Справа № 815/982/14
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/982/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Катаєва Е. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді -Вербицької Н.В.,

судді -
Градовського Ю.М.,

судді - Федусика
А.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014р. в справі за позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
за участю третьої особи ОСОБА_2, про
визнання рішення нечинним,
зобов'язання прийняти рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту -

В С Т А Н О В И Л А :

10.02.2014р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення № 718 від 27.12.2013р. про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;
зобов'язання відповідача прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Обґрунтовуючи свої вимоги,
позивач посилався на те, що він є
громадянином Гани, територію країни
був змушений покинути через побоювання
переслідування в зв'язку із діяльністю
батька, який був керуючим у партії NPP
(Національної народної партії), та в
зв'язку із його політичними поглядами.
22.07.2006р. його та батька арештували
внаслідок проведення політичної
діяльності та 22.10.2007р. його, позивача,
випустили по амністії, батько - досі в
тюрмі. Вімовляючи у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, ДМС не врахувала
неможливість його повернення до країни
походження.

Відповідач заперечував проти позову,
посилаючись на те, що заява позивача
про надання статусу біженця є
необґрунтованою, оскільки причини,
через які заявник покинув країну не
можуть розглядатися в сенсі Конвенції
про біженців 1951 року, а з матеріалів
особової справи цілком очевидно, що у
заявника відсутні факти
переслідування та загрози
переслідувань за ознаками,
передбаченими Законом України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено без з'ясування обставин,
що мають значення для справи та з
порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України
справа розглядається в порядку
письмового провадження, у зв'язку із
неявкою в судове засідання жодної з
осіб, які беруть участь у справі, та які
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідача, дослідивши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є громадянином Гани, уродженцем
м. Аккра, за національністю ганієць,
належить до етнічної грипи тем, за
віросповіданням мусульманин-суніт.
Вибув за Гани на територію України
повітряним шляхом авіарейсом м. Аккра
(Гана) - м. Москва (Російська Федерація) -
м. Київ (Україна) 26.12.2011 року на підставі
національного паспорту та одноразової
візи типу Д У02372411, оформленої в
Посольстві України в Єгипті.

12.11.2012 року позивач звернувся до
міграційної служби в Одеській області
з заявою - анкетою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, обґрунтував її
тим, що в 2002 році він вступив до
Національної Народної партії Гани (NPP),
ця партія була проти правлячої влади -
Національного Демократичного Конгресу
(NDP). Він організовував підготовку до
президентських виборів, які мали
відбутися 07.10.2004 року. На виборах партія
NPP програла та перейшла до опозиції, і в
2006 році почалися арешти лідерів партії.
Позивач зазначив, що був лідером
організаційного комітету партії NPP,
його заарештували 22.07.2006 року, офіційно
звинуватили в тому, що він збирав людей
для силового захвату влади в країні,
посадили на 5 років до в'язниці
„Інсарвам" в м. Аккра, був політичним
в'язнем. 22.10.2007 його амністували і
випустили з в'язниці. Батько порадив
залишити батьківщину і він виїхав до
Єгипту, де пробув до березня 2011 року.
Але після повернення через батька
дізнався, що представники правлячої
влади шукають його і хочуть
заарештувати, тому у зв'язку з
революційною ситуацією в Єгипті,
родиною було прийняте рішення про його
виїзд до України.

В Україну позивач в'їхав 26.12.2011 року за
запрошенням Національного
університету фізичного виховання та
спорту (м. Київ) для навчання. Проте
після арешту батька позивача 20.05.2012
року не зміг здійснювати оплату за
навчання та був відрахований з
університету.

Заява позивача прийнята до розгляду
згідно наказу міграційної служби в
Одеській області від 04.12.2012 року №97
«Про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» (а.с. 40).

02.09.2013 року за результатами розгляду
особової справи заявника, міграційної
служби в Одеській області до висновку
за доцільне громадянину ОСОБА_1
відмовити у визнанні біженцем та
особою, яка потребує додаткового
захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону,
що оформлено відповідним висновком від
02.09.2013 року.

Вказане рішення міграційна служба в
Одеській області обґрунтувала тим, що
повідомлені позивачем факти про
причини та обставини залишення країни
походження в процесі розгляду заяви не
знайшли свого підтвердження.

Рішенням ДМС України №718-13 від 27 грудня
2013 року з посиланням на статтю 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», ОСОБА_1
відмовлено у наданні статусу біженця
або особи, що потребує додаткового
захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
висновок, який став підставою для
прийняття рішення, яке оспорює позивач,
є таким, що складений у відповідності
до розділу VІ Правил: за результатом
оцінки комплексного та системного
вивчення документів, наявних в
особовій справі заявника, та перевірки
фактів, повідомлених заявником. У
висновку зроблено посилання на
використану інформацію про країну
походження заявника, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником. Наведені
позивачем підстави для надання
позивачу статусу біженця не
відповідають критеріям визначення
статусу біженця у розумінні вимог
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає необхідним зауважити, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
статусу біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа змушена
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
такого спору.

Перевіряючи законність рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, важливим є питання чи має
позивач суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань, та чи є ці
побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Як зазначив позивач, він побоюється
переслідування з боку представників
правлячої влади, які одержали перемогу
на виборах, за політичну діяльність
позивача у складі Національної
Народної партії Гани (NPP), яка є
опозиційною до правлячої.

Проте, як вірно зазначив суд першої
інстанції, позивач не орієнтується, яка
політична сила отримала перемогу на
виборах, хто є президентом країни, в
зв'язку з доводи позивача щодо
переслідування з боку правлячої влади
є хибними.

Політична ситуація в Гані не
підтверджує побоювання позивача
зазнати переслідувань, в разі
повернення. Суд першої інстанції з
посиланням на інтернетсайти докладно
визначив політичну ситуацію в країні
походження позивача, як стабильну, яка
опирається на лібеліралізацію
економіки та створення максимально
благоприємних умов для бізнес-клімату
в Гані.

Судова колегія вважає правильним
висновок суду першої інстанції, що
зазначені позивачем у матеріалах
справи факти не дають підстав вважати,
що він переслідувався в Гані, як
конвенційний біженець.

За обставинами справи мета приїзду
позивача в Україну є не пощук захисту, а
отримання освіти.

Із заявою про надання статусу біженця
позивач звернувся не одразу після
прибуття до України, а після закінчення
навчальної візи, що дає підстав
вважати, що справжня мета звернення
позивача до міграційної служби є
легалізація свого перебування в
Україні.

З огляду на наведені правові норми та
встановлені судом першої інстанції
обставини справи, колегія суддів
приходить до висновку про
обґрунтованість і законність
оскаржуваного рішення відповідача,
який прийнятий з дотриманням вимог
національного законодавства, актів
міжнародного права у справах захисту
прав та свобод людини. Цим рішенням
обґрунтовано відмовлено в наданні
статусу біженця, оскільки позивач не
навів цілком обґрунтованих побоювань
особистої небезпеки та переслідувань
на батьківщині.

Оцінюючи викладене в сукупності,
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Н.В.Вербицька

Суддя:
Ю.М.Градовський

Суддя:
А.Г.Федусик