Справа № К/9991/25624/12-С
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року
м. Київ К/9991/25624/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: Сіроша
М.В.,

суддів:
Блажівської Н.Є.,

Усенко Є.А.

розглянувши у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29 червня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 березня
2010 року у адміністративній справі за
позовом ОСОБА_2 до Київської міської
ради (далі - Рада), треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом про
скасування рішення № 457/2526 від 08 жовтня
2009 року щодо передачі ОСОБА_5 у приватну
власність земельної ділянки, розміром
0.0220 га, яка розташована на АДРЕСА_1

На обґрунтування позову зазначив, що
оскаржуваним рішенням земельна
ділянка була передана іншим особам.
Вважає, що спірна земельна ділянка
повинна бути розподілена між ним та
третіми особами.

29 червня 2010 року постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 березня 2010 року, у задоволенні
позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою
щодо скасування постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва та
ухвали Київського апеляційного
адміністративного суду і ухвалення
нової постанови про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що право на земельну ділянку,
відповідно до ст. 125 Земельного кодексу
України виникає з моменту одержання
документа, що посвідчує право
власності або право постійного
користування, право користування
земельною ділянкою, виділеною для
спорудження житлового будинку, виникло
лише щодо земельною ділянки площею 500
кв.м. (0,05 га). До цієї площі переходить і
право користування земельною
ділянкою при розподілі права власності
на житловий будинок. Земельна ділянка
площею 0,03 га розташована на
АДРЕСА_2 (для ведення індивідуального
садівництва) була виділена ОСОБА_5 за
рахунок міських земель, не наданих у
власність чи користування. Підстав для
скасування рішення Київської міської
ради від 8.жовтня 2009 року № 457/2526 суди не
знайшли.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, рішенням
виконавчого комітету Кагановичської
районної ради депутатів трудящих від 4
грудня 1953 року «Про надання права
індивідуальної забудови гр. ОСОБА_8»
було надано право індивідуальної
забудови земельної ділянки розміром 500
кв. метрів.

Відповідно до акту Управління в
справах Архітектури м. Києва від 22
січня 1954 року гр. ОСОБА_8
(прізвище змінено на ОСОБА_8) була
відведенна земельна ділянка, площею 600
кв.м., для індивідуальної забудови.

Відповідно до затвердженого 25 лютого
1954 року генплану індивідуальної
забудови гр. ОСОБА_8 було виділено
земельну ділянку, площею 500 кв.м., для
індивідуальної забудови.

ОСОБА_9 (батько ОСОБА_2.) разом із своєю
дружиною ОСОБА_8 мав на праві
власності житловий будинок
розташований на АДРЕСА_2

Після смерті ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року)
на жилий будинок, розташований на
АДРЕСА_2 державним нотаріусом Дев'ятої
Київської державної нотаріальної
контори свідоцтво про право на
спадщину за заповітом № 859 від 1997 року
було видано ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Рішенням Залізничного місцевого суду
м. Києва від 27 вересня 2001 року у справі
№ 2-1894 свідоцтво про право
власності на спадщину за заповітом,
видане державним нотаріусом Дев'ятої
Київської державної нотаріальної
контори 4 вересня 1997 року про визнання
за спадкоємцями ОСОБА_8, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 права на житловий будинок по
АДРЕСА_2, а також визнано за ОСОБА_9
право власності на 1/2 частину будинку
по АДРЕСА_2

8 жовтня 2009 року Рада прийняла рішення
№ 457/2526 про передачу за вказаною
адресою у приватну власність ОСОБА_5
земельної ділянки, розміром 0,03 га.

Зазначена земельна ділянка була
передана ОСОБА_5 у власність для
ведення індивідуального садівництва
за рахунок міських земель не наданих у
власність чи у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Земельного
кодексу України громадяни України із
земель державної і комунальної
власності мають право набувати
безоплатно у власність або на умовах
оренди земельні ділянки для ведення
індивідуального або колективного
садівництва.

Статтею 81 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельні ділянки громадяни України
набувають в тому числі на підставі
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування та державних
органів приватизації щодо земельних
ділянок, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації, в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Статтею 125 Земельного кодексу України
визначено, що право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Обставина фактичного використання
земельної ділянки без наявності
підстав для цього (безпідставне
використання) не зобов'язує суб'єктів
владних повноважень, при передачі у
власність земельних ділянок державної
і комунальної власності, на обов'язкове
отримання згоди від фактичного
землекористувача.

Відповідно до ст. 86 та ст. 89 Земельного
кодексу України, володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою, яка перебуває в
спільній частковій власності,
здійснюються за згодою всіх
співвласників.

Оскільки, передача у власність
земельної ділянки ОСОБА_5
здійснювалося із міських земель, не
наданих у власність чи у користування
іншим фізичним особам, підстав для
застосовування ст. 86 та ст. 89 Земельного
кодексу України або ст. 319 Цивільного
кодексу України нема.

Висновки суддів попередніх інстанцій
про відмову у задоволені позову є
обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права під час ухвалення
судових рішень чи вчинення
процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судові рішення ухвалені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для їх
скасування з мотивів, викладених в
касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29 червня 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 березня
2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Блажівська Н.Є.

Усенко Є.А.