Справа № К/9991/40886/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року
м. Київ К/9991/40886/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Пилипчук Н.Г. Цвіркун Ю.І.,
розглянувши у попередньому судовому
засіданнікасаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4

на постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011 р.

у справі №26/213а/5006

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Старобешівському районі Донецької
області

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_4 звернувся до суду
з позовом до Державної податкової
інспекції у Старобешівському районі
Донецької області про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Господарського суду
Донецької області від 27.02.2008 р. позов
задоволено, визнано недійсними
податкові повідомлення-рішення від
09.07.2003 р. №/0 та №/0. стягнуто з
коштів Державного бюджету України на
користь позивача витрати по сплаті
державного мита у сумі 85 грн. та витрати
на проведення судової експертизи у
сумі 10 000,00 грн.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011 р.
рішення суду першої інстанції
скасовано, прийнято нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим
рішенням, позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій з підстав
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права просить його скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Відповідач письмових заперечень на
касаційну скаргу на адресу суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що посадовими особами
відповідача було проведено планову
документальну перевірку
фінансово-господарської діяльності
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства по податку
на додану вартість за період з 01.11.2002 р.
по 31.12.2003 р., прибуткового податку за
період з 01.01.2002 р. по 31.12.2002 р., результати
якої викладено в акті від 07.07.2003 р.
№64/17-1/17-111-8/НОМЕР_1.

Перевіркою було встановлено заниження
позивачем податкового зобов'язання з
прибуткового податку за 2002 р. у сумі 3 639
856,80 грн. у 2002 р. в порушення ст.13, п.1 а, б
ст.19 Декрету Кабінету України «Про
прибутковий податок з громадян», а саме
- не було включено до валового доходу 40
820,60 грн. (без ПДВ), у тому числі у 1
кварталі 2002 р. - 29476,99 грн., у 3 кварталі 2002
р. - 3333,20 грн. та 3997,24 грн., у 4 кварталі 2002
р. - на суму 4013,17 грн. по операціях з ВАТ
«Каракурське ХПП».

Також, згідно акта перевірки позивачем
у 2002 р. в порушення ст.13, п.1 а, б ст. 19
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
було включено витрати, які не
підтверджені документально.

Так, за даними перевірки позивачем
завищені витрати на суму 9 063 245,10 грн., що
призвело до заниження позивачем
оподаткованого доходу на 9 104 065,70 грн.,
сума донарахованого податку на
прибуток склала 3 639 856,80 грн.

Документальною перевіркою також
визначено порушення позивачем п.7.4.5 п.
7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», а саме віднесено до
складу податкового кредиту з ПДВ суми,
які не підтверджені належним чином
складеними податковими накладними,
внаслідок чого позивачем занижено суми
податку на додану вартість на 1 300 686,00
грн.

На підставі даного акту перевірки були
прийняті спірні податкові
повідомлення рішення від 09.07.2003 р. №
/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з
прибуткового податку у загальній сумі 3
639 856,80 грн. та № /0, яким визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 1
951 302,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
протягом 2002 року позивачем
придбавалась продукція, зокрема, у
таких підприємств:

ПП «Форум» на суму 1 206 073,75 грн.,

ПП «Алкомп» на суму 375 389,25 грн.,

ПП Укрпродукт» на суму 7 697 352,05 грн,

ТОВ «Донімпекс» на суму 7 697 352,05 грн.

Відповідач обґрунтовуючи висновки
перевірки, та заперечуючи
правомірність відображення позивачем
результатів фінансово-господарської
діяльності із вказаними
підприємствами, вказав на те, що
перелічені суб'єкти господарювання
були у судовому порядку визнані такими,
що створювались без наміру здійснювати
підприємницьку діяльність, фактично
підприємницькою діяльністю не
займались, відтак документи, що були
ними видані не відображають здійснені
господарські операції.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу) та
основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації.

Підпунктом 7.4.5 цієї ж статті
встановлено, що не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями, а
при імпорті робіт (послуг) - актом
прийняття робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

У той же час, відповідно до пп. 7.2.4 п. 7.2
вказаної статті, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

З матеріалів справи вбачається, що
свідоцтва платників податку на додану
вартість були анульовані ПП «Форум» - з
26.03.2001 р., ПП «Алкомп» - з 23.02.2001 р., ПП
Укрпродукт» - з 26.02.2002 р., ТОВ
«Донімпекс» - з 22.08.2001 р.

Тобто, на момент вчинення спірних
господарських операцій, вказані
підприємства не мали статусів
платників податку, а відтак, у
відповідності із нормативними
приписами пп. 7.2.4 п.7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», не мали права нараховувати
податок та складати податкові
накладні.

Крім того, судом апеляційної інстанції
було зазначено, що перелічені суб'єкти
господарювання були у судовому порядку
визнані такими, що створювались без
наміру здійснювати підприємницьку
діяльність.

За наведених обставин, судова колегія
погоджується із висновком суду
апеляційної інстанції при визначенні
того, що у господарських операціях
позивача з суб'єктами господарської
діяльності ПП «Форум», ПП «Алкомп», ПП
Укрпродукт» та ТОВ «Донімпекс» на
стороні продавця діяли особи, які не
мали законних підстав на здійснення
господарських операцій та підписання
документів, а отже донарахування
податкових зобов'язань здійснено
податковою інспекцією правомірно.

Крім того, за змістом ст. 3 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 вказаного Закону
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї
статті.

Нормами пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 цього ж Закону
передбачено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

З урахуванням викладеного, а також
зважаючи на те, що підприємства, по
господарських операціях з якими було
сформовано валові витрати позивачем,
та задекларовано суми кредиту з
податку на додану вартість, не
здійснювали підприємницьку
діяльність, висновки суду апеляційної
інстанції відповідають фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В порушення наведеної процесуально
норми, позивач не скористався наданим
йому правом надати суду належні та
допустимі докази, яким б
обґрунтовувались його доводи.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та зважаючи на
приписи ч. 3 ст. 220№ КАС України судова
колегія Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку, що
порушень або неправильного
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права не вбачається, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржуване судове рішення залишити -
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011 р. у
справі №26/213а/5006 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Пилипчук Н.Г. Цвіркун Ю.І.