Справа № 820/13129/13-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 р. Справа № 820/13129/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами Державної
реєстраційної служби України,
Реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.04.2014р.
по справі № 820/13129/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Державної реєстраційної служби
України , Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Мощонської Ірини Володимирівни

третя особа Реєстраційна служба
Харківського міського управління
юстиції

про визнання дій незаконними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач),
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
реєстраційної служби України (далі -
відповідач), третя особа: Реєстраційна
служба Харківського міського
управління юстиції, в якому просив суд
визнати неправомірними дії Державної
реєстраційної служби України щодо
відмови у державній реєстрації права
власності 1/3 частки житлового будинку,
що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за
суб'єктом ОСОБА_1, податковий номер
НОМЕР_1; скасувати рішення Державної
реєстраційної служби України № 8596733
від 03.12.2013 р. про відмову у державній
реєстрації права власності 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2 за суб'єктом ОСОБА_1,
податковий номер НОМЕР_1; зобов'язати
Державну реєстраційну службу України
розглянути питання державної
реєстрації права власності 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2 за суб'єктом ОСОБА_1,
податковий номер НОМЕР_1; зобов'язати
відповідача - суб'єкта владних
повноважень утриматися від вчинення
певних дій, а саме відмовити позивачу,
ОСОБА_1 державній реєстрації права
власності 1/3 частки житлового будинку,
що розташований за адресою: АДРЕСА_2 з
підстави обтяження 2/3 частки житлового
будинку АДРЕСА_2, що належать на праві
власності ОСОБА_3.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 15.04.2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1 -
задоволено частково.

Скасовано рішення Державної
реєстраційної служби України № 8596733
від 03.12.2013 р. про відмову у державній
реєстрації права власності 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2 за суб'єктом ОСОБА_1,
податковий номер НОМЕР_1.

Зобов'язано Державну реєстраційну
службу України повторно розглянути
заяву про державну реєстрацію права
власності на 1/3 частки житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2 за ОСОБА_1, податковий номер
НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України
(отримувач: УДКСУ у Червонозаводському
районі м. Харкова, код 37999628, банк ГУДКСУ
у Харківській області, МФО 851011, рахунок
4011) на користь ОСОБА_1 (адреса: 61047
АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 36 (тридцять шість)
грн. 77 коп. витрат зі сплати судового
збору.

Не погодившись із зазначеною
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
оскаржуваної постанови, оскільки вона
прийнята на основі неправильного
тлумачення норм законодавства, що
визначає засади і порядок державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Також, не погоджуючись з прийнятою
постановою, апеляційну скаргу подала
Реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою в задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19.06.2014 р.
залучено до участі у справі в якості
другого відповідача Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Мощонську Ірину Володимирівну
(далі - відповідач 2), яка надала
письмові пояснення, зазначивши, що
рішення про відмову у державній
реєстрації права власності від 03.12.2013 р.
№ 8596733 прийняте нею на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційних скарг
щодо правильності застосування судом
норм матеріального і процесуального
права, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів дійшла до наступних
висновків.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 16.09.2013р. по справі № 642/5674/13-ц
задоволено позов ОСОБА_1 до Харківської
міської ради про визнання права
власності в порядку набувальної
давності на 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_2, що належала на праві
власності ОСОБА_4 (а.с. 60-62).

20.11.2013 року, у зв'язку із набранням
рішенням законної сили, позивач
звернувся до органів Державної
реєстрації із заявою № 4073331 про
державну реєстрацію права власності на
зазначену частку житлового будинку
(а.с. 52).

03.12.2013 року Державним реєстратором прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Мощонською Іриною Володимирівною
прийнято рішення № 8596733 про відмову у
державній реєстрації права власності
на підставі того, що відповідачем 2 під
час розгляду заяви була встановлена
наявність обтяження нерухомого майна,
щодо якого подано заяву про державну
реєстрацію права власності, де особою,
права якої обтяжуються - є інший суб'єкт
права, в результаті чого подані
документи не відповідають вимогам ч. 10
ст. 16 3акону України „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" (а.с. 65).

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги в частині скасування
рішення Державної реєстраційної
служби України № 8596733 від 03.12.2013 р. про
відмову у державній реєстрації права
власності 1/3 частки житлового будинку
та зобов'язання Державну реєстраційну
службу України повторно розглянути
заяву про державну реєстрацію права
власності на 1/3 частки житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2 за ОСОБА_1, податковий номер
НОМЕР_1, виходив із того, що вони
ґрунтуються на положеннях діючого
законодавства, належним чином
обґрунтовані, підтверджені
дослідженими у судовому засіданні
доказами, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів частково погоджується з
наведеними висновками суду першої
інстанції та зауважує на таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Цивільним
кодексом України, Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV
від 01.07.2004 року (далі - Закон №1952),
Постановою Кабінету Міністрів України
№703 від 22.06.2011 року "Про затвердження
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно"
(далі - Порядок №703).

Відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації. Державна реєстрація прав
на нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Відмова в
державній реєстрації права на
нерухомість або правочинів щодо
нерухомості, ухилення від реєстрації,
відмова від надання інформації про
реєстрацію можуть бути оскаржені до
суду. Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Згідно із ст. 2 Закону № 1952 державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав)
це офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний
реєстр прав) це єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав.

Частинами 1, 3 статті 3 Закону № 1952
передбачено, що державна реєстрація
прав є обов'язковою. Інформація про
права на нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Пункт 1 ч.2 ст.9 Закону № 1952 передбачає
обов'язок державного реєстратора під
час розгляду заяви про реєстрацію
встановити відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями.

Згідно із ч.1 ст.15 Закону № 1952 державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в такому порядку: 1)
прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації.

В силу п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952 державний
реєстратор: приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Згідно з п. 16 Порядку №703, який визначає
процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, за результатами розгляду
заяви про державну реєстрацію та
документів, необхідних для її
проведення, державний реєстратор
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 23 Порядку № 703 визначено, що
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені в Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Підстави для відмови в державній
реєстрації перелічені в статті 24
Закону № 1952-IV, якщо: 1) заявлене право,
обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього Закону;
2) об'єкт нерухомого майна розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав; 3) із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа; 4)
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону: 5-1) заяву про державну
реєстрацію обтяжень речових прав на
нерухоме майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву
про державну реєстрацію речових прав,
похідних від права власності, подано за
відсутності державної реєстрації
права власності, крім випадків,
установлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви
про державну реєстрацію права
власності на підприємство як єдиний
майновий комплекс, житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку; 5-4)
після завершення п'ятиденного строку з
дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення; 5-5) заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень під час вчинення нотаріальної
дії з нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва подано не до
нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6)
заяву про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень в електронній формі подано
особою, яка не є державним кадастровим
реєстратором або державним виконавцем;
6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

Відмова в державній реєстрації прав
та їх обтяжень з підстав, не
передбачених цим Законом, заборонена
(ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV).

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційних
скарг, що ОСОБА_1 20.11.2013 р. звернувся до
органів Державної реєстрації із заявою
№ 4073331 про державну реєстрацію права
власності на 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_2 (а.с. 52).

До вказаної заяви позивачем додано
рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 16.09.2013р. по справі №
642/5674/13-ц, відповідно до якого
задоволено позов ОСОБА_1 до Харківської
міської ради про визнання права
власності в порядку набувальної
давності на 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_2, що належала на праві
власності ОСОБА_4 (а.с. 60-62).

Зазначеним судовим рішенням
встановлено, що житловий будинок
АДРЕСА_2, було зареєстровано на праві
власності за: ОСОБА_3, - 2/3 частки на
підставі договору дарування від 10.03.1994
року, посвідченого 2-ю Харківською
державною нотаріальною конторою,
реєстраційний номер 1-2111; ОСОБА_4, - 1/3
частки на підставі свідоцтва про право
на спадщину від 24.05.1983р, посвідченого 2-ю
Харківською державною нотаріальною
конторою, реєстраційний номер 2-813 (а.с.
60-62).

Згідно з положеннями ч.5 ч.1 ст. 19 Закону
№1952 державна реєстрація прав
проводиться на підставі рішень судів,
що набрали законної сили.

Відповідно до приписів ст. 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Приймаючи 03.12.2013 року рішення про
відмову в державній реєстрації права
власності позивача, відповідач - 2
керувався даними з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, відповідно до яких в зазначеному
реєстрі відносно житлового будинку
АДРЕСА_2, міститься 2 записи: арешт
нерухомого майна, накладений 2-ю
Харківською державною нотаріальною
конторою на 2/3 частки житлового будинку
АДРЕСА_2, що належать на праві власності
ОСОБА_3 за реєстраційним номером 4366133
від 17.01.2007р.; арешт нерухомого майна,
накладений Ленінським відділом
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції на 2/3 частки житлового будинку
АДРЕСА_2, що належать на праві власності
ОСОБА_3 за реєстраційним номером 9295791
від 30.11.2009р. (а.с. 106-107).

На підставі вищенаведених даних в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна відповідач - 2
зробив висновок про неможливість
реєстрації права власності позивача на
1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2,
зазначаючи, що під час розгляду заяви
була встановлена наявність обтяження
нерухомого майна.

Проте, відповідачем -2 не враховано, що
обтяження накладено не на весь
житловий будинок, а лише на 2/3 його
частки, яка є окремим об'єктом права
власності, та яка належить на праві
власності ОСОБА_3.

В свою чергу, позивач - ОСОБА_1 намагався
зареєструвати право власності саме на
1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2,
яка належала ОСОБА_4 на праві власності,
а на підставі рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 16.09.2013р. по
справі № 642/5674/13-ц, яке набрало чинності,
право власності на дану частку було
визнано за ОСОБА_1. Відповідач не
врахував, що позивач не намагався
зареєструвати право власності на 2/3
частки даного будинку, яка є під
обтяженням.

Таким чином, виходячи з судового
рішення, яке позивач надав як документ,
що свідчить про виникнення у нього
права власності на 1/3 частину будинку,
змістом поданих документів була
реєстрація права власності не на весь
житловий будинок, а лише на 1/3 його
частку, яка відповідно до даного
судового рішення є виділеною та ніяким
чином не пов'язана із іншими 2/3.

Проте, на даний факт відповідач - 2 у
своєму рішенні не звернув уваги, та зі
спірного рішення не вбачається
співставлення відповідачем - 2 даних з
реєстру щодо 1/3 будинку, на яку подано
заяву про реєстрацію права власності,
та 2/3 будинку, які є під обтяженням, а
саме: не враховано даних про
обтяжувача, особи, права якої
обтяжуються в порівнянні з даними, які
заявлені в поданих на реєстрацію
документах, а саме, щодо попереднього
власника 1/3 будинку та даних із
судового рішення, яким за позивачем
визнано право власності на дану
частину будинку.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 24 Закону
України №1952-ІV, відмова в державній
реєстрації прав та їх обтяжень з
підстав, не передбачених цим Законом,
заборонена.

Таким чином, оскаржуване позивачем
рішення № 8596733 від 03.12.2013 р. про відмову
у державній реєстрації права власності
1/3 частки житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2, за
суб'єктом ОСОБА_1 не відповідає вимогам,
встановленим п. 3 ст. 2 КАС України, а
тому суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про його
скасування.

Водночас, оскільки здійснення
державної реєстрації прав на нерухоме
майно є виключною компетенцією
відповідача, а суд не може перебирати
на себе функції суб'єкта владних
повноважень в реалізації відповідних
управлінських функцій, в даному
випадку повним і всебічним захистом
прав позивача є саме зобов'язання
повторно розглянути заяву про державну
реєстрацію права власності на 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1, податковий
номер НОМЕР_1.

Доводи апеляційних скарг про те, що
нормативно-правовими актами України
чітко визначений Порядок здійснення
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, і в жодному з них не
передбачено здійснення вказаної
реєстрації за вказівкою суду, колегією
суддів не приймаються до уваги,
оскільки відповідача не зобов'язано
здійснити реєстрацію, а лише вчинити
певні дії щодо державної реєстрації, що
передбачає повторний розгляд заяви
позивача та доданих до неї документів
та прийняття відповідного рішення у
відповідності до норм чинного
законодавства України.

В свою чергу, колегія суддів
апеляційної інстанції зауважує на
порушення судом при прийнятті
постанови про задоволення позовних
вимог норм процесуального права, що є
підставою для скасування вказаного
рішення, оскільки Державна
реєстраційна служба України в даному
випадку не є належним відповідачем по
вказаній справі.

Так, Державна реєстраційна служба
України є центральним органом
виконавчої влади, який очолює голова,
призначений на посаду Президентом
України (стаття 19 Закону України «Про
центральні органи виконавчої влади» та
пункт 10 Положення про Державну
реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011р. № 401).

Відповідно до пункту 9 Положення про
Державну реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011р. № 401, Укрдержреєстр
у межах своїх повноважень, на основі і
на виконання Конституції та законів
України, актів і доручень Президента
України, актів Кабінету Міністрів
України, наказів Міністерства юстиції
України та доручень Міністра юстиції
України видає накази
організаційно-розпорядчого характеру,
які підписує Голова Укрдержреєстру.

Тобто, повноваження Державної
реєстраційної служби України, як
суб'єкта владних повноважень, у
публічно-правових відносинах
реалізуються через його Голову.

Разом з тим, суб'єкти владних
повноважень у відносинах, пов'язаних з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно, права і обов'язки цих суб'єктів
визначаються законодавством у сфері
державної реєстрації прав.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації, та їх обтяжень
визначає Закон України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІУ
(далі - Закон).

Стаття 9 Закону передбачає, що
державний реєстратор є державним
службовцем, крім випадку, коли,
державним реєстратором є нотаріус як
спеціальний суб'єкт.

Державний реєстратор встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Отже, зі змісту наведених норм
вбачається, що повноваження стосовно
прийняття рішень про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень Законом віднесено до
виключної компетенції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
відповідного органу державної
реєстрації прав, а не до компетенції
органу державної реєстрації прав, який
представляє його керівник.

Рішення у зв'язку з проведенням
державної реєстрації прав відповідно
до положень частини 14 статті 15 Закону,
Наказу Міністерства юстиції України
від 26.12.2011р. № 3601/5, зареєстрованого у
Міністерстві юстиції України за №
1538/20276 від 27.12.2011р., державний реєстратор
прав на нерухоме майно, як суб'єкт
владних повноважень, самостійно
підписує із зазначенням власних
прізвища та ініціалів і засвідчує в
установленому порядку своєю печаткою
із зображенням Державного Герба
України, зразок та опис якої
затверджено Наказом Міністерства
юстиції України від 22.11.2011р. № 3360/5,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України за № 1332/20070 від 22.11.2011р.

Крім того, законодавство (Наказ
Міністерства юстиції України «Про
покладення обов'язків державних
реєстраторів» від 01.08.2013 № 1582/5)
передбачає у разі тимчасової
відсутності державного реєстратора
можливість покладення його обов'язків
на державного реєстратора
реєстраційної служби іншого
територіального органу юстиції.

Отже, у цьому випадку законодавство
пов'язує здійснення повноважень щодо
реєстрації прав з державним
реєстратором, а не з органом державної
реєстрації прав.

Положення частини 2 статті 30 Закону
визначають, що до суду оскаржуються дії
або бездіяльність саме державного
реєстратора прав на нерухоме майно. Під
діями державного реєстратора також
слід розуміти його рішення, прийняті
вказаним суб'єктом владних повноважень
з питань державної реєстрації прав на
нерухоме майно, оскільки будь-які
рішення є актами вольової поведінки
відповідного суб'єкта.

Отже, рішення державних реєстраторів
прав на нерухоме майно, як суб'єктів
владних повноважень, можуть бути
оскаржені до суду.

Разом з тим, Закон не визначає порядок
оскарження рішень державних
реєстраторів прав на нерухоме майно до
керівника відповідного органу
державної реєстрації прав, а також
відповідні повноваження керівника
органу державної реєстрації прав щодо
скасування вказаних рішень.

Закон забороняє будь-яке втручання у
діяльність державних реєстраторів,
пов'язану з проведенням державної
реєстрації прав, зі сторони будь-яких
органів, посадових і службових осіб, у
тому числі Державної реєстраційної
служби України, її посадових осіб,
незалежно від того, чи перебувають
державні реєстратори у трудових
відносинах з Укрдержреєстром.

Отже, Державна реєстраційна служба
України, як орган державної влади, в
силу положень законодавства про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, не може
впливати на прийняття державними
реєстраторами рішень щодо реєстрації
прав або відмови у ній.

Вищенаведене дає підстави для
висновку, що державні реєстратори прав
на нерухоме майно є самостійними
суб'єктами владних повноважень,
рішення, дії або бездіяльність яких
можуть бути оскаржені до суду, а також
визнані незаконними (протиправними,
нечинними) та скасовані.

Таким чином, належними відповідачами у
справах щодо оскарження рішень з
питань державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема
визнання їх протиправними, є виключно
державні реєстратори прав на нерухоме
майно, а тому задоволення судом першої
інстанції вимог щодо Державної
реєстраційної служби України стосовно
визнання протиправним рішення
державного реєстратора прав на
нерухоме майно про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень та
зобов'язання повторно розглянути заяву
є помилковими.

Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржуване рішення № 8596733 від 03.12.2013 р.
про відмову у державній реєстрації
права власності прийняте Державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Мощонською Іриною
Володимирівною, а отже саме вона є
належним відповідачем по справі та
саме її необхідно зобов'язувати
повторно розглянути заяву позивача.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання неправомірними дій
відповідача щодо відмови в державній
реєстрації права власності, суд першої
інстанції виходив з того, що порушень
порядку вчинення дій щодо відмови в
реєстрації права власності,
встановлених 3аконом України „Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
відповідачем допущено не було.

Крім того, судом зазначено, що судове
рішення повинно бути наслідком чинного
правового регулювання та спрямовано на
відновлення порушених прав, свобод та
інтересів. Виходячи із змісту
законодавства, воно не може в
майбутньому регулювати суспільні
відносини, а тому позовні вимоги про
зобов'язання відповідача - суб'єкта
владних повноважень утриматися від
вчинення певних дій, а саме відмовити
позивачу, ОСОБА_1, у державній
реєстрації права власності 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, з підстави обтяження
2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2, що
належать на праві власності ОСОБА_3,
задоволенню не підлягають, оскільки
дана позовна вимога спрямована на
майбутнє.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції та зауважує на той
факт, що ані позивачем, ані
відповідачами та третьою особою
постанова суду в цій частині в
апеляційному порядку оскаржена не
була.

Згідно з ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню, оскільки при прийнятті
оскаржуваної постанови в частині
задоволення позовних вимог суд першої
інстанції порушив норми
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права (ч. 2 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що судом
першої інстанції при ухваленні рішення
були допущені порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
дана постанова підлягає частковому
скасуванню з ухваленням в цій частині
нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної
реєстраційної служби України,
Реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції
задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.04.2014р. по
справі № 820/13129/13-а скасувати в
частині задоволення позовних вимог про
скасування рішення Державної
реєстраційної служби України № 8596733
від 03.12.2013 р. про відмову у державній
реєстрації права власності 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, за суб'єктом ОСОБА_1,
податковий номер НОМЕР_1, а також
зобов'язання Державну реєстраційну
службу України повторно розглянути
заяву про державну реєстрацію права
власності на 1/3 частки житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2, за ОСОБА_1, податковий номер
НОМЕР_1.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Скасувати рішення Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Мощонської Ірини
Володимирівни № 8596733 від 03.12.2013 р. про
відмову у державній реєстрації права
власності 1/3 частки житлового будинку,
що розташований за адресою: АДРЕСА_2, за
суб'єктом ОСОБА_1, податковий номер
НОМЕР_1.

Зобов'язати Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Мощонську Ірину Володимирівну
повторно розглянути заяву про державну
реєстрацію права власності на 1/3 частки
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, за ОСОБА_1, податковий
номер НОМЕР_1.

В іншій частині постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
15.04.2014 р. по справі № 820/13129/13-а залишити
без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П’янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.