Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/53798/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В., Бухтіярової
І.О., Костенка М.І.,

при секретарі судового засідання
Ковтун О.С.,

за участю представників сторін:
позивача - не з'явився,

відповідача - Дитиненко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційні скарги Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби та
приватного підприємства «Росток+»

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2012 р.

у справі № 2а-2296/12/2070

за позовом приватного підприємства
«Росток+»

до Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року приватне підприємство
«Росток+» (далі - позивач, ПП «Росток+»)
звернулось до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
Основ'янська МДПІ м. Харкова), в
якому просило суд скасувати податкові
повідомлення-рішення від 28.09.2011 р. №
, № та № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р.,
яка залишена без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2012 р.,
адміністративний позов задоволено
частково: скасовано податкове
повідомлення-рішення № в частині
застосування штрафних санкцій у
розмірі 99 578,75 грн.; в іншій частині
вимог позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх інстанцій,
сторони у справі звернулись до Вищого
адміністративного суду України з
касаційними скаргами.

Позивач у своїй касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2012 р. і
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

У свою чергу відповідач, звернувшись до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2012 р.,
просив скасувати оскаржувані судові
рішення в частині задоволення позовних
вимог та прийняти в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційних скарг, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 09.06.2011 р. по
22.07.2011 р., на підставі направлень від
09.06.2011 р. № 478, № 479, № 480, № 481, № 488 та
наказів № 1116 від 08.07.2011 р. № 1144 від 15.07.2011
р., посадовими особами податкового
органу, згідно із пунктом 77.1 статті 77
Податкового кодексу України та
відповідно до плану-графіка проведення
планових виїзних перевірок суб'єктів
господарювання, була проведена планова
виїзна перевірка ПП «Росток+» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 р. по 31.03.2011 р., за
результатами якої складено акт від
05.08.2011 р. № 3203/232/32238112 та встановлено
порушення позивачем вимог: - підпункту
4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.2.1,
пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», в результаті
чого занижено податок на прибуток на
загальну суму 2 306 255 грн.; - підпунктів
7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
пункту 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 262 730 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 28.09.2011 р. винесені
податкові повідомлення-рішення: №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 2 845 641,75 грн., у тому
числі 2 306 255 грн. - за основним платежем
та 539 386,75 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами); №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 328 412,50 грн., в
тому числі 262 730 грн. - за основним
платежем та 65 682,50 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами); №
, відповідно до якого позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість за
грудень 2010 року у розмірі 200 124 грн., за
січень 2010 року у розмірі 198 191 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції (штрафи) за вказані періоди на
суми 50 031 грн. та 49 547,75 грн.
відповідно.

Як вбачається з акту перевірки №
3203/232/32238112 від 05.08.2011 р., підставою для
визначення позивачу зазначених у
спірних податкових
повідомленнях-рішеннях податкових
зобов'язань, слугували висновки
перевіряючого про неправомірність
формування позивачем складу валових
витрат та податкового кредиту з
податку на додану вартість по
господарським взаємовідносинам зі
своїми контрагентами: ТОВ «Віктрейд
ЛТД», ТОВ «Галіон», ПП «Адоніс» ФО-П
ОСОБА_5, СПД-ФО ОСОБА_6, ВАТ
«Євроцемент-Україна», ВАТ «Югцемент»,
ТОВ «БК Монобуд-С», ТОВ «Консалтингова
група «ДІА ТРАСТ», ТОВ «Віст-Оптім», ТОВ
«БК Тетра Град» , оскільки, як стверджує
відповідач, угоди укладені позивачем
із зазначеними контрагентами не мають
мети реального настання правових
наслідків обумовлених змістом
правочинів, а тому є нікчемними.

Суди першої та апеляційної інстанцій,
відмовляючи у задоволенні позову в
частині скасування спірних податкових
повідомлень-рішень від 28.09.2011 р. №
, № та № в часині сум
за основним платежем, виходили з того,
що позивачем не доведено реальності
здійснення господарських операцій із
зазначеними в акті перевірки
контрагентами, а тому висновки
податкового органу викладені в акті
перевірки щодо порушення позивачем
положень податкового законодавства в
частині формування валових витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість за перевіряємий період
є обґрунтованими.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не може
погодитись з такими висновками судів,
вважаючи їх передчасними та такими, що
винесені з неповним з'ясуванням всіх
обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статі 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Згідно зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним
вимогам не відповідають.

Спірні правовідносини на час їх
виникнення регулювалися нормами
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», Закону України
«Про податок на додану вартість» та
Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно частини другої статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є єдиною підставою для
визначення сум податкового кредиту,
оскільки тільки цей документ
підтверджує одну з подій, що її
здійснено покупцем: чи то оплату
покупцем товару чи отримання товару
від продавця, що є підставою для
виникнення податкових зобов'язань з
податку на додану вартість.

З положень зазначених правових норм
вбачається, що податковий кредит є
правом платника податку щодо зменшення
податкових зобов'язань звітного
періоду, яке виникає виключно за
наявності податкових накладних. Закон
забороняє включення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни придбання
товарів (робіт, послу), якщо ці суми не
підтверджені податковими накладними,
та передбачає відповідальність
платника податків за порушення цих
вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно
підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
реалізацією продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
встановлених пунктами 5.3 -5.7 цієї
статті.

Згідно підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2
статті 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається будь-яка
дата, яка припадає на податкових
період, протягом якого відбувається
будь-яка із подій, що сталася раніше:
або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
на оплату товарів, або дата
оприбуткування платником податку
товарів.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судами попередніх інстанцій вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
а пов'язане з призначенням придбаних
товарів (послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Слід зазначити, що й надання
податковому органу належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин: -
неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності; - відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності у зв'язку з
відсутністю управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів; -
облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій; -
здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку; - відсутність
первинних документів обліку.

Ухвалюючи судові рішення по справі,
суди попередніх інстанцій посилались
на докази, які є обов'язковими але не
вичерпними, оскільки предмет
доказування у справі, що розглядається,
становлять обставини, що підтверджують
або спростовують реальність
здійснення самих господарських
операцій (виконання робіт, придбання
товарів), а відтак і обґрунтованість
визначення податкового кредиту та
показника валових витрат позивача,
який, між іншим, безпосередньо впливає
на об'єкт оподаткування.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

В даному випадку судами попередніх
інстанцій не в повній мірі досліджено
обставин, що підтверджують або
спростовують реальність здійснення
самих господарських операцій між
позивачем та його контрагентами, не
розглянуто належним чином докази, що
містяться в матеріалах справи, та, як
наслідок, прийняли незаконні рішення.

Згідно з частиною другою статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За вказаних обставин, Вищий
адміністративний суд України
приходить до висновку про необхідність
скасування рішень судів попередніх
інстанцій та направлення справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

При новому розгляді слід взяти до уваги
вищезазначене та прийняти законне і
обґрунтоване рішення відповідно до
норм матеріального та процесуального
права, надати належну правову оцінку
обставинам у справі.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби та
приватного підприємства «Росток+»
задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2012 р. у
справі № 2а-2296/12/2070 - скасувати.

Справу № 2а-2296/12/2070 направити на новий
судовий розгляд до Харківського
окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя підпис І.В. Приходько
Судді підпис І.О. Бухтіярова підпис
М.І. Костенко