Справа № 826/677/13-а
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1ПОСТАНОВА
09 липня 2014 року 11:33
№ 826/677/13-а
Окружний адміністративний суд м. Києва
у складі головуючого судді Саніна Б. В.
при секретарі судового засідання
Борисовій Т. М. розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
«Укрзернотранс-К»доДержавна податкова
інспекція у Печерському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м.
Києвіпровизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень за участю
від позивачаКарпенко О. В.
(довіреність)від відповідачівне
До Окружного адміністративного суду
міста Києва надійшов адміністративний
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрзернотранс-К»
(надалі - Позивач/ТОВ «Укрзернотранс-К»)
до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби (надалі - ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.02.2013 р., залишеної без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.05.2013 р.,
адміністративний позов задоволено
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 17.04.2014 р. постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 25.02.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.05.2013 р. скасовано, а справу
направлено на новий розгляд до суду
Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 06.06.2014 р. відкрито
провадження та призначено справу до
судового розгляду.
16.06.2014 р., в судовому засіданні, в
порядку передбаченому положеннями ст.55
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України) було
допущено процесуальне
правонаступництво, та ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС
замінено на правонаступника Державну
податкової інспекцію у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві.
В судове засідання з'явився
представник Позивача, який позовні
вимоги підтримав, про сить їх
задовольнити із підстав викладених в
адміністративному позові, зокрема
зазначає про порушення Відповідачем
положень Податкового кодексу України
(в редакції, чинній на момент існування
взаємовідносин із Приватним
підприємством «Міра Ко») (надалі - ПК
України) підчас винесення податкового
р., зокрема зазначає про реальність
господарських операцій із Приватним
підприємством «Міра Ко» (надалі - ПП
В судове засідання з'явився
представник Відповідача, який щодо
заявлених позовних вимог заперечує в
повному обсязі, просить в задоволенні
відмовити із підстав викладених в
запереченнях, зокрема зазначає про
правомірність винесення податкового
повідомлення-рішення. При цьому,
представник Відповідача зазначає про
відсутність реальності в
господарській операції із ПП «Міра Ко»,
а також відсутність фактичних
можливостей виконати визначені в
укладеному між Позивачем та ТОВ «Міра
Ко» договорі господарські операції.
В судовому засіданні було оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови, повний текст постанови було
виготовлено та підписано 10.07.2014 р.
Розглянувши наявні в матеріалах
докази, заслухавши пояснення
представників Позивача та Відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, в
межах заявлених позовних вимог, суд
дійшов висновку про наступне.
В період із 17.12.2012 р. по 21.12.2012 р. ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС
проведено документальну позапланову
перевірку Позивача з питань
правильності обчислення податкового
кредиту по податку на додану вартість
фінансово-господарських відносин з ПП
«Міра Ко», в період з 01.02.2012 р. по 29.02.2012
р., за результатами чого було складено
Акт №1225/22-2/31406764 від 24.12.2012 р. «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
питань правильності обчислення
податкового кредиту по податку на
додану вартість при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин із ПП «Міра Ко» за
період діяльності із 01.02.2012 р. по 29.12.2012
р.» (т.1 а/с.13-30) (надалі - Акт №1225/22).
В Акті №1225/22 зазначено, що під час
проведення перевірки було встановлено
порушення п.198.1, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201.7,
п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого
завищено податковий кредит з податку
на додану вартість за перевіряємий
період на загальну сумі 500 833,00 грн., в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 500 833,00
грн., в тому числі за лютий 2012 р. - 500 833,00
11.01.2013 р., на підставі Акту №1225/22,
Відповідачем винесене податкове
«Р»), яким Позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 751 250,00 грн. (із
яких, за основним платежем - 500 833,00 грн.
та штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 250 417,00 грн.) (т.1 а/с.11).
Позивач, не погоджуючись з винесеною
податковим повідомлення-рішенням,
звернувся до суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
усіх форм дискримінації; пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія); з
урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; своєчасно,
тобто протягом розумного строку.
В пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України
передбачається, що податковий кредит
це сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
В п.198.1 ст.198 ПК України визначено, право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.
Крім того, відповідно до п.198.2 ст.198 ПК
України, Датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною..
В п.198.3 ст.198 ПК України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.
В п.198.6 ст.198 ПК України вказано, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи
не підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.
При цьому, згідно абз.1 п.138.2 ст.138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
В пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
визначено, що не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.
Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, ПК України визначено
окремі випадки, за яких неможливе
формування податкового кредиту,
зокрема це відсутність зв'язку з
господарською діяльністю, фіктивність
операцій (відсутність поставок),
відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку на додану вартість.
Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні регулюються
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» (надалі - Закон №996). Цей Закон
поширюється на всіх юридичних осіб,
створених відповідно до законодавства
України, незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).
Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).
Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону №996 підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
При цьому, п.1.1 р.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 24.05.1995 р. (надалі - Положення №88)
передбачено, що дане Положення
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності, установ та
організацій, основна діяльність яких
фінансується за рахунок коштів
Пунктом 2.1 та п.2.2 р.2 Положення №88
передбачено, що первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів. Первинні документи
повинні бути складені у момент
проведення кожної господарської
операції або, якщо це неможливо,
безпосередньо після її завершення. При
реалізації товарів за готівку
допускається складання первинного
документа не рідше одного разу на день
на підставі даних касових апаратів,
Як наслідок, суд дійшов висновку, що
будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.
З огляду на вищевказане податковий
кредит формується за наслідками
реальної господарської операції, що
підтверджується належними податковими
накладними та первинними документами,
в рамках господарської діяльності
У відповідності до правової позиції
Вищого адміністративного суду України,
що викладена у його листі №742/11/13-11 від
02.06.2011р., податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. За
відсутності факту придбання товарів чи
послуг або в разі якщо придбані товари
чи послуги не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку
відповідні суми не можуть включатися
до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.
Таким чином, із зазначеного вище також
випливає те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають як відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку, так і первинні
документи на підставі яких сформований
потоковий облік платника податку.
Як вбачається із матеріалів справи, між
Позивачем та ПП «Міра Ко» було укладено
Договір про надання рекламних послуг
№23 від 01.03.2011 р. (т.1 а/с.36-37) (надалі -
Договір №23), яким передбачено що ПП
«Міра Ко» прийняло на себе зобов'язання
по організації рекламного
обслуговування Позивача, виготовлення
та розповсюдження рекламних листівок з
метою реклами виробничої діяльності
В п.2.5 Договору №23 визначено, що
Виконавець (ПП «Міра Ко») розміщує
рекламу в засобах масової інформації -
телеканалах, радіоканалах, пресі;
зовнішню рекламу - розміщення щитів,
реклама на транспорті; поліграфічні
замовлення, а також маркетингові
дослідження шляхом залучення
сторонніх (зовнішніх) організацій
(газет, журналів, теле- і радіоканалів,
рекламних агентств) за домовленістю з
Між Позивачем та ПП «Міра Ко» було
укладено Акти виконаних робіт (надання
послуг) до Договору №23 (т.1 а/с.90-105), в
яких зазначено про надання послуг по
виготовленню та розповсюдженню
Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс). Відповідно до
п.201.10 ст.201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
ПП «Міра Ко» виписала на ТОВ
«Укрзернотранс-К» податкові накладні
Крім того, суд приймає до уваги надані
Позивачем докази, які посвідчують факт
виконання рекламних послуг ПП «Міра
Ко» з розповсюдження рекламних
листівок, а саме: рекламний проспект,
звіт до Актів здачі прийняття робіт
(надання послуг) від 29.02.2012 р. по ТОВ
«Укрзенотранс-К» згідно Договору №23;
Звіт про надання рекламних послуг ТОВ
«Украхернотранс-К» згідно Договору №23
з повсюдження рекламних листівок (за
При цьому, в якості доказів наявності
економічної мети укладення Договору
№23 Позивачем надано Сальдові
відомості по рахункам, які свідчать про
збільшення кількості клієнтів у
Позивача. При цьому, Позивач прямо
повзує таке збільшення клієнтів із
розповсюдженням рекламних листівок ПП
Крім того, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
17.04.2014 р. судом було акцентовано увагу
на тому, що судам попередніх інстанцій
потрібно перевірити чи була у ПП «Міра
Ко» об'єктивна можливість здійснити
зазначені вище послуги згідно
відображених у бухгалтерському обліку
обсягах протягом незначного проміжку
часу, а також необхідно з'ясувати чи
були обумовлені розумними
економічними чи іншими причинами
(метою ділового характеру)
господарські операції з виготовлення
та розповсюдження ПП «Міра Ко»
рекламних листівок на загальну суму 3 005
000,00 грн. для Позивача.
Згідно до ч.5 ст.227 КАС України висновки
і мотиви, з яких скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при розгляді
справи.
Судом викликались в судове засідання
представники ПП «Міра Ко», для надання
пояснень щодо взаємовідносин із ТОВ
«Укрзернотранс-К», та для з'ясування
об'єктивної можливості надати рекламні
Однак вказані особи в судове засідання
не з'явились. Крім того, Відповідач
жодних додаткових доказів, які б
посвідчували нереальність
господарських відносин між ПП» Міра
Ко» та Позивачем не надано.
Водночас, суд критично ставиться до
посилання Відповідача на порушення
положень п.201.4, п.201.7 та п.201.10 ст.201 ПК
України, з огляду на наступне.
Так, в п.201.4 ст.201 ПК України передбачено,
що податкова накладна виписується у
двох примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг
Відповідно до п.201.7 ст.201 ПК України
визначено, що податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс). У разі якщо частка
товарів/послуг, послуг не містить
відокремленої вартості, перелік
(номенклатура) частково поставлених
товарів/послуг зазначається в додатку
до податкової накладної у порядку,
встановленому центральним органом
державної податкової служби, та
враховується при визначенні загальних
податкових зобов'язань.
При цьому, в п.201.10 ст.201 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних (надалі - ЄРПН).
В р.20 Перехідних положень ПК України
передбачено, що реєстрація податкових
накладних платниками ПДВ - продавцями в
ЄРПН запроваджується для платників
цього податку, у яких сума податку на
додану вартість в одній податковій
накладній становить: понад 1 мільйон
гривень - з 01.01.2011 р.; понад 500 тисяч
гривень - з 01.04.2011 р.; понад 100 тисяч
гривень - з 01.07.2011 р.; понад 10 тисяч
гривень - з 01.01.2012 р.
Таким чином, податкова накладна, в якій
сума ПДВ не перевищує 10 000 гри., не
підлягає включенню до Єдиного реєстру
податкових накладних.
Як вбачається із матеріалів справи, ПП
«Міра Ко» надало Позивачу податкові
накладні, в яких розмір податку на
додану вартість значить ся менше ніж 10
Натомість, Відповідачем не вказано в
чому саме відбулось порушення положень
ст.201 ПК України, оскільки видані ПП
«Міра Ко» податкові накладні містять
суму податку на додану вартість меншу
Водночас, суд погоджується із
посиланнями Позивача, про
безпідставність фіксації Відповідачем
в Акті №1225/22 посилань, що контрагенти
Позивача здійснюють господарську
діяльність з порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки відсутні за
своїм місцезнаходженням.
В даному випадку, суд звертає увагу, що
перевірка фактичного місцезнаходження
контрагента не є кваліфікуючою умовою
виникнення у платника права на
формування даних податкового обліку за
операціями з таким постачальником.
Відсутність підприємства за його
місцезнаходженням може мати значення
для вирішення питання про анулювання
реєстрації суб'єкта господарювання
платником ПДВ чи для припинення
юридичної особи, однак дана обставина
не стосуються належного виконання
господарських зобов'язань виконавцем
робіт (постачальником товарів) за
укладеними договорами.
Крім того, суд критично ставиться до
посилання Відповідача в Акті №87/26, що
укладені договори між Позивачем та
контрагентами не мали на меті
реального настання наслідків, а деякі
із контрагентів не мають власних
складських приміщень, трудових
відносин із працівниками тощо.
Так, податкове законодавство не
ставить право платника на податковий
кредит в залежності від того, за
рахунок яких ресурсів (власних або
залучених) здійснюється виготовлення
Водночас, суд критично ставиться до
посилання Відповідача про нікчемність
правочинів, укладених між Позивачем та
Відповідно до ст.234 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України), фіктивним
є правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.
Відповідачем не доведено
безтоварності правочину укладеного
між Позивачем і ПП «Міра Ко» та не
надано відповідного судового рішення,
яким укладені між Позивачем та
контрагентом договори визнано
З огляду на положення ст.228 ЦК України
Відповідач не надав суду доказів
наявності мети, завідомо суперечною
інтересам держави та суспільства,
встановлення особи чи осіб, що мали
таку мету, а також не доведено в чому
саме має місце порушення публічного
Так, відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст.228 ЦК України: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
Отже, при кваліфікації правочину за
ст.228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.
При цьому, суд звертає увагу, що
наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок передбачені
в ст.216 ЦК України.
Разом з тим, оскільки укладені
Позивачем з ПП «Міра Ко» правочини є
господарськими договорами, то при
визнанні їх недійсним наслідки, що
підлягають застосуванню, передбачені у
ст.208 Господарського кодексу України.
Зазначені в цій статті наслідки
визнаного недійсним господарського
зобов'язання є одним з видів
адміністративно-господарських
санкцій, що застосовуються до суб'єкта
господарювання за вчинення
господарських правопорушень. З огляду
на це, при встановлені у визначеному
законом порядку факту недійсності
господарського договору до
суб'єкта/суб'єктів господарювання, що
його вчинили, має бути застосована
адміністративно-господарська санкція,
передбачена Господарським кодексом
Як вбачається з матеріалів справи,
Відповідач, встановивши під час
проведення перевірки, що вчинені
Позивачем правочини з ПП «Міра Ко»
мають ознаки фіктивних та/або
нікчемних правочинів, не вжив
передбачених чинним законодавством
заходів - не звернувся до суду про
визнання таких правочинів недійсними
(у разі його фіктивності) та не
звернувся до суду про застосування
наслідків нікчемних правочинів.
З огляду на вище викладене,
Відповідачем не доведено належними та
допустимими доказами наявності
обставин, які були покладені ним в
основу висновків про заниження
Позивачем податкових зобов'язань як з
податку на додану вартість так і з
прибутку підприємств.
Аналогічна позиція викладена у
рішеннях Вищого адміністративного
суду України, зокрема: постанова від
22.06.2011 р. по справі №К/9991/15429/11, ухвала
від 05.10.2011р. по справі №К9991/14602/11.

В свою чергу, надані Позивачем суду
докази дають підстави для висновку, що
вчинені Позивачем господарські
операції з придбання/реалізації цінних
паперів не є сумнівними, та
відповідають дійсному економічному
змісту, і вчинені з метою одержання
доходу саме за рахунок податкової
вигоди за відсутності наміру
здійснювати реальну підприємницьку
діяльність.

Одночасно, суд критично ставиться до
посилання Позивача, що орган державної
податкової служби має право провести
перевірку лише у разі ненадання
платником податків пояснень та їх
документального підтвердження на
обов'язковий письмовий запит протягом
10 робочих днів із дня отримання запиту,
з огляду на наступне.

Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст. 20, піп.75.1.2
п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України,
органи державної податкової служби
мають право проводити перевірки
платників податків (крім Національного
банку України) в порядку, встановленому
цим Кодексом. Документальною
перевіркою вважається перевірка,
предметом якої є своєчасність,
достовірність, повнота нарахування та
сплати усіх передбачених цим Кодексом
податків та зборів, а також дотримання
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи,
дотримання роботодавцем законодавства
щодо укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
органу державної податкової служби і
проводиться за наявності хоча б однієї
з обставин, визначених цим Кодексом.
Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні органу державної
податкової служби.

Документальна позапланова перевірка
здійснюється за наявності хоча б
однієї з таких обставин: за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

З викладених положень вбачається, що
Відповідач мав право проводити
перевірки платників податків, зокрема,
документальну позапланову перевірку
на підставі однієї з двох обставин,
передбачених пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК
України, а саме:

ь за наслідками перевірок інших
платників податків;

ь отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, якщо платник податків
не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
Відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що Відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень,
спростовано доводи Позивача та
доведено правомірності своїх дій, а
отже суд дійшов висновку про наявність
підстав для задоволення позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на викладені обставин, суд
дійшов висновку про наявність підстав
для задоволення позову. Крім того,
відповідно до ст.94 КАС України,
відшкодовується в повному обсязі.

Керуючись ст.7, ст.11, ст.69, ст.71, ст.86, ст.94,
ст.158-ст.163, ст.167, ст.254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрзернотранс-К» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
задовольнити.

2. Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 11.01.2013
р.

3. Присудити на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Укрзернотранс-К» понесені судові
витрати в розмірі 2254 (дві тисячі двісті
п'ятдесят чотири) грн. 00 коп.
направлених на асигнування діяльності
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст.254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя
Б.В. Санін