Справа № 824/2312/14-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року м. Чернівці
Справа № 824/2312/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Червоняк
У.С.,

представника позивача Ротара А.В. та
представника відповідача Чернушка
С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Чернівецького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Будинкоуправління №1 КЕВ м.Чернівці
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

В С Т А Н О В И В :

Чернівецьке обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулося до суду з позовом до
Будинкоуправління №1 КЕВ м.Чернівці
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 12038,00 грн та пені в розмірі 263,63
грн за невиконання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

В обґрунтування своїх вимог
позивач посилався на те, що
відповідачем у 2013 році порушені вимоги
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» щодо
працевлаштування інвалідів у
кількості 4% середньооблікової
чисельності штатних працівників.

Зазначав, що на підставі поданої
підприємством звітності форми №10-ПІ
«про зайнятість і працевлаштування
інвалідів» середньооблікова
чисельність штатних працівників
інвалідів у 2013 році становила 0 чоловік,
в той час як встановлений норматив
складав 1 чоловік.

Таким чином, позивач вважає, що
відповідач зобов'язаний був самостійно
до 15 квітня 2014 року сплатити на рахунок
Чернівецького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 12038,00 грн, що підтверджується
розрахунком заборгованості по сплаті
адміністративно-господарських санкцій
відповідно до поданого підприємством
звіту форми №10-ПІ.

Крім цього, у відповідності до
положень статті 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» відповідач
повинен сплатити пеню, розмір якої
становить 263,63 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та,
посилаючись на обставини, викладені в
позові, просив суд задовольнити його у
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував.

При цьому пояснив, що 23 травня 2013 року
до Чернівецького міського центру
зайнятості було подано звіт про
наявність вакансій форми 3-ПН, де
вказана наявна одна посада
прибиральника для інваліда.

Наголосив, що законодавством не
передбачено обов'язку підприємств
кожного місяця подавати до центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій форми 3-ПН.

Оскільки відповідачем було створено
відповідно до встановленого Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
нормативу кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів, у травні
2013 року до центру зайнятості подано
звіт про наявність вакансій форми 3-ПН
із зазначенням вакантної посади
прибиральника для інваліда, а не
зайнятість необхідної кількості
робочих місць для працевлаштування
інвалідів виникла не з вини
Будинкоуправління №1 КЕВ м.Чернівці,
представник відповідача просив суд у
задоволенні позову відмовити за
безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні матеріали, всебічно
та повно з'ясувавши всі обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, що
мають юридичне значення для вирішення
спору по суті, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно поданого
Будинкоуправлінням №1 КЕВ м.Чернівці
до Чернівецького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
форми 10-ПІ середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
становить 12 осіб, з них:
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 0 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» - 1
особа; фонд оплати праці штатних
працівників - 288,90 грн; середньорічна
заробітна плата штатного працівника
складає 24075,00 грн; сума
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів
становить 12038,00 грн.

23 травня 2013 року відповідачем до
Чернівецького міського центру
зайнятості було подано звіт про
наявність вакансій форми 3-ПН, де
вказана наявна одна посада
прибиральника для інваліда, що
підтверджується наявною у справі
копією звіту та інформацією
Чернівецького міського центру
зайнятості, викладеною в листах від 13
червня 2014 року №25-13/3489 та від 16 червня
2014 року №25-13/3519.

Оскільки відповідачем не було виконано
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів в
кількості однієї особи, тому, на думку
позивача, до відповідача необхідно
застосувати адміністративно -
господарську санкцію у розмірі
середньомісячної заробітної плати
штатного працівника на підприємстві за
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, та стягнути пеню, які
відповідачем не сплачені в
добровільному порядку за претензією
від 16 квітня 2014 року.

У зв'язку з цим Чернівецьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів і звернулося до суду з даним
позовом.

До встановлених судом обставин суд
застосовує наступні положення закону
та робить відповідні висновки.

Статтею 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21 березня 1991 року №875-XII
передбачено, що для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб,- у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» визначено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленою Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень частини 3 статті
18-1 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
де середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.

З аналізу положень вказаного Закону
слідує, що на суб'єктів господарювання
покладено обов'язок виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів в
необхідній кількості та надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

При цьому обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
самостійно підбирати інвалідів на
створені робочі місця.

Водночас законодавець зобов'язує
підприємства надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Як вбачається з обставин справи та не
заперечувалось сторонами, у травні 2013
року відповідач подав до Чернівецького
міського центру зайнятості звіт про
наявність вакансій форми 3-ПН, де
вказана наявна одна посада
прибиральника для інваліда.

Суд зазначає, що на підприємство не
може бути покладена відповідальність
за не направлення уповноваженими
органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування або
відсутність у населеному пункті за
місцезнаходженням підприємства
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

Вказана вище позиція узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною, зокрема, у
постанові від 20 червня 2011 року по
справі №21-60а11.

Адміністративно-господарська
відповідальність, що передбачена
статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», за своєю правовою природою є
господарсько-правовою
відповідальністю.

Підставою для застосування такої
відповідальності учасника
господарських відносин, згідно частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України, є вчинене
роботодавцем правопорушення в сфері
господарювання.

Відповідно до частини другої
зазначеної статті учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

З матеріалів справи не вбачається вини
відповідача у непрацевлаштуванні
інваліда (фактів відмови
відповідачем-роботодавцем у
працевлаштуванні інвалідів протягом
2013 року не було), що є обов`язковою
складовою господарського
правопорушення; ним здійснені всі
залежні від нього заходи по
недопущенню господарського
правопорушення (виділено та створено
робоче місце для працевлаштування
інваліда, подано звіт до міського
центру зайнятості про наявність
вакансій форми 3-ПН із зазначенням
однієї посади прибиральника для
інваліда).

Посилання представника позивача як на
підставу для задоволення позову щодо
невжиття відповідачем всіх залежних
від нього заходів для забезпечення
працевлаштування інваліда, а саме:
неподання до центру зайнятості
звітності форми 3-ПН щомісячно протягом
2013 року, суд вважає безпідставними,
оскільки 01 січня 2013 року Закон України
«Про зайнятість населення» від 01
березня 1991 року №803-XII, статтею 20 якого
передбачався обов'язок підприємств,
установ і організацій незалежно від
форми власності щомісяця подавати
центрам зайнятості адміністративні
дані у повному обсязі про наявність
вільних робочих місць (вакансій), у тому
числі призначених для
працевлаштування інвалідів, втратив
чинність.

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон
України «Про зайнятість населення» від
05 липня 2012 року №5067-VI, яким не
передбачено такого обов'язку
підприємств, установ і організацій.

Відтак, з 01 січня 2013 року у роботодавців
відсутній обов'язок щомісяця звітувати
до відповідних центрів зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Поряд з цим пунктом 4 частини 3 статті 50
Закону України «Про зайнятість
населення» №5067-VI визначено, що
роботодавці зобов'язані своєчасно та в
повному обсязі у порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, за погодженням з
центральним органом виконавчої влади
із забезпечення реалізації державної
політики у галузі статистики, подавати
територіальним органам центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
інформацію про попит на робочу силу
(вакансії); заплановане масове
вивільнення працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, у тому числі ліквідацією,
реорганізацією або перепрофілюванням
підприємств, установ, організацій,
скороченням чисельності або штату
працівників підприємства, установи,
організації незалежно від форми
власності, виду діяльності та
господарювання за два місяці до
вивільнення.

На виконання пункту 4 частини 3 статті 50
Закону України «Про зайнятість
населення» №5067-VI наказом Міністерства
соціальної політики України №316 від 31
травня 2013 року, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 17 червня
2013 року за №988/23520, затверджено Порядок
подання форми звітності № 3-ПН
«Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)».

Так, пунктом 2.1 цього Порядку
передбачено, що така форма подається за
наявності у роботодавця попиту на
робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти
робочих днів з дати відкриття
вакансії(й).

Отже, в контексті прийнятого Закону
України «Про зайнятість населення»
№5067-VI та затвердженого Порядку подання
форми звітності №3-ПН «Інформація про
попит на робочу силу (вакансії)» на
роботодавців покладено обов'язок
подавати до відповідного центру
зайнятості звітність форми №3-ПН лише
за наявності у роботодавця попиту на
робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти
робочих днів з дати відкриття такої (их)
вакансії(й).

Неподання відповідачем до міського
центру зайнятості звіту форми №3-ПН
щомісяця протягом 2013 року не може
свідчити про невжиття всіх залежних
від відповідача заходів по
працевлаштуванню інваліда з огляду на
те, що у нього не було такого обов'язку
(норма, що передбачала такий обов'язок,
втратила чинність 01 січня 2013 року).

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що підстави для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених статтею 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
відсутні.

Враховуючи відсутність підстав для
застосування
адміністративно-господарських санкцій
та, відповідно, їх стягнення, відсутні
також і підстави для стягнення пені за
порушення строків сплати суми
адміністративно-господарських
санкцій.

Згідно із пунктом 4 частини третьої
статті 129 Конституції України однією із
основних засад судочинства є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною першою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів того, що у 2013 році відповідач не
створив робоче місце для інваліда,
відмовляв інвалідам у прийнятті на
роботу, не надав державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, позивачем не представлено.

З огляду на викладене, суд вважає
заявлені позовні вимоги не
обґрунтованими та безпідставними, а
тому відмовляє в їх задоволенні.

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 18
липня 2014 року.