Справа № 11/358-АП-08
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року м.
Київ К/9991/48211/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І.- головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби (далі - ДПІ)

на постанову господарського суду
Херсонської області від 05.08.2008

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2011

у справі № 11/358-АП-08

за позовом ДПІ

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Джокер" (далі - ТОВ
«Джокер», відповідач-1)

та малого приватного
багатопрофільного підприємства
"Віміна" (далі - МПП «Віміна»,
відповідач-2)

про стягнення коштів.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про застосування до
відповідачів наслідків вчинення
правочину з порушенням публічного
порядку шляхом стягнення з МПП
«Віміна» на користь ТОВ «Джокер» та з
останнього в доход держави коштів у
сумі 307 876,54 грн.

Постановою господарського суду
Херсонської області від 05.08.2008,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 17.12.2011, у позові відмовлено з
посиланням на недоведеність
податковим органом обставин, з якими
закон пов'язує нікчемність правочину
(зокрема, у випадку його укладення з
наміром порушити інтереси держави).

Посилаючись на невідповідність
висновків судів нормам матеріального
права (зокрема, положенням статей 207, 208
Господарського кодексу України, далі -
ГК) та дійсним обставинам справи, ДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові акти та
задовольнити позов. На обґрунтування
касаційних вимог скаржник зазначає, що
фіктивність діяльності постачальника
у розглядуваному зобов'язанні свідчить
про спрямування спірного правочину на
ухилення від оподаткування та
легалізацію (відмивання) доходів.

ТОВ «Джокер» у відповідності до статті
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення на касаційну скаргу, в
якому заявник зазначає про
правильність та обґрунтованість
висновків попередніх судових
інстанцій та просить залишити
оскаржувані судові акти без змін, а
скаргу - без задоволення.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги ДПІ, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення з
урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі
встановлено, що у рамках виконання
договору поставки від 01.09.2007 № 18
відповідач-2 (постачальник) поставив
ТОВ «Джокер» (покупець) товар
(кондиціонери) та виконав роботи по їх
монтажу; на оплату поставленої
продукції та виконаних робіт позивач
перерахував названому постачальникові
кошти у загальній сумі 307 876,54 грн.
Наведені обставини податковим органом
не заперечуються.

Підставою для висновку податкового
органу про укладення названого
договору без мети настання відповідних
цьому правочину правових наслідків
стало те, що:

рішенням господарського суду
Херсонської області від 27.03.2008 у справі
№ 7/131-АП-08 визнано недійсними
установлені та реєстраційні документи
МПП «Віміна» з моменту реєстрації
цього підприємства на ОСОБА_1 з тих
мотивів, що господарська діяльність
МПП «Віміна» здійснювалася
невстановленими особами без участі
названого засновника;

прокуратурою Херсонської області
порушено кримінальну справу за фактом
фіктивного підприємництва ряду
підприємств (у тому числі МПП «Віміна»),
які здійснювали документальне
оформлення безтоварних операцій для
конвертації незаконно отриманих
безготівкових коштів у готівку та
сприяли іншим суб'єктам в ухиленні від
оподаткування;

на момент укладення та виконання
спірного правочину відповідач-2
втратив статус платника ПДВ.

Відповідно до частини першої статті 207
ГК господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Частиною першою статті 208 названого
Кодексу передбачено, що якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведені законодавчі положення у
розрізі функцій податкової інспекції,
що полягають у здійсненні контролю за
правильністю нарахування, повнотою і
своєчасністю сплати податків і зборів
застосовуються до правочинів, вчинених
виключно з метою ухилення від
оподаткування.

При цьому для правильної кваліфікації
правочину як такого, що порушує
публічний порядок, необхідно визначити
існуючий зв'язок між власне укладенням
і виконанням такого правочину та
застосованим його учасниками
механізмом ухилення від оподаткування.

Адже якщо укладення та виконання
договору є частиною такого механізму -
зокрема, у випадку, коли метою
укладення правочину є податкова
економія - то до учасників такого
правочину слід застосовувати штрафні
санкції в порядку статті 208 ГК. У разі ж
якщо ухилення від оподаткування
спричинено подальшими діями з
отриманими на виконання правочину
активами або відображенням
результатів такого правочину у
податковому обліку платника, то такі
дії становлять самостійний склад
податкового правопорушення як
підставу для притягнення платника до
відповідальності сааме за порушення
норм податкового законодавства. Іншими
словами, правочин є таким, що порушує
публічний порядок у сфері
оподаткування, у разі, якщо власне
вчинення та виконання правочину є
необхідною умовою для побудови схеми
ухилення від оподаткування.

Наведене, у свою чергу, свідчить на
користь висновку про те, що умовою
застосування наслідків недійсності
господарського зобов'язання в порядку
статті 208 ГК за позовом податкового
органу є доведеність останнім
наявності протиправного умислу у всіх
учасників правочину. Адже про
відсутність господарської мети під час
укладення та виконання правочину не
може бути відомо лише одній особі,
оскільки у разі добросовісності хоча б
одного з учасників правочину для нього
буде досягнута ділова мета (зокрема, у
вигляді переходу права власності на
товар від постачальника до покупця), що
виключає можливість кваліфікації
правочину як такого, що порушує
публічний порядок.

У справі, що переглядається, реальність
здійснення операцій з придбання товару
в рамках виконання розглядуваного
договору податковою інспекцією не
заперечується. Власне ж оформлення
підприємства на підставну особу не є
беззаперечним доказом ані
безтоварності господарської операції,
ані укладення правочину з суб'єктивним
наміром порушити інтереси держави.

Так само і факт придбання товару у
особи, реєстрацію платником ПДВ якої
анульовано, виключає право покупця на
податковий кредит за податковими
накладними, складеними такою особою,
однак не є підставою для застосування
до учасників правочину конфіскаційних
санкцій в порядку статті 208 ГК.

Слід також зазначити, що до закріплення
належним процесуальним шляхом фактів
про відсутність реальної
господарської діяльності з боку МПП
«Віміна» власне порушення
кримінальної справи за фактом
фіктивного підприємництва не може
слугувати свідченням протиправності
розглядуваного господарського
зобов'язання.

З урахуванням викладеного суди цілком
правомірно відмовили у задоволенні
позовних вимог ДПІ.

Оскільки фактичні обставини спору
встановлені судами за результатами
повного та всебічного дослідження
наявних у справі доказів у їх
сукупності та взаємозв'язку, норми
матеріального права застосовані
судами правильно, а порушень норм
процесуального права не допущено, то
підстав для задоволення касаційної
скарги ДПІ не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби відхилити.

2. Постанову господарського суду
Херсонської області від 05.08.2008 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2011 у
справі № 11/358-АП-08 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько