Справа № 2а-8957/11/2670
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Гром Л.М.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Свириди Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25 серпня 2011 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Департаменту державної
автомобільної інспекції МВС України
про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання вчинити дії,
-

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Департаменту державної
автомобільної інспекції МВС України,
просив, з урахуванням уточнених
позовних вимог, визнати протиправною
бездіяльність відповідача в частині
ненадання в десятиденний термін
письмового повідомлення про те, чи буде
задоволений інформаційний запит
ОСОБА_3 від 22 квітня 2011 року, зобов'язати
відповідача надати відповідь по суті
інформаційного запиту від 22 квітня 2011
року, визнати протиправними дії
відповідача в частині ненадання
відповіді на поставлені питання в
інформаційному запиті від 22 квітня 2011
року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 серпня 2011 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач - ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, просить скасувати
постанову суду першої інстанції,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 22
квітня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
прес-служби Департаменту ДАІ МВС
України з інформаційним запитом, в
якому просив: «надати письмову
інформацію, а саме, змістовну та
вичерпну відповідь на таке питання: Чи
звільнено з органів внутрішніх справ
працівника Харківської ДАІ Владислава
Сучова?».

Листом від 12 травня 2011 року №4/4602
Департамент ДАІ МВС України повідомив
позивача про те, що питання прийому та
звільнення працівників з органів
внутрішніх справ у Харківській області
належить до компетенції керівництва
Головного управління МВС України у
Харківській області, куди і необхідно
звернутись позивачу для отримання
інформації.

Не погоджуючись з вищевказаним
рішенням та вважаючи його
протиправним, позивач звернувся до
суду з вказаним позовом.

Так, приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції посилався на те, що
відповідачем було надано відповідь
позивачу, у відповідності до положень
Закону України «Про звернення
громадян».

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В силу ст. 40 Конституції України, усі
мають право направляти індивідуальні
чи колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
кожен має право на інформацію, що
передбачає можливість вільного
одержання, використання, поширення,
зберігання та захисту інформації,
необхідної для реалізації своїх прав,
свобод і законних інтересів.

Статтею 10 вищевказаного Закону
передбачено, що інформація про фізичну
особу є однією з видів інформації.

В силу ст. 11 Закону України «Про
інформацію», інформація про фізичну
особу (персональні дані) - відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована. Не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.
Кожному забезпечується вільний доступ
до інформації, яка стосується його
особисто, крім випадків, передбачених
законом.

Згідно ст. 21 Закону України «Про
інформацію», інформацією з обмеженим
доступом є конфіденційна, таємна та
службова інформація.

Конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом.
Відносини, пов'язані з правовим режимом
конфіденційної інформації,
регулюються законом.

Порядок віднесення інформації до
таємної або службової, а також порядок
доступу до неї регулюються законами.

До інформації з обмеженим доступом не
можуть бути віднесені такі відомості,
зокрема: про факти порушення прав і
свобод людини і громадянина; про
незаконні дії органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їх
посадових та службових осіб; інші
відомості, доступ до яких не може бути
обмежено відповідно до законів та
міжнародних договорів України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про
інформацію», масова інформація -
інформація, що поширюється з метою її
доведення до необмеженого кола осіб.

Згідно ст. 26 Закону України «Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні» від 16 листопада 1992
року № 2782-XII (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), здійснюючи свою
діяльність на засадах професійної
самостійності, журналіст використовує
права та виконує обов'язки, передбачені
Законом України "Про інформацію" та цим
Законом.

Пунктом 1 частини 2 ст. 26 вищевказаного
Закону передбачено, що журналіст має
право на вільне одержання,
використання, поширення (публікацію) та
зберігання відкритої за режимом
доступу інформації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
порядок висвітлення діяльності
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування в Україні»
від 23 вересня 1997 року № 539/97-ВР (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), засоби масової
інформації України відповідно до
законодавства України мають право
висвітлювати всі аспекти діяльності
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування зобов'язані надавати
засобам масової інформації повну
інформацію про свою діяльність через
відповідні інформаційні служби
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування,
забезпечувати журналістам вільний
доступ до неї, крім випадків,
передбачених Законом України "Про
державну таємницю", не чинити на них
будь-якого тиску і не втручатися в їх
виробничий процес.

В силу ст. 32 Конституції України, не
допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 є журналістом та
співзасновником Всеукраїнської
правової газети «Дорожній контроль»,
що підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію КВ № 17418-6188Р від 17 січня 2011
року (а.с.7).

22 квітня 2011 року позивач звернувся до
прес-служби Департаменту ДАІ МВС
України з інформаційним запитом на
підставі Закону України «Про
інформацію», в якому просив: «надати
письмову інформацію, а саме, змістовну
та вичерпну відповідь на таке питання:
Чи звільнено з органів внутрішніх
справ працівника Харківської ДАІ
ОСОБА_4?».

Листом від 12 травня 2011 року №4/4602
Департамент ДАІ МВС України повідомив
позивача про те, що питання прийому та
звільнення працівників з органів
внутрішніх справ у Харківській області
належить до компетенції керівництва
Головного управління МВС України у
Харківській області, куди і необхідно
звернутись позивачу для отримання
інформації.

З письмових пояснень та заперечень
відповідача, які містяться в
матеріалах справи, слідує, що
вищевказаний запит позивача був
розглянутий у відповідності до вимог
Закону України «Про звернення
громадян».

Так, відповідно до ст. 15 Закону України
«Про звернення громадян» від 02 жовтня
1996 року № 393/96-ВР, органи державної
влади, місцевого самоврядування та їх
посадові особи, керівники та посадові
особи підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Разом з тим, колегія суддів звертає
увагу на те, що в листі (відповіді)
Департаменту ДАІ МВС України від 12
травня 2011 року №4/4602 відсутні
обов'язкові реквізити, які повинна
містити така відповідь, а саме:
відсутні посилання на Закон, мотиви
відмови, а також не роз'яснено порядок
оскарження прийнятого рішення.

Так, у відповідності до ст. 19 Закону
України «Про звернення громадян»,
органи державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
засоби масової інформації, їх
керівники та інші посадові особи в
межах своїх повноважень зобов'язані: у
разі визнання заяви чи скарги
необґрунтованою роз'яснити порядок
оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі
розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти
стан розгляду заяв чи скарг громадян,
вживати заходів до усунення причин, що
їх породжують, систематично
аналізувати та інформувати населення
про хід цієї роботи.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про
невідповідність відповіді відповідача
вимогам Закону України «Про звернення
громадян», що є підставою для визнання
її протиправною.

Як вбачається з положень ст. 20 Закону
України «Про інформацію», за порядком
доступу інформація поділяється на
відкриту інформацію та інформацію з
обмеженим доступом. Будь-яка
інформація є відкритою, крім тієї, що
віднесена законом до інформації з
обмеженим доступом.

Разом з тим, в ході розгляду даної
справи в суді першої та апеляційної
інстанції відповідачем не
обґрунтовано свою відмову у
задоволенні запиту позивача із
посиланням на конкретні норми Законів
або підзаконних нормативно-правових
актів, які б прямо та безпосередньо
обмежували доступ позивача до
запитуваної інформації.

Також, колегія суддів вказує, що
Конституцією України та Законом
України "Про інформацію" кожному надано
право звертатися до органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів з
інформаційним запитом, а останні, в
свою чергу, зобов'язані надати
необхідну інформацію шляхом
безпосереднього доведення її до
заінтересованих осіб, в тому числі
письмово.

Крім того, статтею 26 Закону України "Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні" позивачу, як
журналісту, гарантоване право на
вільне одержання, використання,
поширення (публікацію) та зберігання
відкритої за режимом доступу
інформації.

Разом з тим, відповідач, всупереч
наведеним нормам чинного
законодавства, необґрунтовано
відмовив в наданні позивачу
запитуваної інформації.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів вважає, що дії Департаменту
державної автомобільної інспекції МВС
України в частині ненадання по суті
відповіді на поставлені питання в
інформаційному запиті ОСОБА_3 від 22
квітня 2011 року є протиправними.

Щодо позовної вимоги позивача про
визнання протиправною бездіяльності
відповідача в частині ненадання в
десятиденний термін письмового
повідомлення про те, чи буде
задоволений інформаційний запит
позивача, колегія суддів зазначає
наступне.

Так, на обґрунтування вказаної
позовної вимоги позивач посилається на
ст. 33 Закону України «Про інформацію» №
2657-XII в редакції від 02 грудня 2010 року, в
якій вказано, що термін вивчення запиту
на предмет можливості його задоволення
не повинен перевищувати десяти
календарних днів. Протягом вказаного
терміну державна установа письмово
доводить до відома запитувача, що його
запит буде задоволено або що
запитуваний документ не підлягає
наданню для ознайомлення.

Разом з тим, Законом України «Про
внесення змін до Закону України "Про
інформацію" від 13 січня 2011 року № 2938-VI,
Закон № 2657-XII викладено у новій
редакції та виключено ст. 33.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України,
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
приводом для звернення позивача із
вказаним адміністративним позовом є
ненадання Департаментом державної
автомобільної інспекції МВС України
відповіді на поставлені питання в
інформаційному запиті ОСОБА_3 від 22
квітня 2011 року.

Таким чином, колегія суддів вказує, що в
даному випадку застосуванню
підлягають положення Закону України
«Про інформацію» в редакції від 13
січня 2011 року, яка була чинна на момент
виникнення спірних правовідносин.

З огляду на вищенаведене, позовна
вимога позивача про визнання
протиправною бездіяльності
відповідача в частині ненадання в
десятиденний термін письмового
повідомлення про те, чи буде
задоволений інформаційний запит, є
безпідставною та задоволенню не
підлягає.

Аналізуючи обставини справи та норми
законодавства, колегія суддів вважає
помилковим висновок суду першої
інстанції про необгрунтованість
позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі,
а тому постанова суду підлягає
скасуванню із прийняттям нового
рішення про задоволення позовних вимог
частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

При цьому, Департаментом державної
автомобільної інспекції МВС України,
як суб'єктом владних повноважень, не
доведено правомірність своїх дій.

Крім того, доводи, викладені в
апеляційній скарзі, спростовують
висновки суду першої інстанції та
знайшли своє належне підтвердження в
суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають встановленим обставинам
по справі, допущені судом першої
інстанції порушення норм
матеріального права призвели до
неправильного вирішення справи, а тому
оскаржувана постанова підлягає
скасуванню з прийняттям нового
рішення.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами
для скасування постанови або ухвали
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 202, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25 серпня 2011 року -
скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати протиправними дії
Департаменту державної автомобільної
інспекції МВС України в частині
ненадання по суті відповіді на
поставлені питання в інформаційному
запиті ОСОБА_3 від 22 квітня 2011 року.

Зобов'язати Департамент державної
автомобільної інспекції МВС України
надати відповідь по суті
інформаційного запиту ОСОБА_3 від 22
квітня 2011 року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Гром Л.М.

Міщук М.С.

Повний текст постанови виготовлено
09.07.2014 року.

Головуючий суддя

Вівдиченко Т.Р.

Судді:

Гром Л.М.