Справа № 308/3431/14а
Суддя: Сеник Р.П.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 липня 2014 року Справа № 6531/14

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Сеника Р.П.,

суддів:
Сапіга В.П., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання
Сердюк О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
апеляційну скаргу громадянина
Афганістану ОСОБА_1 на постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 25 березня 2014
року у справі за позовом 94
прикордонного загону Західного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України до
громадянина Афганістану ОСОБА_1 про
примусове видворення,-

В С Т А Н
О В И Л А:

19.03.2014 року 94 прикордонний загін
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
звернувся до суду з адміністративним
позовом до громадянина Афганістану
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове його
видворення. Посилається на те, що 15
березня 2014 року на підставі статті 3
Угоди між Україною та Європейським
Співтовариством про реадмісію осіб
(запитувана держава на запит
Запитуючої держави та без будь-яких
інших формальностей, крім тих, що
передбачені цією Угодою, приймає на
свою територію громадян третіх країн
чи осіб без громадянства, які не
виконують чинних умов стосовно в'їзду
на територію Запитуючої держави або
перебування на ній або припинили
виконувати такі умови, якщо надано
докази відповідно до статті 7 цієї
Угоди того, що такі особи: незаконно
в'їхали на територію держав-членів
безпосередньо з території України або
на територію України безпосередньо з
території держав-членів) відповідач
був переданий на територію України у
встановленому угодою порядку за
незаконний перетин Державного кордону.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25 березня 2014 року
адміністративний позов задоволено.
Примусово видворено громадянина
Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за
межі території України. Допущено до
негайного виконання постанову суду.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову
якою відмовити 94 прикордонному загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
у задоволенні його позовних вимог у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що суд першої інстанції не дослідив
чи надавалась ОСОБА_1 інформація про
право звертатись за захистом в Україні,
та не забезпечив доступ до процедури
захисту в Україні, а також не надав
оцінку тому, що апелянт являється
неповнолітнім, більше того зазначив, що
особа не мала при собі документів, які
посвідчують його особу. Таке
твердження являється помилковим та
упередженим, оскільки під час судового
розгляду справи, апелянт заявив, що на
руках при затриманні мав оригінал
ідентифікаційного документу (таскера)
яка не просто встановлює особу людини,
але у відповідності до якої суд міг
встановити вік особи. Не бажаючи
визнавати особу неповнолітньою як
відповідач, так і суд замовчували факт
наявності у особи документу. З
матеріалів Державної прикордонної
служби стало очевидно, що документ
існує лише після втручання
представника УВКБ ООН, документ було
надіслано до ПТПІ, де перебуває
апелянт. Як вбачається з матеріалів
справи ні судом ні відповідачем не
доведено наміру апелянта залишити
Україну незаконно, а також апелнт не
порушував законів і приписів на
території України за весь час з моменту
його прибуття. В ПТПІ ОСОБА_1 звернувся
з заявою про надання статусу біженця, а
також з заявою про бажання вивчати
родиною російську та українську мови. З
вищенаведеного вбачається, що суд
зробив непильний висновок, які не
відповідають обставинам справи, і як
наслідок прийняв неправильне та
упереджене рішення по справі у зв'язку
чим апелянт просить скасувати
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25.03.2014 року по справі №
308/343/14-а та прийняти нову постанову,
якою відмовити 94 прикордонному загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
в задоволенні його позовних вимог у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд вважає,
що скарга належить до задоволення з
таких підстав.

Із матеріалів справи, вбачається, що
15.03.2014 року громадянин Афганістану
ОСОБА_1, був затриманий за незаконний
перетин державного кордону з України в
Словацьку Республіку та на підставі ст.
3 Угоди між Україною та Європейським
Співтовариством про реадмісію осіб
переданий на територію України у
встановленому угодою порядку та згідно
акту про приймання - передавання 15
березня 2014 року помічником
Прикордонного Уповноваженого СР на
словацько - українському Державному
кордоні було передано затриманого
громадянина Афганістану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 якого прийняв помічник
Прикордонного Уповноваженого України
на українсько - словацькому Державному
кордоні.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
подальшого видворення відповідача за
межі території України, виходячи з
наступного..

Статтею 32 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства» (в чинній редакції на час
розглядуваних правовідносин)
визначено випадки, коли іноземець та
особа без громадянства можуть бути
видворені за межі України. Цією ж
статтею Закону передбачено, що рішення
про видворення іноземця чи особа без
громадянства (стосовно осіб,
затриманих в межах контрольованих
прикордонних районів при спробі або
після незаконного перетину державного
кордону України) повинно бути прийнято
органом охорони державного кордону.
Таке рішення про видворення може бути
оскаржене до суду. Іноземець чи особа
без громадянства зобов'язані покинути
територію України у строк, зазначений в
рішення про видворення.

Примусове видворення іноземця чи особи
без громадянства на підставі постанови
адміністративного суду здійснюється
лише у разі якщо особа ухиляється від
виїзду після прийняття рішення про
видворення. Затримання і примусове
видворення з України іноземця чи особи
без громадянства здійснюється
органами охорони державного кордону
лише на підставі постанови
адміністративного суду, яка
приймається за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
іноземець чи особа без громадянства
будуть ухилятися від виїзду.

З аналізу вищенаведених правових норм
статті 32 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства»видно, що примусовому
видворенню іноземця чи особи без
громадянства повинні передувати дві
обов'язкові обставини : 1) прийняття
рішення відповідним компетентним
органом про видворення за межі України;
2) ухилення від виїзду після прийняття
рішення про видворення або наявність
обґрунтованих підстав вважати, що такі
особи будуть ухилятися від виїзду.

Із аналізу статті 32 вищевказаного
Закону та ст. 183-5 КАС України видно, що
вимога про затримання іноземця чи
особи без громадянства є похідною від
вимоги про примусове видворення.
Затримання може здійснюватись лише з
метою забезпечення можливості
подальшого видворення, тобто рішення
про примусове видворення повинно бути
прийнято до вирішення питання про
затримання, або якщо такі вимоги
заявлені в одній позовній заяві, то під
час вирішення такої позовної заяви.

Вищенаведених правових норм суд першої
інстанції не врахував. Зокрема, судом
не було враховано, що в матеріалах
адміністративної справи немає даних
про те, що відносно відповідача
відповідним компетентним органом,
зокрема органом охорони державного
кордону, приймалось рішення про
видворення відповідача за межі України
і що він ухилявся від залишення
території України у визначений цим
органом строк. Немає в матеріалах
справи і даних про те, що позивачем
заявлена до адміністративного суду
вимога про примусове видворення
відповідача.

Судом апеляційної інстанції також
встановлено, що ОСОБА_1, вперше
намагався звернутись ще на території
Словачини, але його заява булп
проігнорована, а сам він був переданий
в порядку реадмісії українській
строні. Після цього перебуваючи в
Чопському прикордонному загоні ОСОБА_1
звернувся з відповідною письмовою
заявою, але дана заява не була передана
до органів ДМС України. Після поміщення
його до ПТПІ в Чернігівській області
він звернувся до Управління ДМС
України в Чернігівській області і
05.06.2014 року йому була видана довідка про
звернення за захистом № 0000502 від 05.06.2014
року, яка є чинною на даний момент.
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (набрав чинності
з 04.08.2011 року), зокрема ст.ст. 1, 12 Закону,
передбачено, що перебування біженця
(шукача статусу біженця) в процедурі
визначення статусу біженця (включаючи
оскарження) за наявності довідки про
звернення за захистом в Україні,
засвідчує законність перебування
такої особи на території України.

У зв'язку із наведеним вище, у суду
першої інстанції не було підстав для
задоволення позовних вимог щодо
примусового видворення відповідача за
межі України.

Крім цього, судом першої інстанції не
було враховано, що відповідно до ст. 32-1
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
іноземець та особа без громадянства не
може бути видворений або в інший спосіб
примусово повернутий до країн, де він
може зазнати катування, жорстоких,
нелюдських чи таких, що принижують
гідність, видів поводження і покарання.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29
Загальної декларації прав людини 1948
року та ст. 9 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права 1966 року
ніхто не може зазнавати безпідставного
арешту, затримання або вигнання, а при
здійсненні своїх прав і свобод кожна
людина може зазнавати лише таких
обмежень, які встановлені законом
виключно з метою забезпечення
належного визнання та поваги прав і
свобод інших людей, а також
забезпечення справедливих вимог
моралі, суспільного порядку і
загального добробуту.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що оскаржена
постанова суду першої інстанції
винесена з неповним з'ясуванням всіх
обставин справи та з порушенням норм
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню, із прийняттям нового
судового рішення про відмову у
задоволення позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст. 160, 163, 195, 196, п.3 ч.1 ст.198,
ст.202, ч.2 ст. 205, ст.ст.207, 254 КАС України,
суд,-

П О С Т А
Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина
Афганістану ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25.03.2014 року у справі №
308/3431/14-а скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог 94 прикордонного загону Західного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України до
громадянина Афганістану ОСОБА_1 про
примусове видворення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційної інстанції
протягом двадцяти днів шляхом подання
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції

Головуючий
Р.П.Сеник

Судді
Р.Б. Хобор

В.П. Сапіга