Справа № 810/6050/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/6050/13-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

10 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ніколаєнко М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 18
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом публічного
акціонерного товариства "Запорізький
хлібозавод №3" до Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство
"Запорізький хлібозавод №3" звернулося
до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 11.07.2013 № та
№.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2013 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу в якій, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні адміністративного позову
в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196
КАС України визнала можливим проводити
апеляційний розгляд справи за
відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Вишгородською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Київській
області проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
публічного акціонерного товариства
"Запорізький хлібозавод №3" з питань
правильності нарахування податку на
прибуток та податку на додану вартість
по взаємовідносинам з ТОВ "Шоковіта" за
період з 01.10.2012 по 31.12.2012, за
результатами якої складено Акт від
20.06.2013 № 656/22-00/378038.

В ході перевірки відповідачем зроблено
висновок про порушення позивачем вимог
п.п.138.2 ст. 138, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 3780 грн., у тому числі
за ІV квартал 2012 року в розмірі 3780 грн.;
п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п.
198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.201.1 ст. 201
Податкового кодексу України, внаслідок
чого занижено податок на додану
вартість на загальну суму 3600 грн., у
тому числі за грудень 2012 року в розмір
3600 грн.

На підставі висновків, викладених у
Акті перевірки, відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення, а саме:
№ від 11.07.2013, згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
прибуток приватних підприємств" у
розмірі 4725 грн., з яких: 3780 грн. - за
основним платежем; 945 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями; № від
11.07.2013, згідно з яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем "податок на додану вартість з
вироблених на Україні товарів" у
розмірі 4500 грн., з яких: 3600 грн. - за
основним платежем; 900 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Не погодившись з вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є безпідставними
і підлягають скасуванню як
протиправні.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім того, пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно п.п.198.2, 198.3 ст.198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997,
визначено один випадок недійсності
податкової накладної, а отже і
неможливості формування на її підставі
податкового кредиту - якщо вона
заповнена особою, яка не зареєстрована
як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що умовою для виникнення у платника
податку права на формування
податкового кредиту є придбання
платником податків товарів (послуг) для
використання їх в своїй господарській
діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивачем у ТОВ "Шоковіта" було
придбано алюмінієві протвіні.

Як вбачається з Акту перевірки,
позивачем надавались належним чином
засвідчені копії податкових накладних,
отриманих від ТОВ "Шоковіта", а також
належним чином засвідчені копії
договору, видаткової накладної,
платіжних доручень, що підтверджують
факт здійснення господарських
операцій.

Так, податковий орган в Акті перевірки
не ставив під сумнів достовірність
даних, які містять вказані первинні
бухгалтерські документи, а також не
зазначав про невідповідність
первинних бухгалтерських документів
вимогам чинного податкового
законодавства, зокрема, відсутності у
них обов'язкових реквізитів.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що відповідачем не надано, як
того вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

Проте, на думку відповідача, контрагент
позивача як постачальник має ознаки
фіктивності, з огляду на наступне.

Так, при проведенні документальної
перевірки позивача ДПІ у
Вишгородвському районі Київської
області ДПС отримала Акт ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська від 21.12.2012 №7206/224/33421689
"Про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України ТОВ "Шоковіта"
під час здійснення господарських
відносин з БПП "Сура" за вересень 2011
року, ТОВ "Компанія "Хімагросервіс" за
листопад 2011 року".

Згідно з вказаним Актом перевірки,
податковий орган зазначає, що згідно
податкової звітності ТОВ "Шоковіта"
встановлено відсутність виробничого
обладнання, складських та торгівельних
приміщень, транспорту та торгівельного
обладнання, сировини, матеріалів для
здійснення основного виду діяльності,
підприємство за юридичною адресою не
знаходиться.

За результатами перевірки зроблено
висновки, що ТОВ "Шоковіта" здійснював
діяльність спрямовану на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди третіх осіб.

Таким чином, вищезазначеним Актом
перевірки зроблено висновки, що у
зв'язку з не підтвердженням
податкового кредиту з ПДВ та валових
витрат, у ТОВ "Шоковіта" відсутні
об'єкти оподаткування по операціях з
придбання товарів (послуг) у
підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам-покупцям у 2011-2012
роках.

Враховуючи дані вищезазначеного Акту
перевірки, відповідач дійшов висновку
про відсутність фактичного здійснення
операцій між ПАТ "Запорізький
хлібозавод №3" та ТОВ "Шоковіта".

Однак, колегія суддів вважає
безпідставними посилання відповідача
на висновки вказаного акту, оскільки
вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від знаходження його за
юридичною адресою, фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
його господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що судова практика вирішення
податкових спорів виходить з
презумпції добросовісності платників
та інших учасників правовідносин у
сфері економіки. У зв'язку з цим
презюмується, що дії платника,
результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення сплаченого податку на додану
вартість до податкового кредиту. Разом
з тим, у справі, що переглядається,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ "Шоковіта" останній
був зареєстровано в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також платником
податку на додану вартість, установчі
та реєстраційні документи не
визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення
до відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів приходить до висновку про
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту суми
сплаченого податку на додану вартість
за податковими накладними, отриманими
від контрагента, та включення
відповідних витрат до складу валових
витрат підприємства.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що відповідачем не
було доведено законність та
обґрунтованість прийнятого ним
рішення, а тому суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В. Карпушова

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.