Справа № К/9991/31505/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/31505/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в місті Керчі
Автономної Республіки Крим

на постанову Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 08
грудня 2009 року

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 18 квітня 2011 року

у справі № 2-27/7600-2007А

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в
місті Керчі Автономної Республіки Крим

про скасування
податкових-повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції в місті Керчі Автономної
Республіки Крим (далі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 16
листопада 2006 року №/0, №/0 (в
редакції заяви про уточнення позовних
вимог від 17 листопада 2009 року).

Постановою Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 08
грудня 2009 року позов задоволено.
Визнано протиправними і скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ в м.
Керчі АР Крим від 16 листопада 2006 року №
/0, №/0. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 3,40
грн. державного мита.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 18 квітня 2011 року постанову
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 08 грудня 2009 року
залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ в м. Керчі АР
Крим, посилаючись на порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 08 грудня 2009 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року і ухвалити нове судове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ в м. Керчі АР Крим провела виїзну
планову документальну перевірку
дотримання вимог податкового
законодавства суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 за
період з 01 липня 2005 року по 30 червня 2006
року, за результатами якої був
складений акт від 03 листопада 2006 року №
754-17-1-09-.

За висновками акта перевірки позивачем
були порушені вимоги: частини 3 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
підпункту «а» пункту 19.1 статті 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», що призвело до
недоплати податку з доходів фізичних
осіб від зайняття підприємницькою
діяльністю за 3, 4 квартали 2005 року та за
1,2 квартали 2006 року у загальному
розмірі 74868,03 грн.; підпункту 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», які полягали у
неправомірному включенні до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість без підтверджуючих
документів у загальному розмірі 160050,00
грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
позивач неправомірно включив до складу
валових відповідного податкового
періоду вартість придбаних у суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2
товарів (робіт, послуг), а суму податку
на додану вартість, сплачену у складі
вартості таких товарів (робіт, послуг),
до складу податкового кредиту
відповідного податкового періоду,
оскільки згідно пояснень ОСОБА_2,
відібраних ВПМ ДПІ в м. Керчі АР Крим, з
червня 2005 року вона не здійснювала
підприємницьку діяльність та не
подавала податкової звітності,
господарських операцій з суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 у
період з липня 2005 року по лютий 2006 року
не здійснювала, печатку загубила.

16 листопада 2006 року ДПІ в м. Керчі АР
Крим на підставі вказаного акту
перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення №, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
визначила суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 74868,03
грн. - за основним платежем.

16 листопада 2006 року ДПІ в м. Керчі АР
Крим на підставі вказаного акту
перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення №, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
визначила суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) за платежем:
податок на додану вартість у розмірі
240075,00 грн., у тому числі: 160050,00 грн. - за
основним платежем, 80025,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що податковим органом
не було доведено належними та
допустимими доказами фактів порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, які слугували підставою
для прийняття оспорюваних податкових
повідомлень-рішень, з урахуванням того,
що реальність господарських операцій
між позивачем та суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_2
підтверджена постановою
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 04 грудня 2008 року у
справі №2-27/7389-2007А, яка набрала законної
сили.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-3 статті 13
розділу IV Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
згідно з цим розділом Декрету
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету. Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Отже, наведені вище положення Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) та Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) пов'язують
виникнення у платника податків права
на включення до складу валових витрат
вартості придбаних товарів (робіт,
послуг), а сплачених ним у складі такої
вартості сум податку - до складу
податкового кредиту із фактичним
виконанням робіт (послуг) чи поставкою
товарів, у ціні яких цей податок
сплачений.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 20
червня 2007 року провадження у даній
справі зупинялось до закінчення
розгляду справи №2-27/7389-2007А за позовом
ДПІ в м. Керчі АР Крим до суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1,
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2 про визнання угод недійсними та
стягнення 314943,03 грн.

Постановою Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 04
грудня 2008 року у справі №2-27/7389-2007А,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 21 липня 2009
року, у позові було відмовлено. Зокрема,
в мотивувальній частині постанови було
вказано, що факт реальності
господарських операцій між
відповідачами по справі за
перевіряємий період (з 01 липня 2005 року
по 30 червня 2006 року) підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними бухгалтерськими
документами, оригінали яких були
надані перевіряючим під час проведення
перевірки (т.1 арк. справи 79-85).

Відповідно до частини 1 статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
неправомірність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень та
наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ в м. Керчі АР Крим підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 08 грудня 2009 року та
ухвала Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в місті Керчі
Автономної Республіки Крим залишити
без задоволення, а постанову
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 08 грудня 2009 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна