Справа № К/9991/20029/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/20029/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції

на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2009
року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01 березня
2011 року

у справі № 2а-18033/09/0370

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «ВГП»

до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Відкрите акціонерне товариство «ВГП»
(далі - позивач) звернулось до суду з
позовом до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції (далі -
відповідач) про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення
№/1 від 09 січня 2009 року.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2009
року позов задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення
Луцької ОДПІ від 09 січня 2009 року
№/1.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01 березня
2011 року постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 04
червня 2009 року залишено без змін.

В касаційній скарзі Луцька ОДПІ,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2009
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2011 року і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

Луцька ОДПІ провела позапланову
невиїзну перевірку ВАТ «ВГП» з питань
правових відносин з ТОВ «Західсталь»
за березень, квітень, жовтень 2007 року,
за результатами якої був складений акт
№1028/23-4/01880724 від 21 жовтня 2008 року.

За висновками акту перевірки,
позивачем були порушені вимоги пункту
1.8 статті 1, підпункту «а» підпункту 7.7.2
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого не підтверджено
заявлені ВАТ «ВГП» суми бюджетного
відшкодування на розрахунковий
рахунок платника у банку по
постачальнику ТОВ «Західсталь»,
зокрема, по декларації за листопад 2007
року - на 150780,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що позивач не може претендувати на
відшкодування коштів з державного
бюджету, у зв'язку з тим, що відсутнє
джерело відшкодування, оскільки було
встановлено, що по ланцюгу постачання
від продавця (ТОВ «Західсталь») до
виробника не встановлено факту сплати
податку на додану вартість усіма
суб'єктами господарювання в ланцюгу
постачання до державного бюджету.

09 січня 2009 року Луцька ОДПІ на підставі
вказаного акту перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення
№/0, яким згідно з підпунктом «б»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами зменшила ВАТ «ВГП» суму
бюджетного відшкодування (у тому числі
заявленого в рахунок зменшення
податкових зобов'язань наступних
періодів) з податку на додану вартість
за листопад 2007 року - на 150780,00 грн.

Вказане податкове
повідомлення-рішення оскаржувалось
позивачем в адміністративному порядку,
на наслідками якого його скаргу було
залишено без задоволення, а податковим
органом було прийняте податкове
повідомлення-рішення №/1 від 21
жовтня 2008 року на аналогічну суму
зменшення бюджетного відшкодування.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що зменшення податковим
органом позивачу сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість оспорюваним податковим
повідомленням-рішенням є
безпідставним, оскільки ВАТ «ВГП»
правомірно включило до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду суми податку на
додану вартість згідно належним чином
оформлених податкових накладних,
отриманих від його контрагента, а саме:
ТОВ «Західсталь», яке сплатило податок
на додану вартість до бюджету,
враховуючи те, що несплата податку
продавцем в ланцюгу постачання (в тому
числі в разі ухилення від сплати) несе
негативні наслідки лише для цієї особи
та при фактичному здійсненні
господарської операції не впливає на
податковий кредит покупця та суму
бюджетного відшкодування.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

За визначенням, наведеним у пункті 1.8
статті 1 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), бюджетне відшкодування
- це сума, що підлягає поверненню
платнику податку з бюджету у зв'язку з
надмірною сплатою податку у випадках,
визначених цим Законом.

Згідно положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до абзаців 1, 3 підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), сума податку,
що підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За приписами підпункту 7.7.2 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
має від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Отже, визначальним для бюджетного
відшкодування є фактична сплата
податку на додану вартість отримувачем
товарів (робіт та послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (робіт та
послуг).

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для зменшення позивачу суми
бюджетного відшкодування оспорюваними
податковими повідомленнями-рішеннями
слугував висновок податкового органу
про те, що контрагент позивача - ТОВ
«Західсталь» не є виробником
відвантаженого товару, а є
посередником, тоді як по ланцюгу
постачання неможливо встановити
сплату податку на додану вартість до
бюджету усіма контрагентами у ланцюгу
постачання до виробника.

Твердження податкового органу про те,
що необхідною умовою бюджетного
відшкодування є, відповідно до пункту
1.8 статті 1 Закону України «Про податок
на додану вартість», сплата сум податку
на додану вартість до бюджету всіма
контрагентами позивача правомірно
відхилено судами попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
платник податку - особа, яка згідно з
цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або
особа, яка імпортує товари на митну
територію України.

Платники податку, визначені у
підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1
статті 10 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону (пункт 10.2 статті 10 Закону).

Таким чином, якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Закон України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) не
встановлює обов'язку покупця
сплачувати податок на додану вартість
ще й до бюджету, коли такий податок не
буде сплачений продавцем або іншою
особою, з урахуванням суми податку,
отриманого від покупця в ціні товару.
Відповідно до положень вказаного
Закону сума податку на додану вартість,
що включена до ціни товару, є
податковим зобов'язанням продавця
товару, і саме продавець товару несе
обов'язок зі сплати цього податку до
бюджету. Сама по собі несплата податку
продавцем (у тому числі у разі ухилення
від сплати) при фактичному здійсненні
господарської операції не впливає на
податковий кредит покупця і суму
бюджетного відшкодування. Тобто,
покупець - платник податку на додану
вартість не несе відповідальності за
податкові зобов'язання продавця.

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанції дійшли обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про
неправомірність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень та
наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга Луцької ОДПІ підлягає залишенню
без задоволення, а постанова
Волинського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2009
року та ухвала Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2011 року підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції залишити без задоволення, а
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2009
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
_____________________ Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна