Справа № 820/11209/14
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 р.
№ 820/11209/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Бідонька А.В.,

при секретарі судового засідання -
Тверитнікові О.О.

за участю:

представника позивача - Нос І.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні
Харківського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовом
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ- СТАЛЬ" про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Харківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ- СТАЛЬ", в якому
просив суд стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "СДТ- СТАЛЬ"
(юридична адреса: 61002, м. Харків, вул.
Маршала Бажанова, б. 21/23, оф. 14, , МФО 335946, р/р 7002 у ПАТ
"КБ "Південкомбанк") на користь
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(61022, м. Харків, Держпром, 1 під., 1 пов., к.16,
, одержувач: р/р 0003,
МФО 851011, код одержувача: 37999654, УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова)
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
9254,55 грн. та пені в розмірі 139,00 грн.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що відповідно до статті 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" (на
далі -Закон) підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Згідно звіту відповідача за
2013 рік середньооблікова кількість
штатних працівників у 2013 році
становила 11 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів - 0 осіб, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
становить 1 особа. Отже відповідачем не
виконано норматив робочих місць з
працевлаштування інвалідів у
кількості 1 особи, за що і були
призначені адміністративно
господарські санкції у розмірі 9393,55
грн.

Позивач в судове засідання прибув,
адміністративний позов підтримав.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про час, дату та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Враховуючи викладене, беручи до уваги,
що відповідач в судове засідання не
прибув, причин неприбуття суду не
повідомив, є належним чином
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи, суд приходить до
висновку про можливість розгляду
справи за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, судом встановлено
наступне.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", встановлено, що для
підприємств (об'єднань), установ і
організацій незалежно від форми
власності і господарювання
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Згідно ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" підприємства (об'єднання),
установи і організації незалежно від
форми власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою ст.19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду України
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньорічної заробітної
плати по відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

Відповідно до ч.3 ст.20 Закону сплату
штрафних санкцій підприємства
(об'єднання), установи і організації
провадять відповідно до ч.3 ст.20 Закону
за рахунок прибутку, який залишається в
їх розпорядженні після сплати всіх
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Суд згідно наведеної норми зазначає, що
суму, яку просить стягнути позивач є
штрафними санкціями. По своїй правовій
природі штрафні санкції
застосовуються за порушення
законодавства діями чи бездіяльністю,
тобто за неналежне виконання обов'язку
покладеного законом.

Згідно ст. 18 Закону забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, а в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно з Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№ 420 "Про затвердження форм звітності
та інструкцій щодо їх заповнення "
формою звітності роботодавців про
наявність вакантних місць, в тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, є форма № 3-ПН „Звіт про
наявність вакансій", яка відповідно до
пункту 4 статті 20 Закону України "Про
зайнятість населення" подається
роботодавцями до державної служби
зайнятості щомісячно. У графі 15 цього
Звіту наводяться дані про можливість
працевлаштування на вільне робоче
місце (вакантну посаду) особи, що
належить до окремої категорії
громадян, які потребують соціального
захисту і не здатні на рівних умовах
конкурувати на ринку праці, у рахунок
річної броні, установленої місцевими
державними адміністраціями,
виконавчими органами відповідних рад
за поданням центрів зайнятості,
відповідно до статті 5 Закону України
"Про зайнятість населення", із змінами
та доповненнями, а також інвалідів,
пенсіонерів, студентів та інших. З
огляду на викладене, звіт за формою 3-ПН
є актом інформування органу
працевлаштування про створені
роботодавцем робочі місця для
працевлаштування інвалідів. Цей звіт є
водночас і запитом про направлення до
роботодавця інвалідів для
працевлаштування, оскільки центр
зайнятості, отримавши інформацію від
інвалідів насамперед про їх бажання
працювати, а від роботодавця - про намір
та можливості працевлаштувати
інвалідів, не тільки має змогу, а й
зобов'язаний відреагувати на
можливості конкретного роботодавця
забезпечити інвалідів певною працею та
бажання конкретних інвалідів
реалізувати своє право на
працевлаштування з врахуванням
індивідуальних функціональних
можливостей, обумовлених інвалідністю,
наявних у них кваліфікації та знань. До
такого висновку можна дійти, виходячи
зі змісту норм статті 18-1 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" та пункту 2 статті
19 Закону України "Про зайнятість
населення".

Так, відповідно до статті 18-1 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні "
інвалід, який не досяг пенсійного віку,
не працює, але бажає працювати, має
право бути зареєстрованим у державній
службі зайнятості як безробітний.
Рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендацій МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з пунктом 2 статті 19 Закону
України "Про зайнятість населення"
Державна служба зайнятості має право
направляти для працевлаштування на
підприємства, в установи і організації
всіх форм власності при наявності там
вільних робочих місць (вакантних посад)
громадян, які звертаються до служби
зайнятості, відповідно до рівня їх
освіти і професійної підготовки, а
інвалідів, крім того, - відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у них
кваліфікації і знань та з урахуванням
їх побажань.

Підприємства, установи і організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частина 3 статті 18-1 Закону вказує, що
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Наведене свідчить про те, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині першій ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Однак на підприємство покладається
обов'язок створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів та
інформувати про таку кількість
створених робочих місць органи
працевлаштування інвалідів.

Згідно форми 10-ПН "Звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів" за 2013
рік, що надавався відповідачем до
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу
підприємства у 2013 році становила 11
осіб, з них середньооблікова
чисельність штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства,
встановлена інвалідність - становить 0
осіб, чисельність інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст. 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" становить 1 особа.

Так, згідно листа Харківського
міського центру зайнятості №
ХМЦЗ-03-16265-22/14 від 10.06.2014 р. відповідачем
протягом 2013 року не надавались до
Харківського міського центру
зайнятості звіти за формою 3-ПН про
наявність вакансій.

Також, протягом 2013 року на підприємстві
ТОВ "СДТ-Сталь" не було працевлаштовано
жодної особи з обмеженими фізичними
можливостями .

Відмови підприємства у
працевлаштуванні осіб з обмеженими
фізичними можливостями за
результатами направлень центру
зайнятості відсутні.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку про неналежне виконання
відповідачем у 2013 році свого обов'язку
щодо інформування центру зайнятості
про наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування, що
полягало в тому, що відповідачем не
подавались кожного місяця до центру
зайнятості звіти форми 3-ПН про
необхідність направлення йому для
працевлаштування інвалідів. У зв"язку з
чим Харківським міським центром
зайнятості правомірно були призначені
адміністративно господарські санкції
у розмірі 9254,55 грн.

Таким чином, за наявності офіційно
оприлюднених нормативних актів, про
які керівництво відповідача
зобов'язано було знати, відповідач
протиправно не вчинив дій,
передбачених законодавством щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, що
свідчить про наявність вини
відповідача як умови настання
господарсько-правової
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Частиною 5 ст. 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" встановлено, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Згідно ч.1 ст. 217 Господарського
кодексу України господарськими
санкціями визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст. 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Доказів добровільної сплати
адміністративно-господарських санкцій
за нестворене 1 робоче місце для
працевлаштування інваліда в 2013 році у
розмірі 9254,55 грн. відповідачем не
надано.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що вимоги позивача, щодо
стягнення з відповідача штрафних
санкцій за нестворені робочі місця для
працевлаштування інвалідів у 2013 році є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Крім того, у зв'язку з несплатою
адміністративно-господарських санкцій
до встановленого терміну, позивачем
відповідно до ст.20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" було нараховано
пеню за несвоєчасну сплату у розмірі
(9254,55 грн. * 0,03) *50 дні = 139,00 грн.

Суд зазначає, що відповідачем, на
підставі вимог ч. 1 ст. 71 КАС України, не
було надано доказів добровільної
сплати вказаної заборгованості або
наявності підстав для звільнення його
від відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги позивача про стягнення
з Товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ- СТАЛЬ"
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів
обґрунтованими та такими що підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 9, 11, 71, 72, 94, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ- СТАЛЬ" про
стягнення заборгованості -
задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ- СТАЛЬ" (юридична
адреса: 61002, м. Харків, вул. Маршала
Бажанова, б. 21/23, оф. 14, ,
МФО 335946, р/р 7002 у ПАТ "КБ
"Південкомбанк") на користь
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(61022, м. Харків, Держпром, 1 під., 1 пов., к.16,
, одержувач: р/р 0003,
МФО 851011, код одержувача: 37999654, УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова)
заборгованість у розмірі 9393,55 грн. (
дев"ять тисяч триста дев"яносто три
гривні 55 коп.) з яких:
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
9254,55 грн. та пені в розмірі 139,00 грн.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги
на постанову суду протягом десяти днів
з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Суддя
Бідонько А.В.

Повний текст постанови виготовлений
21.07.2014 року.