Справа № 2а-8989/10/0470
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/81526/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Бутенка В.І.,

Гаманка О.І.,

провівши у порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Атлантіс" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 квітня 2012 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атлантіс" (далі -
Товариство) про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 197 962 гривні та пені за
порушення термінів їх сплати у розмірі
5 701 гривна 44 копійки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
Товариство, у порушення вимог Закону
України від 21 березня 1991 року № 875-XII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон №
875-XII), не виконало норматив по
працевлаштуванню 25 інвалідів.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 22
березня 2011 року позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 квітня 2012 року, постанову суду
першої інстанції скасовано, у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
посилається на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
прийнятого ним рішення, та залишення в
силі рішення суду першої інстанції.

Товариство, заперечуючи проти
касаційної скарги, зазначило, що ним
виконані всі вимоги чинного
законодавства щодо створення робочих
місць для інвалідів та інформування
відповідного центру зайнятості про цю
обставину, шляхом подачі щомісячних
звітів за формою 3-ПН про наявність
вакантних місць для інвалідів.
Обов'язок же Товариства із створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується обов'язком підбирати
їх для подальшого працевлаштування.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
постанову про задоволення позовних
вимог, встановив, що згідно звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2009 рік у відповідача
працює 4 інваліди, тоді як відповідно до
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у розмірі
чотирьох відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, повинні
працювати 29 інвалідів. Крім того, у
звітах за формою № 3-ПН до центру
зайнятості у 2009 році відповідачем
заявлена менша кількість вакансій для
працевлаштування інвалідів, ніж
встановлена нормативом. У зв'язку з цим,
суд вважав, що відповідач порушив
вимоги статті 18 Закону № 875-XII, оскільки
не вжив усіх, передбачених чинним
законодавством, заходів для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Скасовуючи цю постанову та, ухвалюючи
нову, про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд дійшов висновку, що суд
першої інстанції задовольнив
адміністративний позов, який, усупереч
вимогам чинного законодавства, не
обґрунтовано та належним чином не
вмотивовано, у зв'язку з чим, із його
змісту не зрозуміло за який період
нараховані санкції, яка кількість
робочих місць створена для
працевлаштування інвалідів, у позові
відсутня інформація про виконання
відповідачем обов'язку щодо подання
звітності. Зазначені недоліки
унеможливили повноту та всебічне
з'ясування обставин у справі судом
першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з
висновком апеляційного суду з огляду
на таке.

Згідно з частиною другою статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до вказаного Кодексу, і не
може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 105 КАС
України, адміністративний позов
подається до адміністративного суду у
формі письмової позовної заяви. У
ньому, відповідно до частини першої та
другої статті 106 КАС України,
зазначаються, зокрема, обставини
справи, якими позивач обґрунтовує свої
вимоги, підтверджуючи їх доказами.

Даний адміністративний позов
зазначеним нормам процесуального
законодавства не відповідає.

Частина третя статті 18 Закону № 875-XII
передбачає, що підприємства, установи,
організації зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці, з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Для підприємств, установ, організацій
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості
одного робочого місця (стаття 19 Закону
№ 875-XII).

Згідно із статтею 18 Закону № 875-XII,
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV "Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість" зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-XII доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікацій
та знань, з урахуванням його побажань.

Із аналізу наведених правових норм
слідує, що роботодавець зобов'язаний
створити вакантні місця для
працевлаштування інвалідів, без
подальшого пошуку інвалідів для
працевлаштування.

Відповідно до статті 20 Закону № 875-XII
підприємства, установи, організації,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту населення
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, яка використовує найману
працю, за кожне робоче місце,
призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом.
Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Статтею 218 Господарського кодексу
України встановлено, що підставою для
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що
згідно з наказом № 2 від 5 січня 2009
року відповідач створив необхідну
кількість робочих місць для інвалідів,
та відповідно до вимог частини
четвертої статті 20 Закону від 1 березня
1991 року № 803-XII "Про зайнятість
населення" щомісяця подавав звіти до
Синельниківського центру зайнятості
за формою № 3-ПН, в яких, залежно від
кількості робочих місць, декларував
від 21 до 23 вакансій. Незважаючи на це,
Синельниківський центр зайнятості у 2009
році не направив до нього інвалідів для
зайняття вакантних робочих місць,
навіть після щомісячного нагадування.

Таким чином, відповідач у 2009 році вжив
усіх залежних від нього заходів,
передбачених чинним законодавством, а
тому на нього не може покладатися
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами інвалідів для
працевлаштування.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
зазначених висновків не спростовують,
та не дають підстав вважати рішення
суду апеляційної інстанції таким, що
ухвалене з порушеннями норм
матеріального або процесуального
права.

За таких обставин та, відповідно до
частини першої статті 224 КАС України,
касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване судове
рішення - без змін.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня
2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

В.І. Бутенко

О.І. Гаманко