Справа № 452/159/14ц, 2а/452/19/2014
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
Справа №3111/14/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Щерби С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 26 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до Луківської сільської
ради Самбірського району Львівської
області, третя особа ОСОБА_1, про
визнання неправомірним та скасування
рішення,

В С Т А Н О
В И В :

16.01.2014 ОСОБА_2 звернулася до суду з
вищевказаним позовом до Луківської
сільської ради Самбірського району
Львівської області (далі - Сільська
рада), третя особа ОСОБА_1, у якому
просила визнати неправомірним та
скасувати п.2 рішення відповідача від
22.07.2013 №3 «Про відміну рішення сесії
Луківської сільської ради №7 від 06.06.2013
року» (далі - Рішення).

Вимоги обґрунтовує тим, що фактично
оскаржуваним пунктом Рішення вирішено
питання щодо земельної ділянки та
криниці які не є комунальною власністю
та перебувають у її користуванні, що
виключає повноваження відповідача
щодо розпорядження такими, а також
передачі у спільне користування.

Постановою Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 26 лютого 2014 року в справі
№452/159/14 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржила ОСОБА_1, яка
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції і прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позову. У поданій
апеляційній скарзі вказує, що
позивачем не доведено порушення своїх
прав оскаржуваним Рішенням, оскільки
не надано будь-яких доказів того, що
вона є власницею житлового будинку та
господарських споруд, зокрема тих, щодо
яких виникли спірні правовідносини.
Вважає, що судом першої інстанції
безпідставно не взято до уваги наданий
нею технічний паспорт на будинок та
господарські споруди, який підтверджує
приналежність їй спірної криниці.
Також зазначає, що відповідачем
правомірно вирішено питання щодо
спільного користування проїздом та
криницею, оскільки таким чином не було
передано у власність чи користування
жодній із сторін, що свідчить про
законність спірного рішення та його
спрямованість на досягнення
добросусідства.

Позивач в письмовому запереченні
вважає постанову суду першої інстанції
обґрунтованою, прийняту з врахуванням
всіх обставин справи та такою, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Просить
апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення, а оскаржувану
постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що до
повноважень Сільської ради не входить
розпорядження земельними ділянками та
нерухомим майном які не є у комунальній
власності, а тому прийняте рішення в
оскаржуваній частині прийнято
відповідачем неправомірно.

Проте, такі висновки суду першої
інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи та є помилковими з
таких міркувань.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, 06.06.2013 Сільською радою прийнято
рішення №7 «Про встановлення меж в
натурі та визнання власності на
спільний проїзд та криницю» (далі -
Рішення-2), яким закріплено земельну
ділянку, колишній спільний проїзд
(вуличку) до земельних ділянок, за
господарством, яке належало ОСОБА_3
(пункт 1) та криницю і земельну ділянку,
яка потрібна для обслуговування
криниці, закріплено за господарством
ОСОБА_1, так як її господарство
використовує воду з цієї криниці на
протязі більше 50 років для харчових та
побутових цілей (пункт 2)(а.с.6).

Не погодившись із таким Рішенням-2
13.06.2013 ОСОБА_2 звернулася до Самбірської
міжрайонної прокуратури Львівської
області із зверненням, за результатами
перевірки якого було внесено подання
Сільській раді про усунення порушень
вимог чинного законодавства (а.с.5).

22.07.2013 у зв'язку із поданням прокуратури
відповідачем було прийнято Рішення, п.1
якого було вирішено відмінити
Рішення-2, а п.2 залишити у спільному
користуванні проїзд до земельних
ділянок та криницю, яка знаходиться на
межі присадибних ділянок, для жителів
с.Загір'я ОСОБА_1 та спадкоємців ОСОБА_3
(а.с.4).

Не погодившись із п.2 вказаного Рішення,
позивач звернулася до суду із цим
адміністративним позовом.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.3 вказаної статті, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України
«Про місцеве самоврядування» до
виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад входить
вирішення відповідно до закону питань
з врегулювання земельних відносин.

В силу положень ч.3 ст.158 ЗК України
органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

Із наявних матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є
власниками житлових будинків, що
знаходиться на сусідніх земельних
ділянках якими вони користуються.

У відповідності до ст.125 ЗК України
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до ст.19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Жодних документів, які б
підтверджували право власності чи
користування земельними ділянками на
яких знаходяться належні ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 будівлі суду першої та
апеляційної інстанцій не надано.

Дослідивши наявні кадастрові плани
(а.с.20,45), суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що між сторонами
існує спір щодо меж земельної ділянки,
що в свою чергу стало причиною
виникнення суперечки щодо права
користування колодязем та проїздом.

Згідно поданих до суду Технічних
паспортів (а.с.25-28, 41-44) колодязь 1972 року
побудови віднесено до господарства
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, при цьому останній в
частині ?, до визначення в
законодавчому порядку власника.

Частиною 1 ст.108 ЗК України встановлено,
що у випадках, коли сусідні земельні
ділянки відокремлені рослинною смугою,
стежкою, рівчаком, каналом, стіною,
парканом або іншою спорудою, то
власники цих ділянок мають право на їх
спільне використання, якщо зовнішні
ознаки не вказують на те, що споруда
належить лише одному з сусідів.

Вказана стаття міститься у Главі 17 ЗК
України, що регулює добросусідські
відносини та в свою чергу була
застосована Сільською радою при
прийнятті п.2 Рішення.

Відтак, враховуючи усе вищенаведене,
суд апеляційної інстанції приходить до
висновку, що приймаючи оскаржуваний п.2
Рішення, Сільська рада діяла в межах
наданих їй п.34 ч.1 ст.26 Закону України
«Про місцеве самоврядування» та ч.3
ст.158 ЗК України повноважень, з метою
утвердження стабільності у відносинах
які виникли між двома суміжними
землекористувачами.

Більше того, спірним пунктом Рішення,
жодним чином не вирішувалося питання
щодо надання у власність чи
користування проїзду до земельних
ділянок та криниці, оскільки чітко
вказано «залишити у спільному
користуванні», тобто фактично
відновлювалось становище в якому
перебували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
прийняття Рішення-2.

Щодо доводів апелянта про відсутність
будь-якого проїзду до земельних
ділянок, як на підставу для визнання
неправомірним оскаржуваного Рішення,
то апеляційний суд критично оцінює
такі, оскільки як вбачається із
Рішення-2, такий проїзд є «колишнім
спільним проїздом» і вживається для,
позначення земельної ділянки яка
перебувала у спільному користуванні
сторін.

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до переконання про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_2
щодо визнання неправомірним та
скасування п.2 Рішення, оскільки
Сільська рада при його прийнятті діяла
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Однак, крім цього, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити, що в разі якщо сторони
вважають, що спірні проїзд та колодязь
належать їм на праві власності, яке
таким чином порушується, то такий спір
між ними може бути вирішено у судовому
порядку, шляхом звернення до
відповідного суду в порядку цивільного
судочинства.

Підсумовуючи, оскільки постанова суду
першої інстанції прийнята з неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи та порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, то
апеляційну скаргу належить
задовольнити, а оскаржувану постанову
слід скасувати та прийняти нову
постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,

П О С Т А
Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 26 лютого 2014
року скасувати та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 11 липня 2014
року.