Справа № 824/2316/14-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 р. м.
Чернівці Справа №
824/2316/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання
Жураковської Ю.М.,

представників сторін:

позивача - Ротара А.В.,

відповідача - Гречки О.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Чернівецького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до публічного акціонерного товариства
"Енергопостачальна компанія
«Чернівціобленерго»

про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій.

ВСТАНОВИВ:

Чернівецьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач) звернувся до суду із вказаним
адміністративним позовом, в якому
просить стягнути з публічного
акціонерного товариства
"Енергопостачальна компанія
"Чернівціобленерго" (далі - відповідач)
адміністративно-господарські санкції
в сумі 956880,00 грн. та пеню у розмірі 20955,67
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач належним чином не виконує
вимоги Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» щодо забезпечення
працевлаштування інвалідів та в силу
ст. 20 цього Закону своєчасно не сплатив
штрафні санкції в сумі 956880,00 грн., за що
позивачем нараховано пеню у розмірі
20955,67 грн. В добровільному порядку
штрафні санкції та пеню відповідачем
не було сплачено, що стало підставою
звернення до суду із позовною заявою.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав повністю та
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, просив суд
задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем до суду подано письмові
заперечення проти позову, відповідно
до яких, вважає позовні вимоги
необґрунтованими та просить суд у
задоволенні позову відмовити повністю,
зазначаючи, що публічне акціонерне
товариство "Енергопостачальна
компанія «Чернівціобленерго» на
виконання вимог закону щомісяця
направляло у Чернівецький міський
центр зайнятості звітність про
наявність вакантних посад для
працевлаштування осіб із інвалідністю,
що є належним підтвердженням наявності
на підприємстві створеного та
введеного в дію місця для
працевлаштування інваліда.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити та надав
пояснення аналогічні викладеним у
запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи судом
встановлено наступне.

Публічне акціонерне товариство
"Енергопостачальна компанія
"Чернівціобленерго" (58000, м. Чернівці,
вул. Прутська, будинок 23А,
ідентифікаційний код 00130760)
зареєстрована як юридична особа 10.12.1998
р. (а.с. 6, 38-39).

Як вбачається із поданого відповідачем
звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік №
559 форми № 10-ПІ середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу становила 1625 осіб, а
середньооблікова чисельність
працюючих на підприємстві інвалідів
становила 45 осіб, в той час коли
встановлений норматив складав 65
робочих місць. Фонд оплати праці
штатних працівників склав 77746,50 грн.
Сума адміністративно-господарських
санкцій за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів визначена самостійно
відповідачем у розмірі 956880,00 грн. (а.с.
25).

Судом встановлено, що протягом січня -
грудня 2013 р. відповідач подавав до
Чернівецького міського центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій форми №3-ПН для
працевлаштування осіб з інвалідністю
(а.с. 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 26, 27, 28, 29,
30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37).

Вказана обставина також
підтверджується інформацією наданою
Чернівецьким міським центром
зайнятості від 16.06.2014 р., в якій вказано,
що відповідачем протягом 2013 р. подано 12
звітів форми №3-ПН про наявність
вакансій для працевлаштування осіб з
інвалідністю (а.с. 7).

16.04.2014 р. позивач направив претензію у
зв'язку із не виконанням нормативу
працевлаштування інвалідів.
Відповідно до якої відповідач
зобов'язаний самостійно сплатити до
15.04.2014 р. на рахунок позивача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 956880,00 грн., тобто суму, що
визначається в розмірі
середньомісячної заробітної плати на
підприємстві за кожне робоче місце не
зайняте інвалідом.

Крім того, згідно розрахунку
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
призначених для працевлаштування
інвалідів та пені з 15.04.2014 р. за
прострочення сплати
адміністративно-господарських санкцій
відповідачем станом на 27.06.2014 р.
основний борг становить 956880,00 грн. та
пеня в сумі 20995,67 грн. (а.с. 3).

Проте, дана сума відповідачем не
сплачена, у зв'язку з цим позивач
звернувся до суду.

Розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти позову, дослідивши
та оцінивши надані докази в сукупності,
проаналізувавши законодавство, яке
регулює спірні правовідносини, суд
дійшов висновку, що адміністративний
позов не підлягає задоволенню з таких
міркувань.

Відповідно до ст. 24 Конституції України
громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991 р. № 875-XII
(далі - Закон № 875-XII) передбачено, що з
метою реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 цього Закону
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. Забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в т.ч. з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно із ст. 19 Закону № 875-XII для
підприємств, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною 3 ст. 18 Закону № 875-XII на
підприємства, окрім обов'язку виділяти
та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, покладено
також обов'язки надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування (далі - Порядок),
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007 р. №70. На
виконання п. 2 зазначеного Порядку,
наказом Міністерства праці та
соціальної політики від 10.02.2007 р. №42,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 13.2007 р. за № 117/13384 затверджено
форми звітності №10-ПІ (річна ) "Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів".

Судом встановлено, а також не
заперечувалося сторонами в судовому
засіданні, що відповідач подав до
позивача звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
№ 559 форми № 10-ПІ.

Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України
"Про зайнятість населення" 05.07.2012 р.
№ 5067-VI роботодавці зобов'язані
своєчасно та в повному обсязі у
порядку, затвердженому центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції, за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади із забезпечення
реалізації державної політики у галузі
статистики, подавати територіальним
органам центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, інформацію про
попит на робочу силу (вакансії) та
заплановане масове вивільнення
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці, у тому
числі ліквідацією, реорганізацією або
перепрофілюванням підприємств,
установ, організацій, скороченням
чисельності або штату працівників
підприємства, установи, організації
незалежно від форми власності, виду
діяльності та господарювання за два
місяці до вивільнення.

Порядок подачі звітності про наявність
вільних робочих місць (вакансій), у тому
числі призначених для
працевлаштування інвалідів, а також
форми цієї звітності, затвердженні
наказом Міністерства праці та
соціальної політики від 19.12.2005 р. №420
"Про затвердження форм звітності та
інструкцій щодо їх заповнення",
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 21.12.2005 р. за № 1534/11814 (чинний до
12.07.2013 р.), відповідно до якого про
наявність вакансій підприємство подає
звіт за формою №3-ПН.

З 12.07.2013 р. звітність подається за
формою встановленою наказом
Міністерства соціальної політики
України від 31.05.2013 р. № 316,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 17.06.2013 р. за № 988/23520 "Про
затвердження форми звітності N 3-ПН
"Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)" та Порядку її подання".

Як вбачається із матеріалів справи, а
також підтверджується інформацією
наданою Чернівецьким міським центром
зайнятості відповідач протягом 2013 р.
подав 12 звітів форми №3-ПН про
наявність вакансій для
працевлаштування осіб з інвалідністю.

Отже, враховуючи викладене слідує, що
ПАТ "Чернівціобленерго" у 2013 році,
обов'язки, покладені на нього ч. 3 ст. 18
Закону № 875-XII виконало, зокрема ним
виділені та створенні робочі місця для
працевлаштування інвалідів, надано
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
відзвітовано до Фонду соціального
захисту інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Суд констатує, що позивач не надав до
суду доказів, що невиконання нормативу
робочих місць по працевлаштуванню
інвалідів сталося з вини ПАТ
"Чернівціобленерго".

Так, відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону №
875-XII державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань, а
відповідно до п. "е" ч. 1 ст. 5 Закону №
875-XII держава забезпечує надання
додаткових гарантій щодо
працевлаштування працездатним
громадянам у працездатному віці, які
потребують соціального захисту і не
здатні на рівних конкурувати на ринку
праці, у тому числі інвалідам, які не
досягли пенсійного віку.

По своїй правовій природі
адміністративно-господарська санкція
є видом господарської санкції, яка
застосовуються як захід впливу на
порушника у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Як встановлено вище, ПАТ
"Чернівціобленерго" виконало свої
спеціальні обов'язки, які на нього
покладені ч. 3 ст. 18 Закону № 875-XII, однак
зазначене не призвело до
працевлаштування необхідної кількості
інвалідів, відповідно до нормативу.
Відповідач у своїй діяльності
добросовісно здійснював необхідні
заходи щодо працевлаштування
інвалідів.

При цьому суд зазначає, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Суд вважає, що правова позиція
позивача, відповідно до якої всі
підприємства зобов'язані або
виконувати встановлений Законом № 875-XII
норматив працевлаштування інвалідів,
або перераховувати до Державного
бюджету України відповідну суму
адміністративно-господарських
санкцій, які використовуються на
фінансування заходів з соціальної,
трудової, фізкультуро-спортивної
реабілітації інвалідів, надання
цільових позик на створення робочих
місць, передбачених для
працевлаштування інвалідів,
ґрунтується на невірному тлумаченні
ст. 20 Закону № 875-XII, яку необхідно
тлумачити системно із врахуванням
положень ст.ст. 17, 18, 18-1 зазначеного
Закону та положень Господарського
кодексу України. При цьому, об'єктивна
сторона складу правопорушення
виражається у невжитті заходів щодо
створення та виділення у нормативній
кількості робочих місць для інвалідів,
або у подальшій відмові роботодавця
прийняти інваліда на створене робоче
місце без наявності передбачених
законом підстав (невідповідності умов
та характеру праці стану здоров'я
інваліда, невідповідності інваліда
кваліфікаційним вимогам). У випадку,
якщо роботодавець виділив та створив
робочі місця у кількості, розрахованій
відповідно до нормативної, та подав до
органів державної служби зайнятості
звіт про наявність робочих місць для
інвалідів, він вважається таким, що
виконав свій обов'язок належним чином.

За таких обставин, суд вважає, що
відповідачем вжито усіх залежних від
нього заходів щодо утворення робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
на нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування та за відсутність у
населеному пункті, за місцем
знаходження ПАТ "Чернівціобленерго",
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція висловлена
в ухвалі Вищого адміністративного суду
України у справі № К/9991/69446/11 від 06.12.2013
р. та постанові Верховного Суду України
у справі № 21-476а13 від 28.01.2014 р.

Отже, стягнення з ПАТ
"Чернівціобленерго"
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу щодо
працевлаштування інвалідів є
необґрунтованим, а тому позов в частині
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 956880,00 грн. не підлягає
задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 20 Закону № 875-XII порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Враховуючи те, що саме стягнення з ПАТ
"Чернівціобленерго"
адміністративно-господарських санкцій
є безпідставним та законодавчо не
вмотивованим, слідує, що і стягнення
пені за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
є безпідставним.

Відповідно до положень, закріплених ст.
11 КАС України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України
та ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивач не довів
правовірність своїх позовних вимог та
не надав доказів того, що відповідач
повинен сплатити адміністративно -
господарські санкції за невиконання
нормативу робочих місць призначених
для працевлаштування інвалідів та
пені.

У процесі розгляду справи не виявлено
інших фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин.

Керуючись ст. 129 Конституції України,
ст. ст. 71, 86, 94,158, 162, 160-167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Порядок та строки набрання постановою
законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України
постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України,
може бути оскаржена в апеляційному
порядку до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі в
десятиденний строк з дня її
проголошення апеляційної скарги. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано судом 21 липня 2014 р.

Суддя
В.К.
Левицький