Справа № 2а-7912/12/1370
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

26 лютого 2014 року м. Київ
В/800/778/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Швеця В.В.,

Веденяпіна О.А.,

Єрьоміна А.В.,

Зайцева М.П.,

Шведа Е.Ю.,

розглянувши заяву Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
про перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого адміністративного
суду України від 19 листопада 2013 року у
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
(далі - ПАТ «Кредобанк») до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у місті Львові
Державної податкової служби про
скасування наказу та податкових
повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 6 грудня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 березня
2013 року, позовні вимоги задоволено
частково - визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 19 листопада 2013
року касаційну скаргу ПАТ «Кредобанк»
задоволено частково. Рішення судів
попередніх інстанцій про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 24
вересня 2012 року №/10361 щодо
зменшення від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
сумі 1 084 315 518,53 гривень скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позову. В іншій
частині рішення судів попередніх
інстанцій залишено без змін.

В заяві про перегляд Верховним Судом
України цієї постанови суду касаційної
інстанції позивач посилається на те, що
Вищий адміністративний суд України
неоднаково застосував норми
матеріального права, а саме пункт 153.5
статті 153 Податкового кодексу України
(далі - ПК України) та статті 1077
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), що потягло за собою ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового
правозастосування заявник надав
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 17 березня 2010 року (№ К-8683/07),
від 24 жовтня 2012 року (№ К/9991/9196/12),
від 7 серпня 2013 року (№ К/800/34394/13), від 28
серпня 2013 року (№ К/800/36821/13) та 28
листопада 2012 року (№ К/9991/52429/12).

Між тим, з ухвал суду касаційної
інстанції від 17 березня 2010 року (№
К-8683/07) та 24 жовтня 2012 року (№ К/9991/9196/12
вбачається, що касаційні скарги у цих
справах задовольнялись частково -
рішення попередніх судів
скасовувались, а справи направлялись
до суду першої інстанції на новий
розгляд, що вказує на незакінченість
розглядом цих справ.

Ухвали судів касаційних інстанцій про
скасування ухвалених у справі судами
попередніх інстанцій рішень та
направлення справи на новий розгляд не
розв'язують спір по суті.

Оскільки в зазначених ухвалах не
відбулося застосування норм
матеріального права для розв'язання
спору по суті, у зв'язку зі скасуванням
прийнятих у справі рішень та
направленням справ на новий розгляд,
то, відповідно, ці ухвали не є підставою
для допуску справи до провадження
Верховного Суду України.

Також, заявник посилається і на ухвали
Вищого адміністративного від 7 серпня
2013 року (№ К/800/34394/13), від 28 серпня 2013
року (№ К/800/36821/13) та 28
листопада 2012 року (№ К/9991/52429/12).

Згідно із статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) заява про перегляд
судових рішень в адміністративних
справах може бути подана виключно з
мотивів: 1) неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Вказаний перелік підстав для подання
заяви про перегляд Верховним Судом
України судових рішень в
адміністративних справах є вичерпним і
розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 1 частини першої статті 237 КАС
України встановлено, що заява про
перегляд рішення суду касаційної
інстанції з мотивів неоднакового
правозастосування може бути подана за
наявності таких складових:
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права;
ухвалення різних за змістом судових
рішень; спірні питання виникли у
подібних правовідносинах.

Конкретизуючи зміст цих складових
Пленум Вищого адміністративного суду
України у своїй постанові "Про судову
практику застосування статей 235-240
Кодексу адміністративного судочинства
України" від 13 грудня 2010 року № 2
роз`яснив, що подібність правовідносин
означає тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень матиме місце в разі, коли суд
(суди) касаційної інстанції у розгляді
двох чи більше справ за тотожних
предмета спору, підстав позову та за
аналогічних обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Як слідує з постанови Вищого
адміністративного суду України від 19
листопада 2013 року, про перегляд якої
ставиться питання, суд касаційної
інстанції скасував постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 6 грудня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 21 березня 2013 року про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
24 вересня 2012 року №/10361 щодо
зменшення від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
сумі 1 084 315 518,53 гривень та ухвалив в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позову. В іншій частині
рішення судів попередніх інстанцій
залишив без змін.

Приймаючи таке рішення, суд касаційної
інстанції виходив з того, що висновки
щодо завідомої суперечності правочину
інтересам держави та суспільства
контролюючі органи можуть робити
виключно в аспекті того, чи суперечить
відповідний правочин фіскальним
інтересам держави, забезпечення яких
покладається на контролюючі органи. В
іншому разі здійснення аналізу
дотримання чинного законодавства при
укладенні або виконанні правочинів, у
тому числі на предмет порушення
інтересів держави, не належить до
компетенції контролюючих органів.
Зазначене стосується і оцінки
відповідачем дотримання учасниками
спірних господарських операцій норм
законодавства про регулювання
діяльності на ринку фінансових послуг.
Можливе недотримання вимог інших
галузей законодавства при укладенні
правочинів, якими опосередковані
спірні господарські операції, не
свідчить про спрямованість
відповідних правочинів на ухилення від
оподаткування. Системне тлумачення
норм Податкового кодексу України не
дозволяє вважати відступлення права
вимоги для цілей обліку з податку на
прибуток окремою господарською
операцією, відмінною від продажу
товарів. Натомість така операція в
розумінні пункту 153.5 статті 153
Податкового кодексу України є
різновидом операції з продажу товарів.
Причому продавцем відповідних товарів
є особа, яка здійснює відступлення
права вимоги за компенсацію. На
операції з відступлення права вимоги
поширюються обмеження у врахуванні
витрат, передбачених абзацом другим
підпункту 153.2.6 пункту 153.2 статті 153
Податкового кодексу України. Тому
витрати, понесені у зв'язку з
відступленням права вимоги пов'язаній
особі, не можуть перевищувати доходів,
отриманих продавцем як компенсацію
вартості проданої вимоги.

З наданих же ухвал Вищого
адміністративного суду України від 7
серпня 2013 року, 28 серпня 2013 року, 28
листопада 2012 року, на які позивач
посилається, як на підставу для допуску
справи до провадження Верховного Суду
України, не вбачається неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права, при вирішенні
спору у подібних правовідносинах.

Правовідносини між сторонами у
справах, за якими ухвалені перелічені
судові рішення, виникли з інших,
відмінних між собою, обставин, яким
надавалася правова оцінка, тобто такі
правовідносини не є подібними, в них
ухвалені різні судові рішення з
неоднаковим застосуванням норм
матеріального права.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що в наведених у
заяві ПАТ «Кредобанк» справах існують
різні фактичні обставини, які хоч і
обумовили прийняття різних за змістом
судових рішень, проте не свідчать про
подібність спірних правовідносин, що
давали б достатні підстави для їх
перегляду Верховним Судом України.

Керуючись статтями 235 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити Публічному акціонерному
товариству «Кредобанк» в допуску до
провадження Верховного Суду України
справи за позовом Публічного
акціонерноого товариства «Кредобанк»
до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у місті
Львові Державної податкової служби про
скасування наказу та податкових
повідомлень-рішень, для перегляду
постанови Вищого адміністративного
суду України від 19 листопада 2013
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

О.А. Веденяпін

А.В. Єрьомін

М.П. Зайцев

Е.Ю. Швед