Справа № К/9991/5044/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/5044/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
Червоногвардійському районі м.
Макіївки Донецької області і
Управління Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька про
визнання дій неправомірними та
перерахунок пенсії, за касаційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Червоногвардійському районі
м. Макіївки Донецької області на
постанову Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 26 квітня 2010 року і ухвалу
Апеляційного суду Донецької області
від 29 червня 2010 року, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Червоногвардійському районі
м. Макіївки Донецької області та
Управління Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька, у
якому з урахуванням доповнень та
уточнень просив визнати дії
неправомірними та зобов'язати
здійснити перерахунок і виплату
пенсії з 1 січня 2005 року по 26 квітня 2010
року, за виключенням періоду 1 серпня 2005
року по 22 лютого 2007 року, відповідно до
статей 50, 54 Закону України від 28 лютого
1991 року № 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ)
виплатити 6 мінімальних пенсій за віком
та збільшити на 50 відсотків
мінімальної пенсії за віком; збільшити
розмір пенсії на 200 % згідно частини 4
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантію їхнього
соціального захисту» від 22 жовтня 1993
року № 3551- ХII (далі - Закон № 3551- ХII) та
Законів України «Про затвердження
прожиткового мінімуму на 2005 рік» від 19
жовтня 2004 року і «Про внесення змін у
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 23
грудня 2004 року; збільшити пенсію у 3,5
рази відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2005 року
№ 1293 «Про збільшення розмірів пенсії
деяким категоріям громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Постанова КМУ № 1293);
збільшити розмір пенсії на 12%
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 13 липня 2004 року №
894 «Про підвищення розмірів пенсій,
призначених відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Постанова КМУ № 894) і
Законів України «Про пенсійне
забезпечення», «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»; нарахувати грошову
компенсацію за недоотриману пенсію
згідно положень Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №
2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ).

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
І категорії, інвалідом 3-ої групи, а тому
відповідно до зазначених Законів його
пенсія підлягає перерахунку у вказаних
розмірах. Посилаючись на те, що
відповідач здійснював у зазначений
період виплату пенсії у меншому
розмірі ніж передбаченого чинним
законодавством просив про задоволення
позову.

Постановою Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 26 квітня 2010 року, залишеною
без змін ухвалою Апеляційного суду
Донецької області від 29 червня 2010 року
позовні вимоги задоволено, зобов'язано
Відповідача 1 провести усі заявлені в
позові виплати у вказаний період.

У касаційній скарзі Управління
Пенсійного фонду України в
Червоногвардійському районі м.
Макіївки Донецької області,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та відмовити в
позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що у відповідності з вимогами Законів
№ 796-ХІІ, № 3551- ХII, № 2050-ІІІ, Законів
України «Про пенсійне забезпечення»,
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», та постанов
Кабінету Міністрів України № 894 і № 1293
позивачу належить право на усі спірні
підвищення пенсії та компенсацію за її
неотримання.

Проте, з таким висновком судів не можна
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є
учасником ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС І категорії,
інвалідом 3-ої групи, перебуває на
обліку Управління Пенсійного фонду
України в Червоногвардійському районі
м. Макіївки Донецької області і отримує
пенсію згідно вимог Закону № 796-ХІІ.

Суди дійшли правильного висновку, що у
відповідності з вимогами статей 50, 54
Закону № 796-ХІІ позивачу належить право
на державну та додаткову пенсію за
шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 50
процентів мінімальної пенсії за віком
та 6-ти мінімальних пенсій за віком
відповідно.

При цьому, критерієм обрахунку
державної та додаткової пенсій
виступає мінімальна пенсія за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком
згідно статті 28 Закону України від 9
липня 2003 року № 1058-ІV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058-ІV)
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Порядок обчислення пенсій по
інвалідності, що настала внаслідок
каліцтва чи захворювання і пенсій у
зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 30 травня 1997 року
№ 523, яка є чинною і її положення
стосовно критеріїв обчислення
розмірів пенсій відповідають
положенням статей 50, 54 Закону України №
796-ХІІ.

Щодо правил постанови Кабінету
Міністрів України від 3 січня 2002 року №
1 «Про підвищення розмірів пенсій та
інших соціальних виплат окремим
категоріям пенсіонерів, фінансування
яких здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету», на яку
посилається відповідач, то нею
встановлені розміри сум, з яких
проводиться розрахунок пенсій, які не
відповідають розмірам мінімальної
пенсії за віком та суперечать
положенням статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ.

Тому, суди правильно виходили із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, а їх
висновок, що при розрахунку державної
та додаткової пенсій передбачених
статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ,
застосуванню підлягає розмір
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність,
встановленого в законі про Державний
бюджет України на відповідний рік, із
якого визначається мінімальний розмір
пенсії за віком, є вірним.

Проте, задовольняючи цю частину позову
за період 1 січня 2005 року по 26 квітня 2010
року, за виключенням періоду з 1 серпня
2005 року по 22 лютого 2007 року, суди не
врахували чи підлягає перерахунку
спірна пенсія з урахуванням прийнятих
у 2005, 2007-2010 роках Законів України «Про
державний бюджет» та рішень
Конституційного Суду України від 9
липня 2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня
2008 року N 10-рп/2008, і питання строку
звернення з адміністративним позовом
до суду, передбаченого статтями 99-100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Окрім того, вирішуючи питання щодо
спірних виплат згідно Постанов КМУ №№
894, 1293 суди не врахували наступне.

Так, Постановою КМУ № 894 збільшено з 1
вересня 2004 року на 12 відсотків пенсії
(без урахування надбавок, підвищень,
додаткових пенсій, державної допомоги
та сум індексацій), призначені
відповідно до частини четвертої статті
54 Закону № 796-ХІІ.

Пунктом першим постанови КМУ 1293
(набрала чинності 1 січня 2006 року) було
передбачене збільшення розміру пенсії
по інвалідності учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
у 1986 році, громадянам, евакуйованим у 1986
році із зони відчуження, та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
членами їх сімей у 3,5 рази.

Відповідно до підпункту 1 пункту
другого цієї постанови мінімальний
розмір пенсії, передбачений у частині
четвертій статті 54 Закону, не міг бути
нижчим: для інвалідів з числа учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, щодо яких
встановлено причинний зв'язок
інвалідності з Чорнобильською
катастрофою по 1 групі -540 гривень, II
групі -500 гривень, ІІІ групі -467 гривень.

Аналіз наведених положень Закону №
796-ХІІ та Постанов КМУ № 894, і № 1293 (які
втратили чинність згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 23
листопада 2011 року № 1210) свідчить, що їх
положення підлягали застосуванню лише
для перерахунку пенсій, призначених
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 3 січня 2002 року №
1 «Про підвищення розмірів пенсій та
інших соціальних виплат окремим
категоріям пенсіонерів, фінансування
яких здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету», тобто, виходячи з
величини 19,91 гривні. При цьому, такий
перерахунок мав разовий характер.

Зазначені постанови передбачали
збільшення розміру пенсії, призначеної
з урахуванням постанови Кабінету
Міністрів України від 3 січня 2002 року №
1, у той час, як позивачу розмір пенсії
мав бути перерахований, як вже
зазначено, виходячи з мінімального
розміру пенсії за віком, встановленого
Законами України про Державний бюджет
України у відповідних роках, та у
відповідності до статті 28 Закону №
1058-ІV.

Положення частини третьої статті 28
Закону № 1058-ІV, не є перешкодою для
застосування даної величини
(мінімального розміру пенсії за віком)
до обрахування інших пенсій чи доплат
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого крім
передбаченого частиною 1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Таким чином, підстав для збільшення
розміру пенсії на 12 відсотків і у 3,5
рази згідно зазначених постанов Уряду
правових підстав не було.

Вирішуючи питання про підвищення
пенсії, передбачене статтею 13 Закону №
3551- ХII суди не врахували наступного.

Дійсно відповідно до вимог зазначеної
норми ( в редакції до 1 січня 2006 року)
інвалідам війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищується:
інвалідам 1 групи - у розмірі 400%
мінімальної пенсії за віком, 2 групи - 350%
та відповідно 3 групи - 200% мінімальної
пенсії за віком.

Разом з цим Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 5 жовтня 2005
року № 2939-IV (далі Закон №2939-IV), внесені
зміни до редакції статті 13 та
визначено, що інвалідам війни пенсії
або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються зокрема,
інвалідам війни ІІІ групи на 30
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність. Дана
норма набрала чинності з 1 січня 2006
року.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, з 1 січня 2006 року розмір
пенсії позивача мав бути перерахований
і виплачуватися з урахування чинної
редакції статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», тобто - 30%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, з урахуванням
змін, внесених Законом №2939-IV.

Враховуючи наведене, суди дійшли
помилкового висновку щодо розміру
зазначених виплат у цій частині позову.

Що ж до частини позовних вимог про
нарахування грошової компенсації
згідно вимог Закону № 2050-ІІІ, колегія
суддів звертає увагу на те, що статтею 1
цього Закону встановлено, що
підприємства, установи і організації
всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом. Під доходами у
цьому Законі слід розуміти грошові
доходи громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру: пенсії; соціальні
виплати; стипендії; заробітна плата
(грошове забезпечення) та інші.

Згідно частини 2 статті 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 9
липня 2003 року № 1058-IV нараховані суми
пенсії, не отримані з вини органу, що
призначає і виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів. Компенсація втрати
частини пенсії у зв'язку з порушенням
строків її виплати пенсіонерам
здійснюється згідно із законом.

Виходячи із зазначеного, підставою для
здійснення компенсації громадянам
втрати частини доходів є дотримання
таких умов: 1) нарахування громадянину
належних йому доходів (заробітної
плати, пенсії, соціальних виплат,
стипендії); 2) порушення встановлених
строків їх виплати (як з вини так і без
вини підприємств всіх форм власності і
господарювання); 3) затримка виплати
доходів один і більше календарних
місяців; 4) зростання цін на споживчі
товари і тарифи на послуги і 5) доходи не
повинні носити разового характеру
(пенсії, соціальні виплати, стипендії,
заробітна плата).

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ
Кабінетом Міністрів України 21 лютого
2001 року прийнято постанову № 159, якою
затверджено Порядок проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку його дія
поширюється на підприємства, установи
та організації всіх форм власності і
господарювання та застосовується у
всіх випадках порушення встановлених
термінів виплати грошових доходів, у
тому числі з вини власника або
уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що
компенсація громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати (далі - компенсація)
проводиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
грошових доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з 1
січня 2001 року.

Згідно абзацу 1 пункту 4 Порядку сума
компенсації обчислюється як добуток
нарахованого, але невиплаченого
грошового доходу за відповідний місяць
(після утримання податків і
обов'язкових платежів) і приросту
індексу споживчих цін (індексу
інфляції) у відсотках для визначення
суми компенсації, поділений на 100.

Отже, компенсація громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати проводиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів, які вже були
нараховані.

Таким чином, суди не врахували ту
обставину, що спірні виплати позивачу
нараховані не були, оскільки порушено
питання про право щодо цих виплат. Тому
підстав для задоволення цієї частині
позовних вимог у судів попередніх
інстанцій також не було.

Отже, неповне з'ясування судами
попередніх інстанцій дійсних обставин
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права призвело до
ухвалення рішень, які не відповідають
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню, а справа згідно правил
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
направленню на новий розгляд, оскільки
суд касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

Під час нового розгляду, окрім
наведених вище положень матеріального
Закону, суди мають належним чином
дослідити питання строку звернення з
адміністративним позовом до суду, що
встановлений статтями 99-100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції спірного періоду)

Так, відповідно до частини 1 і 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (у зазначеній редакції)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суди мають врахувати, що виплата
пенсії позивача є щомісячною, про своє
порушене право позивач мав дізнаватись
кожного разу після отримання неповних
сум пенсії, що не відповідала вимогам
статті Закону № 796-ХІІ та Закону № 3551.
Проте, позивач отримуючи спірну пенсію
не оспорював зазначеного у судовому
порядку до 4 січня 2010 року.

Таким чином, для вирішення питання про
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
за для повного і всебічного розгляду
справи, судам слід з'ясувати яким саме
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
права позивача, за який період заявлена
позовна вимога та коли саме розпочався
перебіг строку звернення до суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
й на те, що строк, визначений у частині
1 статті 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», не може бути застосований до
спірних правовідносин, оскільки така
визначає порядок обчислення строку за
наявності обставин, за яких спір
виникає щодо вже фактично нарахованої
пенсії, а не до пенсії, про право на яку
йдеться у позовних вимогах.

Враховуючи зазначене та керуючись
статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Червоногвардійському районі м.
Макіївки Донецької області
задовольнити частково.

Постанову Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 26 квітня 2010 року та ухвалу
Апеляційного суду Донецької області
від 29 червня 2010 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало