування положень, регулюючих
зміну порядку цільового використання
земель, та, зокрема, для розроблення
проектів відведення спірних земельних
ділянок.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на помилковість застосування судом
першої інстанції до спірних
правовідносин висновків
Конституційного Суду України,
викладених в рішенні від 16.04.2009 року,
оскільки дане рішення стосується
виключно діяльності органів місцевого
самоврядування, якими згідно з
приписами Закону України «Про місцеве
самоврядування», є відповідні місцеві
ради, а не державні адміністрації на
місцях, що належать до системи органів
виконавчої влади, відповідно до Закону
України «Про місцеві державні
адміністрації».

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи та порушено норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
оскільки в даному випадку наявні
достатні та необхідні правові підстави
для задоволення адміністративного
позову.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, зокрема, є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Таким чином, судова колегія вважає за
необхідне апеляційну скаргу
заступника прокурора
Києво-Святошинського району -
задовольнити, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 березня 2014 року - скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198,
202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Києво-Святошинського району
- задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31 березня 2014 року -
скасувати.

Адміністративний позов заступника
прокурора Києво-Святошинського району
до Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
управління Держземагенства в
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання недійсними,
протиправними та скасування
розпоряджень від 28.05.2010 року № 2988, від
26.06.2010 року № 3118, від 11.08.2010 року №№ 3496,
3497 - задовольнити.

Визнати недійсними та протиправними
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації від
28.05.2010 року № 2988, від 26.06.2010 року № 3118,
від 11.08.2010 року №№ 3496, 3497.

Скасувати розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації від 28.05.2010 року
№ 2988, від 26.06.2010 року № 3118, від 11.08.2010
року №№ 3496, 3497.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Епель О.В.

Судді:

Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.