Справа № 802/1348/14-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/1348/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А. В.
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Боровицького О. А.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Вінницького обласнгого відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до селянського
(фермерського) господарства "Ранок-В"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені , -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2014 року Вінницьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду з позовом
до селянського (фермерського)
господарства "Ранок-В" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 23869,57 грн. та пені в розмірі
100,24 грн.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції від 26 травня 2014 року та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги повністю, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом при ухваленні
рішення норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про час, дату та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження, відповідно до пунктів 1, 2
частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 26
травня 2014 року - без змін, виходячи з
наступного.

СФГ "Ранок-В" є роботодавцем, що
використовує найману працю, а тому
зобов'язане виконувати соціальні
програми щодо охорони прав
малозахищених верств населення, в тому
числі інвалідів, зокрема шляхом
створення чи виділення робочих місць
для працевлаштування інвалідів згідно
законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання встановленого обов'язку
відповідач кожного місяця протягом 2013
року подавав до Козятинського РЦЗ
звітність "Про наявність вакансій" за
формою №3-ПН, в яких зазначав про
наявність вакансій для інвалідів.

Згідно поданого відповідачем до
відділення Фонду звіту "Про зайнятість
і працевлаштування інвалідів за 2013 рік"
форми №10-ПІ, середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу СФГ "Ранок-В"
становить 46 осіб (рядок 1),
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність становить 1 особа (рядок 2),
сума коштів
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів - 0 грн.
(рядок 6). Кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" становить 2 особи
(рядок 3).

Листом Козятинського РЦЗ №06-31/223 від
14.04.2014 року повідомлено позивача, що СФГ
"Ранок-В" подало інформацію про
наявність вільних робочих місць за
формою №3-ПН для працевлаштування
інвалідів протягом 2013 року. Також
повідомлено, що протягом 2013 року на
запропоновані підприємством вакансії
жодних осіб не направлено. Факти
відмови роботодавця відсутні. В
листопаді 2013 року направлені листи з
інформацією про
освітньо-кваліфікаційний склад
інвалідів з числа безробітних, а 24.05.2013
року проведено семінар з роботодавцем.

Оскільки відповідачем не виконано
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів в
кількості двох осіб, до останнього
застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі середньомісячної заробітної
плати штатного працівника на
підприємстві за кожне робоче місце,
призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом та
пеня, які відповідачем не сплачені, що
стало підставою для звернення з
позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
безпідставності позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на тому, що відповідачем
були виконані вимоги Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" щодо вжиття
заходів для працевлаштування
інвалідів, адже підтвердженням факту
виділення та створення робочих місць
для інвалідів СФГ «Ранок» є подання до
Козятинського районного центру
зайнятості звітів про наявність
вакансій кожний місяць протягом 2013
року.

Колегія суддів Вінницького
апеляційного адміністративного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено, що для
підприємств (об'єднань), установ і
організацій незалежно від форми
власності і господарювання
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Згідно із вимогами статті 18
зазначеного Закону, забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Інвалідам, які не мають змоги працювати
на підприємствах, в установах,
організаціях, державна служба
зайнятості сприяє у працевлаштуванні з
умовою про виконання роботи вдома.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Як випливає із змісту рекомендацій
президії ВАС України №07.2-10/2 від 14.04.2008
"Про деякі питання практики
застосування адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування", при
розгляді наведеної справи підлягають
встановленню такі обставини, як
створення відповідачем робочих місць,
відповідно до встановленого нормативу;
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад); спрямування центрами
зайнятості інвалідів до роботодавців
та випадки безпосереднього звернення
інвалідів до роботодавців з питань
працевлаштування, а також причини не
працевлаштування роботодавцями
інвалідів.

Погоджуючись з висновками суду першої
інстанції, колегія суддів апеляційного
суду виходить з того, що у звітному 2013
році відповідачем скеровувалась до
районного центру зайнятості
інформація про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів.

Матеріалами справи підтверджується, що
центр зайнятості не направляв
інвалідів на підприємство, а інваліди
безпосередньо на підприємство з питань
працевлаштування також не звертались.

Тобто відповідачем в 2013 році було вжито
всі можливі заходи для
працевлаштування інвалідів.

Отже, із матеріалів справи та
представлених доказів не вбачається
вини відповідача у непрацевлаштуванні
інваліда, що є складовими
господарського правопорушення.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
колегія суддів виходить із загальних
норм права відносно відповідальності
за порушення зобов'язань та
встановлення в діях або бездіяльності
роботодавця складу правопорушення з
метою застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Оскільки роботодавець вжив усі
необхідні заходи для недопущення
господарського правопорушення, тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
до нього за невиконання нормативу
робочих місць в розмірі 23869,57 грн. є
безпідставними, а тому заявлений позов
у цій частині не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційного суду також не вбачає
підстав для нарахування і стягнення
пені на суму 100,24 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що відповідачем було дотримано
вимог Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", а сам факт відсутності
працюючого інваліда не є підставою для
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, оскільки відповідачем
виконано вимоги щодо нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Відтак, представленими доказами
позивачем в порядку статті 71 КАС
України не доведено правомірності
заявлених вимог, через що заявлений
позов є безпідставним, а тому
задоволенню не підлягає.

За правилами вимог частини 1 статті 200
КАС України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
відповідно, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Вінницького
обласнгого відділення Фонду
соціального захисту інвалідів, -
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Біла Л.М.

Боровицький О. А.