Справа № 803/1265/14
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року Справа № 803/1265/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Рожищенському
районі Волинської області до Відділу
Державної виконавчої служби
Рожищенського районного управління
юстиції у Волинській області про
визнання бездіяльності та зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Рожищенському
районі Волинської області (далі -
відділення Фонду, позивач) звернулося з
позовом до Відділу Державної
виконавчої служби Рожищенського
районного управління юстиції у
Волинській області (далі - ВДВС
Рожищенського РУЮ, відповідач) про
визнання бездіяльності неправомірною
та зобов'язати вчинити дії.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що постановою державного виконавця
ВДВС Рожищенського РУЮ 03.02.2012 року
відкрито виконавче провадження № 31653697
по примусовому стягненню з боржника
ОСОБА_1 на користь відділення Фонду 2755,06
грн. недоїмки по сплаті страхових
внесків, яке станом на 24.06.2014 року не
виконано, вказані кошти відділенням
Фонду не отриманні. Вважає, що
державний виконавець не дотримується
правової норми щодо своєчасного і в
повному обсязі проведення виконавчих
дій, що є грубим порушенням, як статей 6,
11 Закону України «Про виконавче
провадження», так і міжнародних
зобов'язань України, прав відділення
Фонду. Вказує на те, що листом від 30.11.2012
року № 03-30/11390 відповідач повідомив
відділення Фонду, що вартість майна
вилученого у ОСОБА_1 згідно акту опису й
арешту від 30.10.2012 року становить 8382,00
грн. Відповідач не дотримується вимог
частини 5 статті 58 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки не
здійснив повторну його оцінку, не
встановив тимчасового обмеження
боржнику у праві виїзду його за межі
України. Постанова Волинського
окружного адміністративного суду від
05.01.2012 року по справі № 2а/0370/3434/11 про
стягнення із фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 залишається не виконаною
протягом 2,5 років, таким чином належних
дій, спрямованих на примусове
виконання рішення суду відділом ВДВС
Рожищенського РУЮ вчинено не було.

Просить суд визнати неправомірною
бездіяльність ВДВС Рожищенського РУЮ
по виконанню постанови Волинського
окружного адміністративного суду від
05.01.2012 року по справі № 2а/0370/3434/11 та
зобов'язати ВДВС Рожищенського РУЮ
здійснити примусове виконання
вищевказаної постанови суду та
сплатити позивачу 2755,06 грн.

Представник позивача звернулась до
суду з клопотанням про розгляд справи у
її відсутності. Позовні вимоги
підтримує та просить суд їх
задовольнити.

Відповідач на розгляд справи не
з'явився, свого представника в судове
засідання не направив, хоча належним
чином був повідомлений про дату, час та
місце розгляду справи. Причини неявки
суду не повідомив, з клопотанням про
відкладення розгляду справи до суду не
звертався.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Суд проводить розгляд справи у
письмовому провадженні, на підставі
наявних у ній доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи
докази в їх сукупності,
проаналізувавши матеріали справи,
оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають до
часткового задоволення, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Згідно з ст. 17 ч. 1 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV
(надалі Закон України № 606-XIV)
встановлено, що виконавче провадження
як завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 вищевказаного
закону, державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону: за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення; в інших
передбачених законом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 05.01.2012 року
по справі № 2а/0370/3434/11 задоволено позов
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Рожищенському
районі Волинської області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП
ОСОБА_1) та стягнуто на користь
відділення Фонду 2755,06 грн. недоїмки по
сплаті страхових внесків. За вказаним
судовим рішенням 30.01.2012 року Волинським
окружним адміністративним судом був
виданий виконавчий лист № 70.
Постановою державного виконавця ВДВС
Рожищенського РУЮ 03.02.2012 року відкрито
виконавче провадження.

Станом на 30.04.2013 року вищевказане
виконавче провадження перебуває у
зведеному виконавчому провадженні №
33187436.

Частиною 2 ст. 11 Закону України № 606-XIV
визначено, що державний виконавець:
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України № 606-XIV у
постанові про відкриття виконавчого
провадження державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

З постанови про відкриття виконавчого
провадження № 31653697 від 03.02.2012 року
вбачається, що державним виконавцем
зобов'язано боржника - ФОП ОСОБА_1
самостійно виконати виконавчий
документ у строк до 10.02.2012 року. Дана
постанова надіслані позивачу для
відома та виконання.

Аналізуючи встановлені факти, суд
зазначає, що спірні правовідносини між
позивачем та відповідачем склалися з
приводу невиконання постанови
Волинського окружного
адміністративного суду від 05.01.2012 року
по справі № 2а/0370/3434/11.

Відповідно до частини 2 ст. 6
Конституції України органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
та основоположних свобод та практику
Суду як джерело права.

Водночас статтею 6 Конвенції
передбачено право на справедливий суд.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, визначено, що
кожна юридична особа має право мирно
володіти своїм майном і не може бути
його позбавлена інакше як в інтересах
суспільства.

Згідно з статтею 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Невід'ємною частиною справедливого
судового розгляду та ефективного
захисту права на мирне володіння
майном є забезпечення державою
примусового виконання судового
рішення в розумний строк, яке в Україні
покладається на державну виконавчу
службу та державних виконавців.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» зазначив, що право на суд було б
ілюзорним, якби національна правова
система Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України «Про
виконавче провадження».

Згідно п. 13. ч.3 ст. 11 Закону України №
606-XIV державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право: накладати стягнення у
вигляді штрафу на фізичних, юридичних
та посадових осіб у випадках,
передбачених законом.

Судом встановлено, що за невиконання
рішення суду в добровільному порядку
відповідачем до божника ОСОБА_1 не
застосовувалось стягнення у вигляді
штрафу. Рішення суду в добровільному
порядку ФОП ОСОБА_1 не виконано.

З матеріалів справи вбачається, що з
метою виявлення майна зареєстрованого
за боржником державним виконавцем
надіслані відповідні запити до органів
ДПІ, МРЕВ УДАІ, Волинського обласного
бюро технічної інвентаризації,
Волинської регіональної філії ДП
«Центр державного земельного
кадастру», та винесено постанови про
арешт коштів боржника, які надіслано у
банківські установи для виконання.
Згідно відповідей банківських установ
- кошти на рахунках відсутні.

30.10.2012 року по зведеному виконавчому
проваджені № 33187436 державним
виконавцем проведено опис та арешт
майна боржника та встановлено заборону
на його відчуження, а також внесено
відповідний запис до Єдиного
державного реєстру заборони та
відчуження майна.

Згідно з частиною 5 статті 58 Закону
України № 606-XIV звіт про оцінку майна у
виконавчому провадженні вважається
чинним протягом шести місяців з дня
його підписання суб'єктом оціночної
діяльності - суб'єктом господарювання.
Після закінчення цього строку оцінка
майна проводиться повторно.

Листом від 30.11.2012 року № 03-30/11390 ВДВС
Рожищенського РУЮ повідомив
відділення Фонду, що вартість майна
вилученого у ОСОБА_1 згідно акту опису й
арешту від 30.10.2012 року становить 8382,00
грн.

Суд вважає, що відповідачем не
дотримується вимоги частини 5 статті 58
Закону України № 606-XIV, оскільки ВДВС
Рожищенського РУЮ на момент розгляду
справи в суді не проведено повторну
оцінку арештованого майна боржника,
яку державний виконавець повинен був
провести, ще з 01 травня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Суд звертає увагу на те, що постанова
Волинського окружного
адміністративного суду від 05.01.2012 року
по справі № 2а/0370/3434/11 про стягнення із
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
залишається не виконаною протягом 2,5
років.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що відділ Державної
виконавчої служби Рожищенського
районного управління юстиції по
виконанню постанови Волинського
окружного адміністративного суду від
05.01.2012 року по справі № 2а/0370/3434/11 про
стягнення із фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 недоїмки по сплаті страхових
внесків в сумі 2755,06 грн., вжило
недостатніх заходів передбачених
Законом України «Про виконавче
провадження» для виконання
вищевказаної постанови суду, а отже
допустив бездіяльність, яку суд
відповідно до вимог частини 2 статті 162
КАС України визнає протиправною.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача наведених в позовній заяві на
те, що державним виконавцем ВДВС
Рожищенського РУЮ не встановленно
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника ОСОБА_1 за межі України,
оскільки відповідно до пункту 18
частини 3 статті 11 Закону України №
606-XIV, у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, державний виконавець
має право звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

А отже, вищевказаною нормою Закону
державному виконавцю законодавцем
надано право звернутися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника за межі України,
а не обов'язок виконувати дану норму
Закону до кожного боржника.

Крім того, жодних доказів того, що
позивач звертався до відповідача з
проханням звернутися державному
виконавцю до суду з метою застосування
тимчасового обмеження у праві виїзду
ОСОБА_1 за кордон суду не надано. В
матеріалах справи також відсутні дані
про те, що ОСОБА_1 виїжджає за межі
України.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання відділ Державної
виконавчої служби Рожищенського
районного управління юстиції
здійснити примусове виконання
постанови Волинського окружного
адміністративного суду від 05.01.2012 року
по справі № 2а/0370/3434/11 та сплатити
позивачу 2755,06 грн., то суд вважає, що
дана вимога не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Стаття 13 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів»
передбачає обов'язковість виконання
судових рішень та відповідальність за
їх невиконання.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5
статті 124 Конституції України судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України.

Крім того, відповідно до частини другої
та третьої статті 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

За статтею 2 Закону України № 606-XIV
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу; примусове виконання рішень
здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України «Про
державну виконавчу службу».

Системний аналіз наведених положень
норм права дає підстави для висновку,
що судовий акт, який набрав законної
сили, підлягає обов'язковому та
безумовному виконанню особою, на яку
покладено такий обов'язок, а отже суд не
може повторно зобов'язувати ВДВС
виконати постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
05.01.2012 року по справі № 2а/0370/3434/11 та
сплатити позивачу 2755,06 грн.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в
даний час на виконанні у ВДВС
Рожищенського РУЮ в зведеному
виконавчому провадженні № 33187436
перебуває 20 виконавчих документів на
загальну суму 1852956,10 грн., а отже вимога
позивача про зобов'язання виконати
рішення суду та сплатити саме йому 2755,06
грн., порушить законні права інших
стягувачів.

Відповідно до ст. 71 КАС кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених ст. 72 цього
Кодексу. В адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не виконав покладений на
нього обов'язок та не надав суду
належні та допустимі докази в
підтвердження належного виконання
виконавчого провадження по виконанню
постанови Волинського окружного
адміністративного суду від 05.01.2012 року
по справі № 2а/0370/3434/11. Доказів та
переконливих аргументів, відповідач
суду не надав.

Керуючись ст.ст. 122,128,158,160,162,163,186,181
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі ст.ст. 1,2,5,6,11,25,58
Закону України «Про виконавче
провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною бездіяльність
відділу Державної виконавчої служби
Рожищенського районного управління
юстиції по виконанню постанови
Волинського окружного
адміністративного суду від 05.01.2012 року
по справі № 2а/0370/3434/11.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий

Суддя

В.В.Мачульський