Справа № 815/3015/14
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3015/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Соколенко О.М.

при секретарі - Гаврилюк І.С.

за участю: представника позивача -
Мироненко Т.С. (за довіреністю);

представника
відповідача - Мартинюк О.В. (за
довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до виробничо-комерційної
фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства
з обмеженою відповідальністю про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2013 році
та пені,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
виробничо-комерційної фірми
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2013 році у
розмірі 70239,78 грн. та пені за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 457,17 грн.

В обґрунтування позову зазначається,
що у відповідності до ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
всіх підприємств, установ і
організацій, які використовують
найману працю установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі 4% від
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості
одного робочого місця. Позивач вважає,
що ВКФ "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ
порушило зазначену норму закону, а саме
у 2013 році на підприємстві повинно було
працювати 7 інвалідів, проте відповідач
створив лише 4 робочі місця для
працевлаштування інвалідів. Тобто,
відповідно до чинного законодавства
щодо працевлаштування інвалідів,
норматив робочих місць протягом 2013
року на ВКФ "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ не
виконано, і відповідно за це порушення
підприємство повинно сплатити 70239,78
грн. адміністративно-господарських
санкцій. Разом з цим, позивач зазначає,
що згідно ч.2 ст.20 вказаного Закону
передбачено нарахування пені за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій, які розраховуються та
сплачуються підприємствами,
установами, організаціями в строк до 15
квітня року, наступного за роком, в
якому відбулося порушення нормативу,
встановленого частиною першою статті 19
Закону України «Про основи соціального
захисту інвалідів в Україні». На день
подання позову, як вказує позивач,
товариство самостійно адміністративно
- господарську санкцію не відрахувало,
і відповідно розмір нарахованої пені
за порушення строків сплати
адміністративно-господарської санкції
становить 457,17 грн. Посилаючись на те, що
товариством не виконано норми Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», а
саме, ст.ст.19,20, позивач просить суд
стягнути вказані суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені в судовому порядку.

Відповідач надав до суду письмові
заперечення на адміністративний позов
(а.с.27-29), в яких зазначив, що ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ протягом
усього 2013 року надавало до центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів за формою №3-ПН, однак
Одеським міським центром зайнятості
інваліди на заявлені ВКФ "ЮНА-СЕРВІС" у
вигляді ТОВ вакантні місця не
направлялись. Таким чином, як зазначив
відповідач, підприємство протягом 2013
року здійснено необхідні заходи,
спрямовані на виконання покладеного на
нього обов'язку щодо створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а отже на відповідача не може бути
покладена відповідальність за не
направлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування. Враховуючи
викладене, відповідач вважає, що
позовні вимоги Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів не підлягають задоволенню.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала
повністю та просила суд стягнути з
відповідача суму несплачених
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році в розмірі 70239,78 грн. та пеню за
порушення встановлених законодавством
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 457,17 грн.

Представник відповідача в судовому
засіданні заявлений адміністративний
позов не визнала та просила суд
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на обставини, викладені в
запереченнях на адміністративний
позов та на надані до суду докази.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представників позивача та
відповідача, а також дослідивши
обставини та факти, якими
обґрунтовуються вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, суд вважає, що
адміністративний позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Позивач відповідно до Положення про
Одеське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів є
територіальним органом бюджетної
установи - Фонду соціального захисту
інвалідів. Одним із покладених на
відділення Фонду завдань є збір сум
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання підприємствами,
установами, організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, які використовують
найману працю, нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Згідно приписів ст. 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (надалі - Закон №
875-ХІІ, Закон), підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, в яких за
основним місцем роботи працює 8 і
більше осіб, реєструються у
відповідних відділеннях Фонду
соціального захисту інвалідів за своїм
місцезнаходженням і щороку подають цим
відділенням звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що відповідач -
виробничо-комерційна фірма "ЮНА-СЕРВІС"
у вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю зареєстрований як
юридична особа та знаходиться на
обліку в Одеському обласному
відділенні Фонду соціального захисту
інвалідів.

Відповідно до Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 р. N 70,
звіт про зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Судом встановлено, що 25.02.2014 року ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ подало до
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів «Звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік» за формою 10-ПІ
(поштова-річна), затвердженою наказом
Мінпраці України 10.02.2007 р. № 42 разом із
додатком до нього «Список працюючих
інвалідів - штатних працівників, які
мали інвалідність та були зайняті на
підприємстві у 2013 році» (а.с.6-7).

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ч.1,2,3 ст. 19 Закону для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих
місць округлюється до цілого
значення. Підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

У поданому до позивача звіті за формою
10-ПІ за 2013 рік, відповідач зазначив, що
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу у 2013
році становила 181 особу, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлено
інвалідність - 6 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
становить 7 осіб.

Відповідно до п.2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 р. N 70,
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до частини 3 статті 18-1
Закону № 875-ХІІ державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Як вбачається з матеріалів справи, ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ на протязі
усього 2013 року подавало інформацію про
наявність вакантних посад, на яких
можливе працевлаштування інвалідів, що
підтверджується звітами за формою 3-ПН
«Звіт про наявність вакансій» станом
на 18.12.2013 року, 15.11.2013 року, 09.10.2013 року,
12.09.2013 року, 28.08.2013 року, 09.07.2013 року,
12.06.2013 року, 16.05.2013 року, 10.04.2013 року,
13.03.2013 року, 11.02.2013 року, 17.01.2013 року
(а.с.31-52).

Таким чином, судом встановлено, що ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ у 2013 році
належним чином інформувало центр
зайнятості про наявність вільних
робочих місць та потребу у направленні
відповідачу центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування.

Вказані обставини підтверджуються
також наявною в матеріалах справи
копією листа Одеського міського центру
зайнятості від 18.04.2014 року № 1628/19/03, в
якому повідомляється, що ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ протягом 2013
року надавало звіти «Про наявність
вакансій» за формою 3-ПН з вакансіями
для осіб з інвалідністю у кількості 12
звітів (а.с.22-23).

В матеріалах справи також міститься
список інвалідів-працівників ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ станом на
24.02.2014 року, з якого вбачається, що у
звітному періоді на підприємстві
відповідача працювало 6 інвалідів, і
лише 3 інваліди з яких відпрацювали
повних 12 місяців, а інші 3 інваліди
відпрацювали 3, 5 та 6 місяців. В свою
чергу, як вже зазначено судом,
підприємством у звіті за формою 10-ПІ за
2013 рік, зазначено, що середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлено інвалідність - 6 осіб (код
рядка « 02»).

Згідно п.3.1 Інструкції щодо
заповнення форми N 10-ПІ (річна) "Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів", затвердженої Наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України 10.02.2007 року N 42,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 13.02.2007 року за № 117/13384, у рядку 01
відображається середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу за рік, яка
визначається відповідно до пункту 3.2
Інструкції зі статистики кількості
працівників, затвердженої наказом
Державного комітету статистики
України від 28.09.2005 N 286 та зареєстрованої
Міністерством юстиції України 30.11.2005
за 1442/11722.

Відповідно до п.п.3.2.5 п.3.2 Інструкції зі
статистики кількості працівників,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 28.09.2005
286 та зареєстрованої Міністерством
юстиції України 30.11.2005 за № 1442/11722,
середньооблікова кількість штатних
працівників за період з початку року
(у тому числі за квартал, півріччя, 9
місяців, рік) обчислюється шляхом
підсумовування середньооблікової
кількості штатних працівників за всі
місяці роботи підприємства, що минули
за період з початку року до звітного
місяця включно, та ділення одержаної
суми на кількість місяців у цьому
періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Пунктом 3.4. Інструкції щодо заповнення
форми N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість
і працевлаштування інвалідів"
визначено, що дані щодо
середньооблікової кількості штатних
працівників облікового складу (рядок
01), середньооблікової кількості
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність (рядок 02), та кількості
інвалідів, які повинні працювати на
робочих місцях (рядок 03),
відображаються в цілих одиницях. Якщо
при обчисленні виникає дробове число,
його необхідно округлити до цілого
(якщо після коми число 5 і більше, то
воно округлюється в бік збільшення).

Отже, як вбачається з викладеного, з
урахуванням наведених положень
законодавства, позивачем зазначено, що
середньооблікова кількість штатних
працівників відповідача, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлено інвалідність дорівнює 4
особи (50 місяців:12 місяців = 4,16 = 4 особи),
а не як зазначено відповідачем у звіті -
6 осіб.

Таким чином, як зазначає позивач,
відповідно до чинного законодавства
щодо працевлаштування інвалідів,
норматив робочих місць протягом 2013
року на підприємстві відповідача не
виконано.

У частині 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до розрахунку
адміністративно-господарських санкцій
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів,
нарахованих відповідачу за 2013 рік від
21.03.2014 року за № 03-1/622, норматив робочих
місць для працевлаштування інвалідів
становить - 7 осіб, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлено інвалідність - 4, кількість
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів і не
зайнятих ними - 3, середньорічна
заробітна плата складає 23413,26 грн., а
тому, сума
адміністративно-господарських санкцій
за недотримання відповідачем у 2013 році
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" дорівнює 70239,78 грн. (а.с.8).

Судом встановлено, що позивачем на
адресу відповідача надіслано вказаний
розрахунок
адміністративно-господарських санкцій
за 2013 звітний рік.

Згідно з ч.4 ст.20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні"
адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
у строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.

Відповідно до ч.2 статті 20 Закону №
875-ХІІ, порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Як вбачається з позовної заяви, у
зв'язку з несплатою відповідачем
вказаних
адміністративно-господарських санкцій
у строк до 15.05.2014 року, останньому була
нарахована пеня у розмірі 457 грн. 17 коп.,
детальний розрахунок якої наведено у
позові.

Суд зазначає, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
податковим законодавством України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч.2 ст. 218 ГК України - учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Таким чином,
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до учасника
господарських відносин за порушення
ним правил, встановлених законодавчими
актами, при наявності в діях суб'єкту
господарювання вини у вчиненні такого
порушення та якщо ним не приймались
заходи, спрямовані на недопущення
господарського правопорушення.

Разом з цим, аналіз вищевказаних
положень статей 18,19,20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» дає підстави
дійти до висновку, що на підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
покладено обов'язок по-перше: виділити
та створити робочі місця для
працевлаштування інвалідів, по-друге:
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України, по-третє: якщо
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплатити
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

При цьому, обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в ч.
1ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Судом встановлено, що на підприємстві
протягом 2013 року фактично працювало 6
інвалідів (з яких тільки 3 інваліди
відпрацювали повних 12 місяців, а інші
інваліди - 3,5 та 6 місяців, а отже
середньооблікова кількість штатних
працівників за звітний рік, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність дорівнює 4
особи) замість семи, при цьому, інваліди
для працевлаштування до відповідача
центром зайнятості не направлялися.
Крім того, як зазначив представник
відповідача у судовому засіданні,
відмов у працевлаштуванні інвалідів зі
сторони виробничо-комерційної фірми
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю не було, що
також не було спростовано
представником позивача у судовому
засіданні.

Таким чином, як вбачається з
викладеного, ВКФ "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді
ТОВ своєчасно створювало робочі місця
для працевлаштування інвалідів,
інформувало Одеський міський центр
зайнятості про наявність робочих місць
для працевлаштування інвалідів шляхом
подання звітності згідно вимог
законодавства, своєчасно звітувало до
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів.

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць відповідно до
нормативів, встановлених ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» та належне
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що
відповідач протягом 2013 року вживав всі
залежні від нього заходи для
працевлаштування інвалідів з метою
виконання нормативу у відповідності до
законодавства, а отже відповідачем
було вчинено необхідні дії для
недопущення правопорушення, за яке
передбачається
адміністративного-господарська
санкція.

Доказів того, що відповідач не створив
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, відмовляв інвалідам у
прийнятті на роботу, несвоєчасно
надавав державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, або
несвоєчасно звітував Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України позивачем
не надано. Між тим, позивач не надав до
суду жодних належних доказів того, що
відповідачем відповідно до чинного
законодавства було вжито не всіх
заходів для працевлаштування
інвалідів згідно нормативу робочих
місць, а тому суд не вбачає підстав для
стягнення з відповідача, застосованих
позивачем
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Водночас, доводи позивача в
обґрунтування позову про те, що сам по
собі факт невиконання зазначеного
нормативу є підставою для застосування
адміністративно-господарських
санкцій, суд вважає безпідставними,
оскільки відповідно до Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» обов'язок
підприємства по створенню робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування, та
оскільки відповідачем вжито всі
передбачені чинним законодавством
заходи по забезпеченню
працевлаштування інвалідів, на нього
не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами на
підприємство необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування, та за
відсутність інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

При прийнятті рішення суд враховує
положення ст.244-2 КАС України щодо
обов'язковості рішення Верховного Суду
України, прийнятого за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, та, зокрема, постанови
Верховного Суду України від 31 січня 2011
року (справа № 21-60а10), від 20 червня 2012
року (справа № 21-60а11), в яких
зазначається, що: «….Таким чином,
обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування. У зв'язку із тим, що
відповідач здійснив всі залежні від
нього заходи щодо утворення робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
на нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись».

Таким чином, вказаний висновок суду
відповідає правовій позиції
Верховного Суду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Згідно ст.86 Кодексу адміністративного
судочинства України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

З урахуванням встановлених в судовому
засіданні фактів, враховуючи положення
чинного законодавства, що регулює
спірні правовідносини, суд приходить
до висновку, що позивач не довів суду з
посиланням на відповідні докази
правомірність застосування до ВКФ
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді ТОВ
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів та пені
за порушення встановлених
законодавством термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій, у зв'язку з чим позов є
необґрунтованим, та задоволенню не
підлягає.

Враховуючи відсутність документально
підтверджених судових витрат
відповідача, керуючись ст. 94 КАС
України, судові витрати стягненню з
Державного бюджету України не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 14, 70, 71, 72, 79, 86, 94,
103, 158-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
виробничо-комерційної фірми
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2013 році у
розмірі 70239,78 грн. та пені за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 457,17 грн. - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд
апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови складений та
підписаний суддею 24 червня 2014 року.

Суддя

О.М. Соколенко

У задоволені адміністративного позову
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
виробничо-комерційної фірми
"ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2013 році у
розмірі 70239,78 грн. та пені за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 457,17 грн. - відмовити.

24 червня 2014 року.