Справа № 814/501/14
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/501/14

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції:
Желєзний І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В.,Крусяна А.В.,

при секретарі -Загоруйко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Головного управління юстиції у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 01 квітня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
юстиції у Миколаївській області про
визнання неправомірним та скасування
наказу №69/04 від 17.01.2014р., визнання
недостовірними відомості, що містяться
в акті службової перевірки від 25.12.2013р.,
скасування наказу №70/03 від 15.01.2014р., -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась з
адміністративним позовом, в якому, з
урахуванням заяв про уточнення
позовних вимог, заяви про залишення
частини позовних вимог без розгляду
просила визнати неправомірним та
скасувати наказ Головного управління
юстиції у Миколаївській області №69/04
від 17.01.2014р. про застосування до неї
дисциплінарного стягнення у виді
догани; визнати відомості, які
викладені в акті службової перевірки
від 25.12.2013р. такими, що є недостовірними;
скасувати наказ відповідача №70/03 від
15.01.2014р. в частині невідповідності
позички займаній посаді та зобов'язати
відповідача провести повторну
атестацію згідно із законодавством.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 01 квітня 2014
року адміністративний позов було
задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано
наказ Головного управління юстиції в
Миколаївській області №69/04 від 17.01.2014
року "Про застосування дисциплінарного
стягнення до ОСОБА_2".

Скасовано наказ Головного управління
юстиції в Миколаївській області №70/03
від 15.01.2014 року "Про результати
атестації державних службовців
органів юстиції Миколаївської області"
в частині невідповідності займаній
посаді ОСОБА_2.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою
суду Головне управління юстиції у
Миколаївській області подало
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не повно з'ясовані всі обставини, що
мають значення для справи, у зв'язку з
чим просить його скасувати та ухвалити
нову постанову, якою у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
наказом начальника Головного
управління юстиції у Миколаївській
області від 14 грудня 2011 року №1498-л
позивачку з 16.12.2011р. призначено на
посаду головного спеціаліста
Корабельного відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Миколаївського міського управління
юстиції.

Відповідно до посадової інструкції
головного спеціаліста Корабельного
відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно реєстраційної
служби Миколаївського міського
управління юстиції, затвердженої
10.12.2013р., ОСОБА_2 була державним
реєстратором прав на нерухоме майно
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обтяжень». З цією посадовою
інструкцією ОСОБА_2 ознайомлена 10.12.2013р.

Відповідно до п.1 Положення про Головні
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, в областях, містах
Києві та Севастополі, що затверджено
Наказом Міністерства Юстиції України
від 23.06.2011р. №1707/5, у складі головних
управлінь юстиції діють реєстраційні
служби, які є структурними
підрозділами головних управлінь
юстиції, що забезпечують реалізацію
повноважень Державної реєстраційної
служби (далі - Укрдержреєстр) та
підпорядковані безпосередньо
Укрдержреєстру.

Наказом начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області від 17.01.2014р. №69/07
ОСОБА_2 притягнута до дисциплінарної
відповідальності, а саме їй було
оголошено догану. В цьому наказі
зазначається, що комісією Головного
Управління юстиції в Миколаївській
області було проведено службову
перевірку фактів порушення головним
спеціалістом Корабельного відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Миколаївського міського управління
юстиції вимог законодавства щодо
прийняття, перевірки документів, що
подавалися для державної реєстрації
прав та їх обтяжень і реєстрації заяв
ОСОБА_3 та ОСОБА_4. На підставі зібраних
матеріалів комісія дійшла висновку, що
в діях ОСОБА_2 вбачається порушення
приписів Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», Постанови
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
№703 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і Порядку надання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно», а саме
частини 7 статті 16 Закону та пункту 9
Порядку. Також у наказі зазначено, що
під час проведення службової перевірки
ОСОБА_2 грубо порушила етику поведінки
державного службовця.

Підставою для видання цього наказу
став Акт службової перевірки від 25
грудня 2013р., складений комісією
відповідача у складі, затвердженому
Наказом Головного управління юстиції у
Миколаївській області №215/05 від 20.12.2013р.

В акті перевірки зазначено, що до
начальника реєстраційної служби ГУЮ в
Миколаївській області звернулася
громадянка ОСОБА_3, яка повідомила, що
через посередника за матеріальну
винагороду подала документи для
реєстрації права власності на
нерухомість за нею та її сином ОСОБА_4,
але тривалий час не може їх отримати
через хворобу державного реєстратора.
Перевіркою з'ясовано, що зазначені
документи перебували у провадженні
державного реєстратора ОСОБА_2.
Виходячи з цього було зроблено
висновок про порушення позивачкою
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та Постанови
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
№703 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і Порядку надання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно», а саме
частини 7 статті 16 Закону та пункту 9
Порядку.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
підстави визнання ОСОБА_2 такою, що не
відповідає займаній посаді - в ході
судового розгляду не знайшли свого
підтвердження, що вказує на
неправомірність оскаржуваного наказу
відповідача №70/03 від 15.01.2014р.

Колегія суддів вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України, Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом ст. 7 ст. 16 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
передбачено, що державна реєстрація
прав проводиться на підставі заяви
власника, іншого правонабувача,
сторони правочину, за яким виникло
право, уповноваженої ними особи або
державного кадастрового реєстратора у
випадках, передбачених цим Законом.

На підставі п. 9 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень передбачено, що заявник під
час подання заяви про державну
реєстрацію пред'являє органові
державної реєстрації прав, нотаріусові
документ, що посвідчує його особу.

В судовому засіданні суду першої
інстанції представником відповідача
було пояснено, що порушення позивачки
полягало в тому, що вона прийняла
відповідні заяви про здійснення
реєстраційних дій не безпосередньо від
власників майна, а від іншої особи.

Допитані в якості свідків ОСОБА_1,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 пояснили, що в листопаді
2013 року до начальника реєстраційної
служби ГУЮ у Миколаївській області
(ОСОБА_1) звернулася громадянка ОСОБА_3,
яка скаржилася на тривалий час
підготовки документів одним із
державних реєстраторів та пояснила, що
через посередника передала документи
для реєстрації державному реєстратору,
а сама особисто до реєстраційної
служби не з'являлася.

При цьому судом першої інстанції вірно
відмовлено в задоволенні клопотання
про залучення в якості доказу
аудіозапису розмови начальника
реєстраційної служби Миколаївського
ГУЮ з громадянкой ОСОБА_3, яку було
зроблено за допомогою мобільного
телефону «Nokia» з огляду на Рішення
Конституційного суду України №12-рп/2011
від 20 жовтня 2011 року.

Також були допитані в судовому
засіданні в якості свідків громадяни
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які пояснили, що
особисто подавали документи
державному реєстратору ОСОБА_2, яка
була присутня в залі судового
засідання, при цьому пред'являли
документи, що посвідчують особу.
Заповнювати відповідні документи
допомагала їх знайома, але підписи на
заявах зроблені власноруч та подані
безпосередньо ОСОБА_2.

За змістом ст.70 КАС України, суд приймає
лише належні та допустимі докази.
Докази, одержані з порушенням закону,
судом при вирішенні справи до уваги не
беруться.

Перевіряючи законність наказу про
притягнення позивачки до
дисциплінарної відповідальності, слід
зазначити таке.

Згідно положення про реєстраційну
службу Головного управління юстиції у
Миколаївській області, затвердженого
начальником реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Миколаївській області від 05 грудня 2013р.
та погодженого Державною
реєстраційною службою України 06 грудня
2013р., реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Миколаївській
області є структурним підрозділом
Головного управління юстиції у
Миколаївській області, що забезпечує
реалізацію повноважень Державної
реєстраційної служби.

За правилами п.9.10. зазначеного
положення, керівник реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області призначає на
посади та звільняє з посад державних
службовців та працівників
реєстраційної служби, притягує їх до
дисциплінарної відповідальності.

На підставі Указу Президента України
№493/92 від 03 жовтня 1992р року «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади»
нормативно-правові акти, які видаються
міністерствами, іншими органами
виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи й
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації. Такі
нормативно-правові акти набувають
чинності після їх державної
реєстрації.

За правилами Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств, інших органів виконавчої
влади, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 28
грудня 1992р. №731, на державну реєстрацію
подаються нормативно-правові акти,
прийняті уповноваженими на це
суб'єктами нормотворення у визначеній
законодавством формі та за
встановленою законодавством
процедурою, що містять норми права,
мають неперсоніфікований характер і
розраховані на неодноразове
застосування, незалежно від строку їх
дії (постійні чи обмежені певним часом)
та характеру відомостей, що в них
містяться.

Державній реєстрації підлягають
нормативно-правові акти будь-якого
виду (постанови, накази, інструкції
тощо), якщо в них є одна або більше норм,
що: а) зачіпають соціально-економічні,
політичні, особисті та інші права,
свободи й законні інтереси громадян,
проголошені й гарантовані
Конституцією та законами України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року і
протоколами до неї, міжнародними
договорами України, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та acquis communautaire, а також з
урахуванням практики Європейського
суду з прав людини, встановлюють новий
або змінюють, доповнюють чи скасовують
організаційно-правовий механізм їх
реалізації; б) мають міжвідомчий
характер, тобто є обов'язковими для
інших міністерств, органів виконавчої
влади, а також органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ і
організацій, що не входять до сфери
управління органу, який видав
нормативно-правовий акт.

Державна реєстрація
нормативно-правового акта полягає у
проведенні правової експертизи на
відповідність його Конституції та
законодавству України, Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року і протоколам до неї,
міжнародним договорам України, згоду
на обов'язковість яких надано
Верховною Радою України, та acquis communautaire,
антикорупційної експертизи, а також з
урахуванням практики Європейського
суду з прав людини, прийнятті рішення
про державну реєстрацію цього акта,
присвоєнні йому реєстраційного номера
та занесенні до Єдиного державного
реєстру нормативно-правових актів.

Водночас Положення про реєстраційну
службу Головного управління юстиції у
Миколаївській області затверджено
самим начальником цієї ж реєстраційної
служби (хоча служба є структурним
підрозділом Головного управління
юстиції у Миколаївській області) і не
зареєстроване в порядку, передбаченому
для державної реєстрації
нормативно-правових актів, та при цьому
містить норми, які зачіпають права
громадян, зокрема про прийняття на
роботу, звільнення, оголошення
дисциплінарних стягнень тощо.

Також відповідно до п.11.7. Положення про
Головні управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, в областях,
містах Києві та Севастополі, що
затверджено Наказом Міністерства
Юстиції України від 23.06.2011р. №1707/5,
положення про структурні підрозділи
головного управління юстиції
затверджує начальник Головного
управління юстиції в областях, АРК,
містах Києві та Севастополі.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що з
огляду на положення ст. 9 КАС України
Положення про реєстраційну службу
Головного управління юстиції у
Миколаївській області, затверджене
05.12.2013р. не відповідає критеріям
зазначеної статті, а отже не може бути
застосовано.

Згідно ст. 147-1 КЗпП України
дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

Відповідно до п. 11.14 Положення про
Головні управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, в областях,
містах Києві та Севастополі, що
затверджено Наказом Міністерства
Юстиції України від 23.06.2011р. №1707/5
визначено, що начальник Головного
управління юстиції призначає на посади
та звільняє з посад державних
службовців та працівників головного
управління юстиції, державних
службовців районних, районних у містах,
міських (міст обласного значення),
міськрайонних, міжрайонних управлінь
юстиції, крім випадків, визначених
законодавством.

В ході судового розгляду встановлено,
що ОСОБА_2 була прийнята на роботу
наказом начальника Головного
управління юстиції в Миколаївській
області, що відповідає чинному
законодавству, отже саме ця посадова
особа була наділена правом
застосовувати відповідні
дисциплінарні стягнення до
працівників.

Наказ від 17.01.2014р. про притягнення
ОСОБА_2 до дисциплінарної
відповідальності було викладено на
бланку Головного управління юстиції в
Миколаївській області, але підписано
начальником реєстраційної служби
цього органу, в той час як ця посадова
особа не була наділена компетенцією
притягувати працівників до
дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, позовні вимоги про
визнання протиправним та скасування
наказу начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області від 17.01.2014р. №69/04
підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивачки про визнання
недостовірними відомостей, які
містяться в акті службової перевірки
від 25.12.2013р., слід зазначити, що
складення цього акта і внесення до
нього тих чи інших відомостей
безпосередньо не вплинуло на обсяг
суб'єктивних прав, свобод та інтересів
позивачки, оскільки акт має лише
рекомендаційний характер. На підставі
акта перевірки відповідна посадова
особа могла прийняти або утриматися
від прийняття відповідного рішення.
Водночас відповідно до статті 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій. Оскільки само по собі
складання цього акта не порушило прав,
свобод та інтересів позивачки, то в цій
частині в задоволенні позову необхідно
відмовити.

Стосовно вимог позивачки про
скасування наказу відповідача №70/03 від
15.01.2014р. в частині невідповідності
ОСОБА_2 займаній посаді, слід зазначити
наступне.

Згідно атестаційного листа від 30
грудня 2013р. атестаційна комісія
вирішила, що ОСОБА_2 не відповідає
займаній посаді.

Наказом виконуючого обов'язки
начальника управління юстиції від 15
січня 2014р. №70/03, а саме пунктом 4 цього
наказу ОСОБА_2 визнано такою, що не
відповідає займаній посаді. Підставою
такого рішення у наказі зазначено
протокол атестаційної комісії від
30.12.2013р. №4 та атестаційний лист.

В матеріалах справи наявний витяг з
протоколу №4 засідання атестаційної
комісії Головного управління юстиції
у Миколаївській області від 30.12.2013р. З
нього випливає, що при проведенні
атестації позивачки, як державного
службовця, атестаційною комісією було
розглянуто по суті два питання роботи
позивачки - обставини службової
перевірки по факту порушення
позивачкою Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та
Постанови Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 №703 «Про затвердження
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
а також обставини щодо здійснення
позивачкою державної реєстрації
об'єктів нерухомого майна за ДП «Дельта
Лоцман» замість адміністрації
морських портів України в порушення
розпорядження Кабінету Міністрів
України. Крім того в протоколі йдеться
мова про неодноразові попередження
позивачки щодо неналежного виконання
нею Закону України «Про засади
запобіганню і протидії корупції».

В судовому засіданні суду першої
інстанції сторонами було пояснено, що
під порушенням позивачкою Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та Постанови Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 №703 «Про
затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно в цьому протоколі мався
на увазі епізод з громадянами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, за яким було проведено службову
перевірку.

При цьому суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що
обставини порушення позивачкою
зазначених нормативних актів по
зазначеному епізоду не знайшли свого
підтвердження, а відтак і не могли
стати підставою для визнання позивачки
такою, що не відповідає займаній
посаді.

Крім того в ході судового розгляду не
підтверджені твердження у протоколі
атестаційної комісії про те, що
позивачці неодноразово робилися
зауваження щодо неналежного виконання
нею Закону України «Про засади
запобіганню і протидії корупції».

Відповідно до ст.21 Закону України «Про
засади запобіганню і протидії
корупції» за вчинення корупційних
правопорушень особи, зазначені в
частині першій статті 4 цього Закону,
притягаються до кримінальної,
адміністративної, цивільно-правової та
дисциплінарної відповідальності в
установленому законом порядку.
Відповідачем не надано доказів того, що
позивачка притягалася до будь-якого з
цих видів юридичної відповідальності
за порушення Закону України «Про
засади запобіганню і протидії
корупції», а тому посилання у протоколі
засідання атестаційної комісії на те,
що позивачкою цей закон неодноразово
порушувався є невмотивованими.

У протоколі атестаційної комісії також
зазначається, що позивачка здійснила
дії щодо державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна за ДП «Дельта Лоцман»
замість Адміністрації морських портів
України в порушення розпорядження
Кабінету Міністрів України.

З матеріалів реєстраційної справи
вбачається, що для проведення
державної реєстрації ряду об'єктів
нерухомого майна звернувся
представник державного підприємства
«Дельта-лоцман» на підставі
довіреності цього підприємства. Для
державної реєстрації надав
правовстановлюючі документи на об'єкти
нерухомого майна (свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, договори
купівлі-продажу), видані та
зареєстровані на ім'я цього ж
підприємства - ДП «Дельта-лоцман».
Рішення про державну реєстрацію прав
власності за цими документами прийняті
позивачкою 25 квітня 2013 року.

Водночас Розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 04.03.2013р. №133-р
«Про погодження пропозиції щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту» державне
підприємство «Дельта-лоцман»
підлягало реорганізації.
Міністерством інфраструктури України
Наказом №163 від 19.03.2013р. «Про заходи
щодо реорганізації державних
підприємств морського транспорту та
утворення державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України», ДП «Дельта-лоцман» було
реорганізоване шляхом виділу у ДП
«Адміністрація морських портів
України».

Пунктом 7 зазначеного наказу визначено:
після проведення державної реєстрації
Адміністрації морських портів України
головам Комісій передати, а голові
Адміністрації морських портів України
прийняти на баланс майно, права та
обов'язки державних підприємств
морського транспорту, що
реорганізуються, згідно із
затвердженими Міністерством
розподільчими балансами та актами
приймання-передачі.

Для проведення державної реєстрації
позивачці, як державному реєстратору
було надано Витяг з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців від 25.03.2013р. щодо ДП
«Дельта-лоцман», із якого вбачалося, що
ніяких змін в його
організаційно-правовій структурі не
відбулося, в стані припинення воно не
перебувало.

Позивачка зазначала, що правонаступник
ДП «Дельта-лоцман» - ДП «Адміністрація
морських портів України»
зареєстроване в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців лише 27.05.2013р., а
реєстрацію права власності нею було
проведено 25.04.2013р., а отже на момент
реєстрації права власності в неї були
відсутні законні підстави відмовити ДП
«Дельта-лоцман» у державній реєстрацій
оформлених на його ім'я
правовстановлюючих документів.

Як пояснено в судовому засіданні суду
першої інстанції представником
відповідача, ці дії ОСОБА_2 не потягли
за собою ніяких негативних наслідків.
При цьому рішення державного
реєстратора ОСОБА_2 від 25.04.2013р. про
реєстрацію права власності за ДП
«Дельта-лоцман» вищестоящим
керівником не скасовувалися, до
дисциплінарної відповідальності вона
за ці дії не притягалася, скарг від
відповідних суб'єктів з цього приводу
не надходило.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що за
відсутності встановлення порушень в
діях ОСОБА_2 щодо вказаного епізоду
здійснення державної реєстрації права
власності у законодавчо визначеному
порядку, за умови відсутності
скасування цього рішення про державну
реєстрацію вищестоящим керівництвом
або визнання його неправомірним в
іншому передбаченому законодавством
порядку, твердження про незаконність
дій державного реєстратора по
прийняттю цих рішень є лише
припущенням, а тому не могли бути
обґрунтуванням при визнанні її такою,
що не відповідає займаній посаді.

За змістом п.6 Положення про порядок
проведення атестації державних
службовців органів виконавчої влади,
що затверджене Постановою Кабінету
Міністрів України №950 від 14 серпня 1996р.
атестаційна комісія повинна
забезпечувати об'єктивний розгляд та
професійну оцінку діяльності
державного службовця, який
атестується, зокрема щодо виконання
покладених на нього службових
обов'язків, а також принциповий підхід
у підготовці рекомендацій для
подальшого використання його досвіду і
знань у роботі органу виконавчої влади.

Водночас зазначені у протоколі №4
засідання атестаційної комісії
Головного управління юстиції у
Миколаївській області від 30.12.2013р.
підстави визнання ОСОБА_2 такою, що не
відповідає займаній посаді - в ході
судового розгляду не знайшли свого
підтвердження, що вказує на
неправомірність оскаржуваного наказу
відповідача №70/03 від 15.01.2014р. (в частині
невідповідності позивачки займаній).

Отже, відповідач в правовідносинах, що
були предметом судового дослідження,
діяв не на підставі, не в спосіб, що
передбачені законами України, без
дотриманням принципу рівності перед
законом, що є підставою для задоволення
позову в частині скасування
оскаржуваних наказів.

Водночас судом першої інстанції вірно
відмовлено в частині позову щодо
зобов'язання відповідача провести
повторну атестацію позивачки, оскільки
атестація проводиться за рішенням
відповідної посадової особи
відповідача у порядок та строки, що
визначаються самим цим органом.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів
суду ті обставини, на які він посилався
в обґрунтування заявлених вимог, а
відповідач не надав суду належні
докази на підтвердження своїх
заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивній оцінці фактичних
обставин справи та доказів, а також на
невірному тлумаченні норм
матеріального права. Зазначені доводи
не містять посилань на конкретні
обставини чи факти або на нові докази,
які б давали підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в
ході судового розгляду обставин, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є
частково обґрунтованими та підлягають
частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у Миколаївській
області залишити без задоволення, а
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 01 квітня 2014
року у справі № 814/501/14 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складення ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Дата складення та підписання рішення в
повному обсязі - 07 липня 2014 року.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян