Справа № К/9991/35138/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/35138/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого: Штульман І.В.
(доповідач), суддів:
Заїки М.М., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління праці
та соціального захисту населення
Ленінської районної державної
адміністрації Автономної Республіки
Крим про стягнення недоотриманої
допомоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 28 квітня 2011 року, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 29 квітня 2009 року звернулася в
суд з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної державної
адміністрації Автономної Республіки
Крим про стягнення недоотриманої
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 1 квітня 2008 року по 10 квітня 2009
року в розмірі 5443 гривень і
недоотриманої допомоги при народженні
дитини в розмірі 2122 гривень.

Постановою Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 29 липня
2009 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Ленінської районної державної
адміністрації Автономної Республіки
Крим щодо відмови в донарахуванні
позивачеві соціальної допомоги при
народженні дитини. Зобов'язано
відповідача донарахувати ОСОБА_4
соціальну допомогу при народженні
дитини 2122 гривень. В решті вимог
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 28 квітня 2011 року
постанову Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 29 липня
2009 року в частині визнання
протиправними дій Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної державної
адміністрації Автономної Республіки
Крим щодо відмови в донарахуванні
позивачеві соціальної допомоги при
народженні дитини і зобов'язання
донарахування соціальної допомоги
скасовано, позовні вимоги в цій частині
залишено без розгляду. В іншій частині
постанову суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм права,
просить Вищий адміністративний суд
України скасувати ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 28
квітня 2011 року та направити справу на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Згідно частин 1, 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції дійшов висновку, що оскільки
позивачем не надано відповідачеві
відомостей про розмір
середньомісячного сукупного доходу на
кожного члена сім'ї та, що на кожну
людину в тому числі на дитину такий
менше прожиткового мінімуму, то
посилання ОСОБА_4 на статтю 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ї з
дітьми» є необґрунтовані, відсутність
цим відомостей, обов'язок яких надати
покладений на особу, яка потребує
допомоги - позивача, позбавило
відповідача нарахувати ОСОБА_4 належну
суму. Вимоги позивача щодо стягнення
недоотриманої допомоги при народженні
дитини відповідають законодавству і
відповідач зобов'язаний донарахувати
недоплачену суму, оскільки зупинення
статті 12 Закону України «Про державну
допомогу сім'ї з дітьми» на 2007 рік,
передбачене пунктом 14 статті 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V,
визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є
неконституційним), згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 9
липня 2007 року № 6-рп/2007.

Суд апеляційної інстанції ухвалюючи
рішення дійшов висновку, що оскільки
дитина позивача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а
даний позов подано до суду 29 квітня 2009
року, то такий у частині вимог про
стягнення недоотриманої допомоги при
народженні дитини поданий поза межами
строку звернення до суду, позивач
клопотання про поновлення пропущеного
строку та відповідних доказів не
надала, а тому в суду першої інстанції
були відсутні правові підстави для
задоволення позову в цій частині, і
позов у даній частині підлягає
залишенню без розгляду. Також
апеляційний суд встановивши, що спірні
правовідносини між сторонами виникли
щодо реалізації статті 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ї з
дітьми» за період з квітня 2008 року по
квітень 2009 року, і пославшись на
положення пунктів 23, 25 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI, рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/2008 та Порядок
призначення і виплати державної
допомоги сім'ям з дітьми, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751, дійшов
висновку, що суд першої інстанції вірно
відмовив позивачеві у задоволенні
позовних вимог про стягнення
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку.

Частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Відповідно до частини 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення в
суд з вказаним позовом та розгляду
справи в суді першої інстанції)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Аналіз частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
дає підстави вважати, що суд не мав
можливості самостійно, на свій розсуд,
застосувати наслідки пропущення
строку звернення до суду. Право
ініціювати застосування наслідків
пропуску строку звернення до суду
належало одній зі сторін
(відповідачеві), і якщо така заява не
надходила до суду, то і наслідки
пропущення строку звернення до
адміністративного суду не могли бути
ним застосовані. Суд апеляційної
інстанції не мав правових підстав
застосувати наслідки пропущення
строку звернення до адміністративного
суду за власною ініціативою.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги
ОСОБА_4 у частині стягнення
недоплаченої допомоги при народженні
дитини в зв'язку з пропущенням
позивачем встановленого річного
строку звернення до адміністративного
суду, суд апеляційної інстанції не
встановив чи відповідач у суді першої
інстанції заявляв вимогу щодо
застосування наслідків пропущення
строку звернення до адміністративного
суду, а також залишив поза увагою, що
виплата допомоги при народженні дитини
здійснюється одноразово при
народженні дитини, решта - протягом
наступних 12 місяців.

Крім того вбачається, що суд
апеляційної інстанції погодився із
висновком суду першої інстанції щодо
відмови позивачеві в задоволенні
позову про стягнення з відповідача
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 1 квітня 2008 року по 10
квітня 2009 року, однак висновки судів не
узгоджуються. Суд першої інстанції
відмовляючи в задоволенні цієї частини
позовних вимог виходив з того, що
позивачем не було надано відповідачеві
відомостей про розмір
середньомісячного сукупного доходу на
кожного члена сім'ї та, що на кожну
людину в тому числі на дитину такий
менше прожиткового мінімуму, і це
позбавило відповідача нарахувати
ОСОБА_4 належну суму, а тому її
посилання на статтю 15 Закону України
«Про державну допомогу сім'ї з дітьми»
є необґрунтовані. Суд апеляційної
інстанції, посилаючись на положення
пунктів 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI, рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/2008 та Порядок
призначення і виплати державної
допомоги сім'ям з дітьми, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751, виходив з
того, що дії відповідача щодо виплати
позивачеві у 2008-2009 роках допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку є правомірними,
оскільки виплата здійснювалася не
менше 130 гривень щомісячно. Щодо
доводів, викладених у рішенні судом
першої інстанції, апеляційний суд
нічого не зазначив. Також слід
відмітити те, що для правильного
вирішення даних позовних вимог слід в
першу чергу встановити статус позивача
у системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Згідно статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
дійшла висновку, що рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа - направленню до
суду апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 28 квітня 2011 року -
скасувати, а справу за позовом ОСОБА_4
до Управління праці та соціального
захисту населення Ленінської районної
державної адміністрації Автономної
Республіки Крим про стягнення
недоотриманої допомоги - направити до
суду апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.