Справа № 826/19894/13-а
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Лічевецький І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м.
Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Лічевецького І.О.,
суддів - Грищенко Т.М., Мельничука В.П.,
при секретарі - Війтович Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
Державної міграційної служби України
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 25
березня 2014 року адміністративну справу
за позовом громадянки Афганістану
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України, Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві про визнання неправомірним та
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Громадянка Афганістану ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
визнання неправомірним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 11.11.2013 р. № 638-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Позивач
просила також визнати протиправними
дії Державної міграційної служби
України в частині порушення порядку
повідомлення про прийняття названого
рішення та зобов'язати цього
відповідача визнати її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 25
березня 2014 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
від 11.11.2013 р. № 638-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язано повторно розглянути заяву
позивача від 30.05.2013 р. за № 80.

В апеляційній скарзі Державна
міграційна служба України, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи просить скасувати
назване судове рішення та прийняти
нову постанову про відмову в
задоволенні позову.

Перевіривши повноту встановлення
окружним адміністративним судом
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального права, Київський
апеляційний адміністративний суд
дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 є громадянкою Афганістану.
Неодноразово легально в'їжджала на
територію України. Останній раз
прибула 03.09.2013 р.

З 1998 р. позивачка перебувала у шлюбі з
ОСОБА_4 та має троє дітей. Старша донька
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві.

Чоловік позивачки з 2003 р. був
громадянином України.

Згідно вироку Деснянського районного
суду м. Києва від 27.12.2012 р. ОСОБА_4 було
вбито ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянином
Афганістану ОСОБА_5.

30 травня 2013 р. позивач звернулась
Державної міграційної служби України
із заявою-анкетою за № 80 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

За наслідками розгляду названої заяви
Головним управлінням Державною
міграційної служби України в м. Києві
складено висновок № 2013KYIV0080 від 19.09.2013
р., яким рекомендовано прийняти рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту ОСОБА_2.

Рішенням Державної міграційної служби
України від № 638-13 від 11.11.2013 р.
відмовлено у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зазначене рішення вмотивовано тим, що
умови, передбачені пунктами 1, 13 статті
13 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011 р. №
3671-VI (надалі за текстом - «Закон № 3671-VI»)
відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
суд попередньої інстанції виходив з
того, що спірне рішення прийнято
Державною міграційною службою України
без урахування всіх обставин, оскільки
ситуація у країні громадянської
належності при визначенні статусу
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту є доказом того, що
суб'єктивні побоювання стати жертвою
переслідування цілком обґрунтовані,
тобто підкріплюються об'єктивними
положеннями в країні та історією, яка
відбулася особисто з позивачкою.

Колегія суддів підтримує правову
позицію окружного адміністративного
суду.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначено
Законом № 3671-VI.

Пункт 1 статті 1 цього Закону визначає
біженця, як особу, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 названої статті
Закону № 3671-VI, у редакції що була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин, особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено, що не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зокрема, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Законом України від 21 жовтня 1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції, 1951
року та Протоколу, 1967 року (Женева, 1992
рік). Відповідно до зазначеного
Керівництва встановлені критерії
оцінки при здійсненні процедур
розгляду заяви особи щодо надання їй
статусу біженця.

Ключовим у переліку критеріїв щодо
визначення біженця є обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи такого побоювання,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї, у зв'язку з чим ця особа вирішила
покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних, джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисник
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Відповідно до частини 7 статті 7 Закону
№ 3671-VI до заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Наявність підтверджуючих доказів
підсилює вірогідність зроблених
заявником тверджень, але не може бути
обов'язковим елементом його доказової
бази. Так, приймаючи до уваги особливе
положення осіб, які шукають статусу
біженця, їм немає потреби надавати усі
необхідні докази. Досить часто особи,
які шукають статусу біженця,
позбавлені в силу тих чи інших обставин
можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою.

Побоювання бути переслідуваним може
бути цілком обґрунтованим незалежно
від того, хто є суб'єктом
переслідування - державні органи, чи ні.
Підпункт 2 п. 1 ст. 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що дії
повинні бути державними або
здійсненими державною владою. Так, п. 65
Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто
на практиці переслідування є
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити. Відмова особі в захисті за
Конвенцією про статус біженців тільки
тому, що вона переслідується не тими
особами або органами, породжує
невідповідність закону.

Отже, біженець має довести, що його
подальше перебування у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі
і така ситуація склалася внаслідок
переслідування цієї особи за ознакою
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

У цілому, «обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування» є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено в основу Конвенції про
статус біженців 1951 року, цей вислів
слід тлумачити широко, тобто на користь
того, хто звернувся за наданням статусу
біженця.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається та не
спростовано відповідачем, що її
чоловіка було вбито через те, що сам
факт тривалого проживання на території
України розцінювався родичами
останнього як зрада.

Позивачка також наголошувала, що
перебуваючи в Афганістані вона
отримувала погрози від членів
опозиційного руху Талібан та має
обґрунтовані вважати, що її примусять
вдруге вийти заміж за одного з родичів
покійного чоловіка або відберуть
дітей.

Обставини щодо ситуації в Афганістані
пов'язаної діяльністю руху Талібан є
загальновідомими.

Таким чином, відсутність
документальних доказів усних
тверджень позивача не є підставою для
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця,
оскільки такі твердження збігаються з
відомими фактами та загальна
правдоподібність яких є достовірною.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи і правильно
застосував до них норми матеріального
права, а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 160, 198, 200, 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 25
березня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
прийняття, проте може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі в
20-ти денний строк з дня складення
ухвали в повному обсязі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України, з
подачею документу про сплату судового
збору, а також копій касаційної скарги
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі, та копій
оскаржуваних рішень судів першої та
апеляційної інстанцій.

Головуючий суддя
І.О.Лічевецький

суддя
Т.М.Грищенко

суддя
В.П.Мельничук

Ухвала складена в повному обсязі 10
липня 2014 р.

.

Головуючий суддя
Лічевецький І.О.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мельничук В.П.