Справа № 2а-3381/12/2670
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/59718/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., за участю секретаря
Титенко М.П.,за участю представників
позивача:Бірюкової О.М.,відповідача:не
з'явився,розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.06.2012

та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012

у справі № 2-а-3381/12/2670

за позовом Державного
підприємства «Завод «Генератор»

до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби

про скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.06.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2012,
задоволено позовні вимоги Державного
підприємства «Завод «Генератор»
(надалі - позивач, ДП «Завод
«Генератор») до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби
(надалі - відповідач, ДПІ у Оболонському
районі м. Києва ДПС) про скасування
податкового повідомлення-рішення від
01.09.2011 № .

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 25.06.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012 і винести нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність винесення оскаржуваних
судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що співробітниками ДПІ у
Оболонському районі м. Києва було
проведено документальну планову
виїзну перевірку з питань дотримання
позивачем податкового законодавства
за період з 01.01.2008 по 31.12.2010, валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2008
по 31.12.2010.

За результатами перевірки складено акт
від 13.05.2011 № 201-23-3-14312453.

Під час перевірки встановлено, що
позивачем порушено пп. 1.22.1 п.1.22 ст.1,
пп.4.1.1, пп.4.1.2, пп.4.1.3, пп.4.1.4, пп.4.1.6 п.4.1
ст.4, пп.5.3.1 п.5.3 ст.5, пп.7.3.5 п.7.3 ст.7, пп.11.3.1
п.11.3 ст.11 Закону України від 28.12.1994 №
334/94-ВР «Про оподаткування прибутку
підприємств» (надалі - Закон України
«Про оподаткування прибутку
підприємств»), ст.5, пп.1, 2 ст.10, ст.11
Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII «Про
оренду державного та комунального
майна», п.8 Методики розрахунку і
порядку використання плати за оренду
державного майна, затвердженої
Постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 № 786, ч.5 ст. 89, ч.1 ст. 75
Господарського кодексу України, п.13
Постанови Кабінету Міністрів України
від 29.11.2006 № 1673 «Про стан
фінансово-бюджетної дисципліни, заходи
щодо посилення боротьби з корупцією та
контролю за використання державного
майна і фінансових ресурсів».

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № від
25.05.2011, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на 2
229 412,50 грн., з яких: за основним платежем
- 1 783 530,00 грн., штрафні (фінансові)
санкції - 445 882,50 грн.

За результатами адміністративного
оскарження скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 25.05.2011
в частині та прийнято нове податкове
повідомлення-рішення № від
01.09.2011, яким збільшено суму грошового
зобов'язання на 319 772,50 грн., в тому числі:
за основним платежем - 225 818,00 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 63 954,50 грн.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Актом перевірки від 13.05.2011 також
встановлено завищення задекларованих
суб'єктом господарювання показників у
рядку 04.1 Декларацій "витрати на
придбання товарів (робіт, послуг), крім
визначених у 04.11" на суму 166 765 грн.
Зокрема, відповідач зазначає, що
фінансовим планом на 2008 рік юридичні,
аудиторські послуги не передбачено,
оскільки у позивача існує власний
юридичний відділ. Крім того, позивачем
протягом 2009-2010 pоків понесено витрати
за надані юридичні послуги понад
показники, передбачені фінансовими
планами.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до валових витрат
відносяться суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно пп. 5.3.1 п. 5.3 цієї ж статті Закону
не включаються до складу валових
витрат витрати на потреби, не пов'язані
з веденням господарської діяльності. В
даному пункті надається перелік
витрат, які не пов'язані з веденням
господарської діяльності, а саме:
організація та проведення прийомів,
презентацій, свят, розваг та
відпочинку, придбання та
розповсюдження подарунків (крім
благодійних внесків та пожертвувань
неприбутковим організаціям,
визначеним 7.11 цього Закону) та витрат,
пов'язаних з проведенням рекламної
діяльності (які регулюються нормами
підпункту 5.4.4 цієї статті), придбання
лотерей, участь в азартних іграх;
фінансування особистих потреб
фізичних осіб, за винятком виплат,
передбачених п. 5.6 і 5.7 цієї статті, та в
інших випадках, передбачених нормами
цього Закону.

Оскільки юридичні послуги надавалися у
зв'язку зі стягненням дебіторської
заборгованості за реалізованими
товарами, розірванням договорів,
захистом від незаконних вимог інших
суб'єктів господарювання у справах про
банкрутство, Вищий адміністративний
суд України погоджується із висновками
судів попередніх інстанцій про те, що
витрати на оплату послуг юристів
позивач правомірно відніс до валових
витрат.

Перевіркою встановлено, що позивачем
не включено до складу валових доходів
перевіреного періоду доходи, отримані
за договором оренди нежитлової
прибудови до будинку за адресою: м.
Київ, вул. Автозаводська, 27, у сумі 171 769,00
грн.

Відповідно до договору оренди
нежитлової прибудови від 27.05.1997 б/н ДП
«Завод «Генератор» надавало у
фінансову оренду ТОВ
«Техно-Торговельний центр
«Електроніка» нежитлову прибудову до
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Автозаводська, 27 (інвентарний № 18205),
яка знаходиться на балансі ДП «Завод
«Генератор». Відповідно до акта оцінки
вартості окремого індивідуально
визначеного майна вартість нежитлової
прибудови становить 135 802,00 грн. Орендна
плата становить 5 % від експертної
оцінки вартості будівлі - 6 790,00 грн. за
рік. Вартість орендної плати
розраховувалась позивачем щомісячно з
урахуванням індексу інфляції.

Зі змісту ст. 5 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» (у редакції, яка була чинною на
момент виникнення спору) вбачається, що
Фонд державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва є орендодавцем щодо
цілісних майнових комплексів
підприємств, їх структурних
підрозділів та нерухомого майна, а
також майна, що не увійшло до статутних
фондів господарських товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), що є державною
власністю, крім майна, що належить до
майнового комплексу Національної
академії наук України та галузевих
академій наук. Державні підприємства
можуть бути орендодавцями лише щодо
окремого індивідуально визначеного
майна та нерухомого майна, загальна
площа якого не перевищує 200 м на одне
підприємство.

Подібна норма також міститься у част. 1
ст. 287 Господарського кодексу України,
який набрав чинності з 01 січня 2004 року,
де також вказано, що орендодавцем
нерухомого майна, яке перебуває у
державній власності, є Фонд державного
майна України та його регіональні
відділення.

Неодноразово листами № 11 від 16.02.2007, № 23
від 01.06.2007, № 897 позивач звертався до ТТЦ
«Електроніка» з приводу приведення
орендних відносин у відповідність до
вимог чинного законодавства. Однак, ТТЦ
«Електроніка» ігнорував вимоги
позивача та відмовлявся: зробити нову
оцінку орендованого держаного майна; у
відповідності до Методики розрахунку і
порядку використання плати за оренду
державного майна змінити суму орендних
платежів та перераховувати 70 % орендної
плати до державного бюджету;
переукласти договір оренди з Фондом
державного майна України, як того
вимагає чинне законодавство.

Оскільки
підприємства-балансоутримувачі після
01 січня 2004 року не можуть бути
орендодавцями державного майна,
договори оренди нерухомого майна (де
орендодавцями виступають державні
підприємства-балансоутримувачі і
площа такого нерухомого майна
перевищує 200 м) повинні бути припинені в
добровільному або судовому порядку.

З урахуванням наведеного, постановою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10.11.2009 у
справі № 51/45 задоволено позов ДП «Завод
«Генератор» до ТТЦ «Електроніка» про
розірвання договору оренди нежитлової
прибудови від 27.05.1997 б/н.

З наведених обставин вбачається, що
позивачем були вчинені всі дії,
спрямовані на забезпечення дотримання
вимог законодавства в сфері оренди
державних нежитлових приміщень, проте
з незалежних від позивача обставин,
такі дії не призвели до моментального
результату.

При цьому, суму орендної плати в
розмірі 171 769 грн. було нараховано
відповідачем без врахування умов
договору оренди та рішень суду у справі
№ 51/45, що набули законної сили.

Крім того, відповідно до рішення ДПА у
м. Києві від 08.08.2011 № 8104/10/25-114 про
результати розгляду скарги позивача,
скасовано донарахування позивачеві
податку на прибуток за 1 квартал 2008 року
в сумі 1 527 712,00 грн.

Наведене вказує, що відповідачем було
зроблено неправомірний висновок про
те, що позивач ухилявся від сплати
податку на прибуток протягом 1 кварталу
2008 року - ІІ кварталу 2010 року.

Суди попередніх інстанцій не
погодились із позицією відповідача
щодо невключення до валових доходів
позивачем доходів, отриманих від
продажу іноземної валюти в сумі 1 733 832
грн., внаслідок чого ним порушено пп.4.1.3
п.4.1 ст.4, пп.7.3.5 п.7.3 ст.7 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств». Однак колегія суддів
такий висновок правильним не вважає з
огляду на наступне.

Позивач при продажу іноземної валюти
(російських рублів та доларів США) в
гривні не збільшував валові витрати на
суму гривень, отриманих з продажу. Він
здійснював зовнішньоекономічну
діяльність за Договорами,
обов'язковою умовою яких, було
здійснення контрагентом передоплати
(авансу). Після надходження іноземної
валюти на розрахунковий рахунок
підприємства відбувалося
відвантаження товару. Відвантаження
товару оформлювалося вантажною
транспортною декларацією (ВТД), в якій
зазначалася сума, що відповідала сумі
авансу.

Відповідно до пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» доходи, отримані
(нараховані) платником податку в
іноземній валюті у зв'язку з продажем
товарів (робіт, послуг) протягом
звітного періоду, перераховуються у
гривні за офіційним валютним (обмінним)
курсом НБУ, що діяв на дату отримання
(нарахування) таких доходів, і не
підлягають перерахуванню у зв'язку зі
зміною обмінного курсу гривні протягом
такого звітного періоду.

Підпунктом 7.3.5 п. 7.3 ст. 7 вказаного
Закону встановлено, що у разі продажу
іноземної валюти за гривні валові
доходи платника податку збільшуються
на суму гривень, отриманих від покупця
у зв'язку з таким продажем, а валові
витрати такого платника податку
збільшуються на суму балансової
вартості такої іноземної валюти.

Крім того, пп. 7.3.3 цієї ж статті Закону
передбачено, що у разі продажу
іноземної валюти, отриманої як аванс
або виручка чи внаслідок проведення
будь-яких інших операцій, яка
обліковується на банківських рахунках
платника податку або у його касі, її
балансова вартість визначається
шляхом перерахунку балансової
вартості такої іноземної валюти у
гривні за офіційним валютним (обмінним)
курсом НБУ, що діяв на дату такого
продажу.

Таким чином, у результаті продажу
іноземної валюти у позивача виникали
валові доходи на суму, що надходила на
поточний рахунок у національній валюті
від продажу такої валюти, а валові
витрати мали збільшуватись на суму
балансової вартості іноземної валюти,
що перерахована відповідно до правил
пп. 7.3.3 п. 7.3 ст. 7 вказаного Закону.

Проте, позивач в порушення положень
пп.4.1.3 п.4.1 ст.4, пп.7.3.5 п.7.3 ст.7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», з урахуванням рішення
ДПА у м. Києві від 08.08.2011 № 8104/10/25-114 про
результати розгляду скарги, занизив
валові доходи за ІІ квартал 2008 року - IV
квартал 2010 року. Наведене спростовує
висновки судів попередніх інстанцій
про дотримання позивачем норм
податкового законодавства в цій
частині.

Крім того, відповідачем встановлено
невключення позивачем до складу
валових доходів 2008-2010 років доходів у
розмірі 3 634 022 грн. від продажу
комунальних послуг, газо- та
водопостачання, доходів від продажу
електричної енергії у зв'язку з
обслуговуванням Відокремленим
госпрозрахунковим підрозділом
«Октава-побут» ДП «Заводу «Генератор»
житлових будинків.

На підставі наданих на перевірку
реєстраційних документів: наказу № 133
від 09.10.1997 ДП «Завод «Генератор»,
Положення про відокремлений
госпрозрахунковий підрозділ
«Октава-побут» ДП «Заводу «Генератор»,
Довідок про внесення до Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України від 29.01.1998 № 1700 та
АА № 003636 від 28.10.2008 податковим органом
встановлено, що позивач має
відокремлений госпрозрахунковий
підрозділ «Октава-побут» без права
юридичної особи, який з 03.02.1998 перебуває
на обліку в ДПІ у Оболонському районі м.
Києва. Вид діяльності «Октава-побут»:
здавання в оренду власного нерухомого
майна, житлових будинків.

Позивач має на балансі житлові
будинки, квартири в яких надавались
працівникам заводу на підставі
спільного рішення адміністрації ДП
«Завод «Генератор», профкому та
рішення виконавчого комітету районної
ради. Зазначені квартири позивачем в
оренду не здавалися, що свідчить про
відсутність доходів від оренди даного
майна. Мешканці квартир компенсували
тільки витрати на комунальні послуги.

Оскільки ВГП «Октава-побут» діяв на
підставі Положення про відокремлений
госпрозрахунковий підрозділ та не
продавав комунальні послуги з газо-,
водо-, електропостачання, облік доходів
та витрат ВГП «Октава-побут» від такої
діяльності позивачем в податковому
обліку не відображався.

Відповідно до пп.4.1.1 та п.4.1.6 п.4.1 ст.4
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», валовий доход -
загальна сума доходу платника податку
від усіх видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за її межами. Валовий доход
включає: загальні доходи від продажу
товарів (робіт, послуг), у тому числі
допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи, а також доходи від
продажу цінних паперів, деривативів,
іпотечних сертифікатів участі,
іпотечних сертифікатів з фіксованою
дохідністю, сертифікатів фондів
операцій з нерухомістю (за винятком
операцій з їх первинного випуску
(розміщення), операцій з їх кінцевого
погашення (ліквідації) та операцій з
консолідованим іпотечним боргом
відповідно до закону (пп.4.1.1 п.4.1 ст. 4
Закону); доходи з інших джерел, у тому
числі, але не виключно, у вигляді:
доходів від продажу електричної
енергії (включаючи реактивну).

Суди першої та апеляційної інстанцій
дійшли висновку про те, що ВГП
«Октава-побут» не був продавцем
електричної енергії та послуг з водо-,
газопостачання і, як неприбуткова
організація, виконував управлінські
функції, збираючи з мешканців житла
оплату за комунальні послуги, що
надавалися іншими газо-, водо-,
електропостачальниками, та
безпосередньо направляючи такі кошти
централізовано
компаніям-постачальникам послуг, а
тому позивач не мав відображати
отримані ВГП «Октава-побут» доходи та
понесені витрати у власному
бухгалтерському та податковому обліку.

При цьому, судами попередніх інстанцій
було залишено поза увагою те, що у
матеріалах справи відсутні договори
водо-, газо-, електропостачання
житлових будинків, на підставі яких
можна встановити хто укладав угоди з
постачальниками та хто є суб'єктом
зобов'язань, що виникають на підставі
укладених із постачальниками
договорів. Для правильного вирішення
спору та дотримання принципу
офіційного з'ясування обставин справи,
передбаченого част. 4 та 5 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судам необхідно дослідити
умови зазначених договорів для
з'ясування інформації щодо предмету
доказування, а саме: щодо суб'єкта
отримання послуги та особи,
зобов'язаної сплатити визначену
договором ціну за конкретну спожиту
послугу.

Податковим органом також встановлено,
що позивачем не включено до складу
валових доходів доходи в сумі 6 344 280 грн.
заборгованості перед підприємствами,
що залишилася нестягнутою після
закінчення строку позовної давності.

Відповідно до положень ст. 257
Цивільного кодексу України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Положення п.2 ст.263 Цивільного кодексу
України визначають, що перебіг
позовної давності зупиняється у разі
відстрочення виконання зобов'язання
(мораторій) на підставах, встановлених
законом.

Відповідно до положень п. 2 ст.264
вказаного Кодексу позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Так, ухвалою Господарського суду м.
Києва від 23.03.2007 по справі № 43/154 за
заявою Акціонерного комерційного
банку «Київ» було порушено провадження
у справі про банкрутство ДП «Завод
«Генератор» та введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів. Дія
мораторію припинена ухвалою від 24.03.2008.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 21.07.2008 по справі № 50/155 за заявою ВАТ
«Державний ощадний банк України» було
порушено провадження у справі про
банкрутство ДП «Завод «Генератор» та
знову введено мораторій на задоволення
вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 26.10.2004 по справі № 23/735-6 порушено
провадження про банкрутство ДП «Завод
«Генератор» за заявою АЕК «Київенерго»
та введено мораторій на задоволення
вимог кредиторів, дія якого припинена
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.09.2008.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
від 14.05.1992 № 2343-XII «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Термін позовної давності переривався у
зв'язку зі зверненням кредиторів до
Господарського суду м. Києва в межах
справ про банкрутство позивача, однак
суди попередніх інстанцій залишили
поза увагою вивчення питання, які саме
періоди господарської діяльності
позивача охоплено введенням мораторію,
в період дії якого податковий орган не
вправі здійснювати нарахування
неустойки (штрафу, пені) за невиконання
чи неналежне виконання грошових
зобов'язань та зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію.

В акті перевірки від 13.05.2011
зазначається про наявність
простроченої кредиторської
заборгованості позивача перед ТОВ МП
«Облік» в сумі 66 960 грн.

19.06.2007 ТОВ МП «Облік» перерахувало
позивачу 40 000 грн. як попередню оплату
за насос по рахунку № 213 від 08.06.2007.
Позивач поставив ТОВ МП «Облік»
відповідний насос, який, в подальшому,
був повернутий останньому.

21.08.2007 згідно листа ТОВ МП «Облік» № 38/144
від 07.08.2007 по рахунку № 213 від 08.06.2007
позивач повернув ТОВ МП «Облік»
здійснену передоплату в сумі 40 000 грн.
На підставі вказаного, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про те, що
кредиторська заборгованість позивача
перед ТОВ МП «Облік» відсутня.

Однак такий висновок є передчасним,
оскільки судами першої та апеляційної
інстанцій не надано правову оцінку
належним та допустимим доказам, які в
матеріалах справи відсутні, але які
могли б засвідчити наявність або
відсутність господарських відносин
між позивачем та ТОВ МП «Облік», а також
здійснення господарських операцій з
поставки насосу, його повернення
покупцем та здійснення оплати за
договором поставки із наступним
поверненням попереднього внеску.

Зважаючи на межі касаційного перегляду
справи, встановлені ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судова колегія не може
підтвердити обґрунтованість позовних
вимог, оскільки з оскаржуваних судових
рішень не вбачається можливим виділити
оспорювану суму податкових зобов'язань
з податку на прибуток за кожним окремим
епізодом, що, в свою чергу, виключає
можливість виокремити законні
донарахування від протиправних, тому
ухвалені у справі рішення попередніх
інстанцій підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Під час нового розгляду суду першої
інстанції необхідно врахувати
викладене в даній ухвалі, на підставі
цього встановити, яку саме суму
податкових зобов'язань з податку на
прибуток та розмір штрафних санкцій
було визначено позивачеві податковим
повідомленням-рішенням від 01.09.2011 №
неправомірно, і, в залежності від
встановленого, правильно застосувати
норми матеріального права до спірних
правовідносин і прийняти законне та
обґрунтоване рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 223,
227, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
служби задовольнити частково.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.06.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012 у справі № 2-а-3381/12/2670
скасувати.

Справу № 2-а-3381/12/2670 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна