Справа № К/9991/78086/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
м. Київ К/9991/78086/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в
Рівненській області, заступника
начальника Територіального управління
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в
Рівненській області Омельчука Сергія
Івановича про визнання нечинною
постанови, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 15
червня 2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 10 жовтня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області,
заступника начальника Територіального
управління Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області
Омельчука Сергія Івановича (далі
Інспекція) про визнання нечинною та
скасування постанови про застосування
фінансових санкцій у вигляді штрафу і
розмірі 1700 грн., за порушення правил
нерегулярних пасажирських перевезень,
згідно статей 39, 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» № 2344-ІІІ від 5
квітня 2001 року (далі Закон №
2344-ІІІ).

В обґрунтування позову зазначав, що
Закону № 2344-ІІІ не порушував, фінансові
санкції відповідачем застосовано
протиправно, а тому просив про
задоволення позову.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
судові рішення скасувати та
задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхиленні скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди на підставі наявних у
справі даних встановили і правильно
виходили з того, що ОСОБА_4 як власник
транспортного засобу, яке здійснювало
нерегулярні пасажирські перевезення,
порушив вимоги статті 39 Закону №
2344-ІІІ.

Зокрема суд встановив, що при
здійсненні Інспекцією рейдової
перевірки дотримання вимог
законодавства про автомобільний
транспорт, було складено спірний акт
від 26 січня 2011 року. Згідно цього акту
було виявлено, що під час здійснення
нерегулярних пасажирських перевезень
у водія транспортного засобу були
відсутні ліцензійна картка, дорожній
лист, договір з замовником
транспортних послуг та документи про
сплату транспортних послуг.

На підставі зазначених актів,
Інспекцією винесено постанову та
застосовано до позивача фінансові
санкції в сумі 1700 грн., у відповідності
до статті 60 Закону № 2344-ІІІ, за
відсутність у водія автобуса
документів, передбачених вимогами
статті 39 Закону № 2344-ІІІ.

Правовідносини сторін
регулюються Законом № 2344-ІІІ та
Порядком здійснення державного
контролю на автомобільному
транспорті, затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів України від 8
листопада 2006 року № 1567 (далі Порядок №
1567).

Відповідальність за надання послуг з
перевезень пасажирів та вантажів без
оформлення документів, перелік яких
визначений статтею 39 цього Закону,
передбачена статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.

Статтею 39 Закону № 2344-ІІІ (в редакції
спірного періоду) визначено документи,
на підставі яких виконуються
пасажирські перевезення, так зокрема
частинами 1, 4 цієї статті визначено, що
автомобільні перевізники, водії,
пасажири повинні мати і пред'являти
особам, які уповноважені здійснювати
контроль на автомобільному транспорті
та у сфері безпеки дорожнього руху,
документи, на підставі яких
виконуються пасажирські перевезення.

Документи для нерегулярних
пасажирських перевезень: для
автомобільного перевізника - ліцензія,
документ, що засвідчує використання
автобуса на законних підставах, інші
документи, передбачені законодавством
України; для водія автобуса -
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, договір із замовником
транспортних послуг, документ, що
засвідчує оплату транспортних послуг,
інші документи, передбачені
законодавством України.

Процедура здійснення державного
контролю за додержанням суб'єктами
господарювання, які провадять
діяльність у сфері автомобільного
транспорту (далі - суб'єкти
господарювання), вимог законодавства
про автомобільний транспорт, норм та
стандартів щодо організації
перевезень пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом, норм
міжнародних договорів про міжнародне
автомобільне сполучення, наявністю
відповідних ліцензій і ліцензійних
карток, виконанням ними ліцензійних
умов, а також процедуру здійснення
державного нагляду за забезпеченням
такими суб'єктами господарювання
безпеки автомобільних перевезень,
встановлюється Порядком № 1567.

Згідно пункту 27 Порядку № 1567 за
наявності підстав керівник органу
державного контролю або його заступник
виносить постанову про застосування
фінансових санкцій.

Судами попередніх інстанцій правильно
встановлено, що підставою для
застосування фінансових санкцій
відносно позивача слугував
відповідний акт, яким встановлено
відсутність у водія автобуса, що
здійснював нерегулярні пасажирські
перевезення, вказаних документів, що
передбачені у статті 39 Закону № 2344-ІІІ.

Суди дійшли правильного висновку, що
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, в межах наданої йому
компетенції, за наслідками перевірки
правильності здійснення пасажирських
перевезень застосував до позивача
фінансові санкції, що відповідає
вимогам статтею 39, 60 Закону № 2344-ІІІ,
Порядку № 1567 і обставинам справи.

При цьому колегія суддів не приймає
доводів скаржника про неможливість
застосування до нього фінансових
санкцій за порушення законодавства про
автомобільний транспорт, оскільки він
не є суб'єктом господарювання виходячи
з наступного.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
позивач на власному транспортному
засобі (автобусі) здійснював
перевезення одинадцятьох пасажирів.

За приписами статті 1 Закону № 2344-ІІІ
автомобільний перевізник - фізична або
юридична особа, яка здійснює на
комерційній основі чи за власний кошт
перевезення пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами.

Автобус - транспортний засіб, який за
своєю конструкцією та обладнанням
призначений для перевезення пасажирів
з кількістю місць для сидіння більше
ніж дев'ять з місцем водія включно.

Твердження скаржника про те, що ним
здійснювалось перевезення родичів,
знайомих та друзів на безкоштовній
основі не підтвердженні матеріалами
справи та спростовуються показаннями
свідків, а отже ОСОБА_4, виходячи з
вищезазначених положень статті 1
Закону № 2344-ІІІ здійснював саме
пасажирські перевезення.

Водночас, статтею 29 цього Закону
встановлено, що автомобільним
перевізником та автомобільним
самозайнятим перевізником, які
здійснюють перевезення пасажирів на
договірних умовах, є суб'єкти
господарювання, які відповідно до
законодавства та одержаної ліцензії
надають послуги за договором
перевезення пасажирів транспортним
засобом, що використовується ними на
законних підставах.

Тобто, виходячи з буквального
тлумачення змісту вищезазначеної
норми Закону, наявність статусу
суб'єкта господарювання є обов'язковою
ознакою автомобільного перевізника.

Проте, відсутність такого статусу не
звільняє позивача від
відповідальності, оскільки під час
розгляду справи судами встановлено, що
ним здійснювались нерегулярні
пасажирські перевезення, а частина 1
статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачає
застосування
адміністративно-господарських штрафів
за порушення законодавства про
автомобільний транспорт саме до
автомобільних перевізників, до яких, за
визначенням статті 1 цього Закону
належить і ОСОБА_4

Таким чином, рішення судів першої і
апеляційної інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, і підстав для скасування
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 червня 2011
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 10 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало