Справа № 2а-13101/12/2670
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Бистрик Г.М.
У Х В А Л А

Іменем України

03 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Карпушової О.В., Оксененка О.М.,

при секретарі: Колотушко Г.О.,

розглянувши у судовому засіданні
адміністративну справу за апеляційною
скаргою відповідача Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26 листопада 2012
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Картель Преса Торм»
до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення №000613/2303 від 14.09.2011
року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року позивач Товариство з
обмеженою відповідальністю «Картель
Преса Торм» звернулися в суд з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№000613/2303 від 14.09.2011 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 листопада 2012 року вимоги позивача
задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним
судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні вимог позивача.

Сторони в судове засідання не
з'явились, хоча про дату, час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, що згідно з ч. 4 ст. 196 КАС
України не перешкоджає судовому
розгляду справи, в зв'язку з чим
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду - без
змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, наданим доказам
дав правильну правову оцінку і прийшов
до обґрунтованого висновку про
задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, та
встановлено судом першої інстанції, що
податковим органом проведено невиїзну
позапланову перевірку ТОВ «Картель
Преса Торм» в частині дотримання вимог
податкового законодавства по податку
на додану вартість при
взаємовідносинах з ТОВ «Фароза
Інтер-Інвест Ком» за період з 01.01.2011
року по 31.05.2011 року, за результатами
якої складено акт від 26.08.2011 року
№1919/2303/35530185.

Актом перевірки встановлено порушення
позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6, ст.
198, п. 185.1, ст. 185, п. 188.1, ст. 188, п. 187.1 ст. 187
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
суму податку на додану вартість за
січень-травень 2011 року на суму 100 775,00
грн..

Зазначені обставини слугували
підставою для прийняття відповідачем
податкового повідомлення-рішення від
14.09.2011 року №000613/2303.

За результатами оскарження в
адміністративному порядку зазначене
податкове повідомлення-рішення
залишено без змін.

Вирішуючи правомірність спірного
податкового повідомлення-рішення
колегія суддів зважає на наступні
обставини справи.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Картель Преса Торм»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фароза Інтер-Інвест
Ком» укладено договір поставки №01/06 ПК
від 01.06.2010 року, та №Д 04/05/11 від 04.05.2011
року.

Частинами 1-3 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

На підтвердження виконання зобов'язань
сторонами за договорами, в матеріалах
справи наявні видаткові накладні, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
реєстри документів по договорам,
видаткові накладні, податкові
накладні, банківські виписки.

Здійснюючи правовий аналіз
обґрунтованості висновків податкового
органу щодо нікчемності правочинів,
укладених між позивачем та ТОВ «Фароза
Інтер-Інвест Ком», колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Одним із юридичних елементів дійсності
правочину є його спрямування на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним. При цьому в первинних
документах, які є підставою для
бухгалтерського обліку, фіксуються
дані лише про фактично здійснені
господарські операції. В свою чергу
дані бухгалтерського обліку та
податкового обліку відображуються у
податкових деклараціях платників
податків.

Вирішення спорів, пов'язаних із
правомірністю формування платниками
податку податкового кредиту потребує
встановлення всіх обставин, що
підтверджують реальне здійснення
господарських операцій, на підставі
яких визначено суми податкового
кредиту підприємства.

Порушення, допущені одним платником
податків у відображенні в податковому
обліку певної господарської операції,
за загальним правилом не впливають на
права та обов'язки іншого платника
податку.

Виняток з наведеного правила можуть
становити випадки, коли порушення
правил оподаткування ґрунтуються на
вчиненні суб'єктами господарювання
нікчемних правочинів з метою,
суперечною інтересам держави та
суспільства (частина 1 статті 207
Господарського кодексу України та
стаття 228 Цивільного кодексу України).

З зазначеного слідує, якщо
господарська операція фактично не
відбулася, то первинні документи,
складені платником податку та його
контрагентом на підтвердження такої
операції, не відповідають дійсності, та
свідчать про відсутність у сторін
волевиявлення щодо реального
здійснення господарської операції. В
цьому випадку існують підстави для
застосування статті 228 ЦК України із
наслідками щодо нікчемності правочину.
Нікчемний правочин не породжує
правових наслідків, тому існують
підстави для внесення відповідних змін
у податковому обліку платника податку
та його контрагента, зокрема щодо
попередньо відображених безтоварних
операцій.

У разі якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платників податку, тільки при цій умові
є можливість нарахування податкових
зобов'язань платнику податку.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Отже, встановлення під час судового
розгляду факту нікчемності правочину
на підставі ч.1 ст. 207 Господарського
кодексу України та ст. 228 Цивільного
кодексу України, що відображається у
мотивуючій частині судового рішення,
може вплинути на права і обов'язки
інших учасників такого правочину.
Зокрема, у інших учасників правочину
може виникнути обов'язок виключити зі
свого податкового обліку всі дані, що
внесені до такого обліку за
результатами вчинення нікчемних
правочинів.

З 01 січня 2011 року набули чинності зміни,
внесені до ЦК України, зокрема, було
викладено частину першу статті 203 у
новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьою.

Із набуттям чинності зазначеними
змінами податкові органи не можуть
посилатися на нікчемність правочинів
та господарських зобов'язань платників
податків відповідно до частин 1 та 2
статті 228 ЦК України, як на правову
підставу для донарахування податкових
зобов'язань. Виключення з цього правила
може становити лише ситуація із
безпідставним відшкодуванням податку
на додану вартість із державного
бюджету, що може бути кваліфіковано як
незаконне заволодіння майном держави.
В інших же випадках дії платників
податків, що мали намір ухилитися від
оподаткування укладаючи правочини та
використовуючи господарські операції
як інструмент коригування показників
своєї господарської діяльності для
цілей отримання так званої податкової
вигоди (мінімізації оподаткування) без
наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття «незаконне
заволодіння майном держави», що
міститься у диспозиції частини першої
статті 228 ЦК України, й тому відсутні
правові підстави для застосування
частин 1 та 2 статті 228 ЦК України.

Незважаючи на набрання чинності
Податковим кодексом України (далі ПК
України) не втратив чинність Закон
України «Про державну податкову службу
в Україні» від 04.12.1990 року Ж509-ХІІ (далі
Закон № 509-ХІІ).

Хоча положення ПК України
безпосередньо не містять повноважень
податкових органів звертатися до суду
за наявності відповідних підстав із
позовами про визнання недійсними
правочинів (господарських зобов'язань)
платників податків і стягнення в доход
держави коштів, одержаних ними за
такими угодами, проте залишилася
чинною стаття 10 Закону № 509-ХІІ,
зокрема, її пункт 11, відповідно до якого
до функцій державних податкових
інспекцій віднесено подання до судів
позовів до підприємств, установ,
організацій та громадян про визнання
угод недійсними і стягнення в доход
держави коштів, одержаних ними за
такими угодами, а в інших випадках -
коштів, одержаних без установлених
законом підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і
державними цільовими фондами за
рахунок їх майна.

Органи державної податкової служби
можуть у судовому порядку на підставі
частини 3 статті 228 ЦК України чи статті
207 Господарського кодексу України (далі
ГК України) доводити недійсність
правочинів (господарських зобов'язань),
що, на їх думку, укладені платниками
податку з метою, яка завідомо суперечна
інтересам держави та суспільства і
полягає в ухиленні від оподаткування.

З огляду на викладене, висновки
податкового органу щодо визначення сум
податкових зобов'язань платників
податку з податку на прибуток та/або
податку на додану вартість без
отримання відповідного рішення суду
про недійсність правочину
(господарського зобов'язання),
винесеного судом за позовом
податкового органу на підставі частини
третьої статті 228 ЦК України чи статей
207 та 208 ГК України, повинні
ґрунтуватись виключно на даних, які
містяться в документах, перелік яких
визначений Податковим кодексом
України, в податковій інформації,
експертних висновках, судових рішеннях
тощо.

Згідно з пунктом 44.1. статті 44 ПК України
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених відповідними
документами.

Нормативну природу визначення
первинних документів нам дає Закон
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 року № 996-ХІУ (далі Закон № 996-ХІУ).

Аналогічне визначення первинних
документів міститься й у правилах
ведення бухгалтерського обліку.
Зокрема, відповідно до Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну від 24.05.1995 року № 88,
(далі Положення № 88) первинні документи
- це документи у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції
(пункт 2.1. Положення № 88), й складаються
у момент проведення операції або
одразу після її проведення (пункт 2.2.).

Отже, облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань платників
податків здійснюється на підставі
первинних документів, у яких міститься
інформація саме про господарські
операції (результати їх здійснення), а
не про правочини (господарські
зобов'язання).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.
При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 198.3 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно зі статтею 198.1 вищезазначеного
кодексу, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Статтею 198.2 ПК України встановлено, що
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до статті 201.10 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

При цьому згідно із статтею 201.8, право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Колегія суддів підтримує позицію суду
першої інстанції і вважає, що позивач,
наданими до суду доказами, підтвердив
реальність і фактичність здійснення
господарських операцій з
контрагентами. Позивач надав належним
чином оформленні первинні документи, а
також інші докази, що підтверджують
дійсність господарських операцій.
Натомість відповідачем не надано
жодних належних доказів, що
підтверджували б правомірність
складання оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

Обґрунтування вимог апелянта,
викладені в апеляційній скарзі,
колегією суддів до уваги не беруться,
оскільки вони ґрунтуються виключно на
припущеннях та жодним чином не
підтверджуються матеріалами справи.

Твердження апелянта про
неправомірність формування позивачем
податкового кредиту з огляду на
наявність висновку почеркознавчої
експертизи реєстраційних та звітних
документів Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фароза Інтер-Інвест
Ком» не заслуговують на увагу з
урахуванням положень статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Дослідивши позицію суду першої
інстанції та доводи апелянта, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, та винесене
на підставі повного і об'єктивного
аналізу матеріалів справи.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративній
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 201 - 204 КАС України.

Оскаржуване судове рішення в межах
вимог апеляційної скарги ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 158, 160, 167, 195, 196, 198, 199,
200, 205, 206, 212, 254, КАС України, колегія
суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва
Державної податкової служби - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва
від 26 листопада 2012 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки передбаченні ст. 212
КАС України.

Повний текст ухвали суду виготовлено
10.07.2014 року.

Головуючий суддя:
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.

.

Головуючий суддя
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.