Справа № 466/2532/14-а
Суддя: Глинська Д. Б.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 466/2532/14-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року

Шевченківський районний суд м. Львова у
складі:

головуючої - судді
Глинської Д.Б.

при секретарі
Чепіль С.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова про
зобов'язання до вчинення дій, -

у с т
а н о в и в:

17 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до УПФУ в
Шевченківському районі м. Львова, в
якому просить ухвалити рішення, яким
визнати дії відповідача щодо відмови в
наданні йому пенсії неправомірними та
зобов'язати відповідача призначити
йому пенсію починаючи з 20.08.2013 року
згідно ст. 55 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

В обґрунтування своїх вимог
покликається на те, що він проживав у
АДРЕСА_1 що відноситься до зони
добровільного гарантованого
відселення в періоди з 13.09.1986 р. по 10.10.1986
р. та з 27.11.1986 р. по 27.09.1986 р. Враховуючи
цей факт, він має право дострокового
виходу на пенсію, однак відповідачем
йому відмовлено в призначенні пенсії,
мотивуючи це тим, що в цей час він
працював в Хабаровському краї у Росії,
а тому не міг постійно проживати у м.
Коростень враховуючи значну відстань
між містами. Позивач зазначає, що з
27.11.1986 р. по 27.09.1990 р. він справді
працював представником авіаційного
заводу у м. Комсомольськ - на - Амурі
Хабаровського краю по гарантійному
обслуговуванні техніки в Україні (з
27.11.1986 р. по 1989 р.) та в Прибалтиці в 1990 р.,
знаходячись у довготривалому
відрядженні. Характер такої роботи
дозволяв йому за 1-2 дні на тиждень
зробити необхідну роботу і після цього
повернутися до місця постійного
проживання у м. Коростень, тобто більшу
частину тижня, місяця, року він
знаходився у м. Коростень. Враховуючи
вищенаведене позивач звернувся до суду
за захистом свого права.

Позивач в судовому засіданні свій
позов підтримав, давши пояснення
аналогічні тим, що викладені в позовній
заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечила,
мотивуючи це тим, що географічне
розташування м. Коростень та
Хабаровського краю унеможливлює
одночасне перебування на цих
територіях. Відтак, документи про
роботу позивача підтверджують факт
постійного перебування з 1986 р. по 1990 р.
на території Хабаровського краю.
Реєстрація місця проживання не
підтверджує факту постійного
проживання у вказаний період у м.
Коростені, а відтак, для призначення
пенсії із зниженням пенсійного віку не
вбачається підстав.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши зібрані по справі докази,
з'ясувавши дійсні обставини справи, суд
приходить до висновку, що позов є
безпідставний та у його задоволенні
слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 15 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які

постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» підставою для
визначення статусу потерпілих від
Чорнобильської катастрофи, які
проживають або працюють на
забруднених територіях, є довідка про
період проживання, роботи на цих
територіях.

Статтею 55 вищевказаного закону
передбачено, що потерпілі від
Чорнобильської катастрофи особи, які
постійно проживали або постійно
проживають чи постійно працювали та
додатково або постійно працюють у зоні
гарантованого добровільного
відселення за умови, що вони за станом
на 1 січня 1993 року прожили або
відпрацювали у цій зоні не менше трьох
років, пенсії надаються зі зменшенням
пенсійного віку, встановленого для
одержання державних пенсій на три роки
та додатково 1 рік за 2 роки проживання,
роботи, але не більше 6 років.

Як вбачається з копії трудової книжки
ОСОБА_1, останній працював на
авіаційному заводі ім. Гагаріна у м.
Комсомольськ - на - Амурі з 27.11.1986 р. по
27.09.1990 р.

Згідно довідки № 32 від 04.09.2013р., виданої
Комунальним виробничим житлово -
ремонтно - експлуатаційним
підприємством № 2, ОСОБА_1 був
прописаний у АДРЕСА_1 з 13.09.1986 р. по 30.09.1990
р. і у відповідності до ст. 14 п. 3 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
відноситься до потерпілого 3 категорії
і користується пільгами даного Закону.

Відповідно до довідки № 372, виданої
виконкомом Коростенської міської ради
Житомирської області, ОСОБА_1 станом на
1 січня 1993 року проживав у зоні не менше
трьох років у АДРЕСА_1 з 13.09.1986 р. по
30.09.1990 р.

Згідно копії посвідчення серія НОМЕР_1
виданого 18.12.1997 р. ОСОБА_1 є
громадянином, який потерпів від
Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ч.3, ч. 4 ст. 70 КАС України докази,
одержані з порушенням закону, судом при
вирішенні справи не беруться до уваги.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Враховуючи вищевказані норми суд
приходить до висновку про те, що
довідка № 372 та довідки, які
підтверджують прописку ОСОБА_1 є
недопустимим доказами у даному спорі,
оскільки вони підтверджують факт
прописки позивача у м. Коростень, однак
прописка не підтверджує факту
постійного місця проживання позивача,
ОСОБА_1, у 1986 - 1990 р. у м. Коростень.

Суд критично оцінює пояснення ОСОБА_1 з
того приводу, що він працював у м.
Комсомольському-на-Амурі
Хабаровського краю та їздив у постійні
відрядження додому, оскільки сам
позивач в судовому засіданні вказав, що
їздив у відрядження спочатку у м.
Миргород, а згодом у Прибалтику, що
спростовує факт постійного проживання
у зоні гарантованого добровільного
відселення.

Відповідно до ч.1 ст. 65 КАС України як
свідок в адміністративній справі може
бути викликана судом кожна особа, якій
можуть бути відомі обставини, що
належить з'ясувати у справі. Частиною 8
вищевказаної статті встановлено, що за
завідомо неправдиві показання або за
відмову від давання показань з
непередбачених законом підстав свідок
несе кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищевказану норму суд не
приймає як доказ позивача заяви
свідків, які він долучив до справи, так
як суду невідоме походження таких заяв
та окрім цього, свідки не були
попереджені про кримінальну
відповідальність за дачу завідомо
неправдивих показань.

Відтак судом не здобуто та позивачем не
подано належних та допустимих доказів
на підтвердження факту постійного
проживання на території зони
гарантованого добровільного
відселення у період з 1986 р. по 1990 р.

На підставі вищенаведеного, суд вважає,
що позов ОСОБА_1 є безпідставним та у
його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 159, 160 ч.3, 161 КАС
України

п о с т
а н о в и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова про
зобов'язання до вчинення дій -
відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через Шевченківський районний суд м.
Львова шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення постанови.

Суддя Д. Б. Глинська