Справа № 826/1824/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 липня 2014 року 08 год. 35 хв.
№ 826/1824/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі колегії суддів:
Головуючого - судді Дегтярьової О.В.,
суддів: Добрівської Н.А., Катющенка В.П.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справуза
позовом ОСОБА_1до Пенсійного фонду
Українипро визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії, - В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1)
з позовом до Правління Пенсійного
фонду України (далі - відповідач 1, ПФУ)
та Управління Пенсійного фонду України
в місті Дебальцеве Донецької області
(далі - відповідач 2, УПФ) з наступними
вимогами: 1) визнати бездіяльність
Правління ПФУ, що полягає у невиконанні
приписів Рішення Конституційного Суду
України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009
про внесення змін до Порядку подання та
оформлення документів для призначення
пенсії з урахуванням проживання
пенсіонерів за межами України і
оформлення пенсії без проживання
(реєстрації) в Україні, та у відмові в
передачі до уповноваженого
територіального органу заяви ОСОБА_1
для прийняття рішення про поновлення
виплати їй пенсії за віком, як
пенсіонерці та громадянці України, яка
проживає в Ізраїлі, актом порушення
прав людини; 2) зобов'язати Правління
ПФУ внести та затвердити зміни до
Порядку подання та оформлення
документів для призначення пенсії, що
забезпечували б документальне
оформлення та реальну виплату пенсії
всім українським пенсіонерам, які
проживають за межами України, у
відповідності до рішення
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009; 3) зобов'язати
Правління ПФУ та УПФ в м. Дебальцеве
Донецької області поновити виплату
ОСОБА_1 пенсії за віком з 07 жовтня 2009
року за межами України у відповідності
до Конституції України та діючого
пенсійного законодавства України.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 посилається на те, що до
листопада 1995 року вона проживала на
території Донецької області за
адресою: АДРЕСА_1, - де й отримувала
пенсію за віком постійно. Наприкінці
листопада 1995 року позивачка виїхала на
постійне місце проживання до Ізраїлю.
Однак із дати виїзду за кордон їй як
громадянці України всупереч норм
Конституції України та приписів
Рішення Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст.
49, другого речення ст. 51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» було припинено
виплату пенсії за віком (окрім
виплаченого авансу в сумі пенсії за 6
місяців). Зокрема, даним Рішенням
Конституційного Суду України
починаючи з 07 жовтня 2010 року
встановлено законне право всіх без
виключень українських пенсіонерів, які
проживають за межами України, на
отримання заробленої в Україні пенсії
(в т.ч. поновлення виплати пенсії за
віком). У зв'язку з цим 04 листопада 2013
року ОСОБА_1 надіслала на адресу Голови
Правління ПФУ в м. Києві заяву від
04.11.2013р. про поновлення їй виплати
пенсії за віком у відповідності до
Рішення Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009. У
відповідь на вказану заяву ОСОБА_1
Департамент Пенсійного забезпечення
Пенсійного фонду України направив лист
від 21.11.2013р. № 16887/Н-11, в якому
повідомив позивачку про те, що
положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» втрачають чинність з
07.10.2009, тобто від дати прийняття рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009.
А тому, на думку Пенсійного фонду
України, рішення Конституційного Суду
України № 25-рп/2009 поширюється на осіб,
які виїхали на постійне місце
проживання за кордон лише після 07
жовтня 2009 року. Крім того, Пенсійний
фонду України зазначив про
необхідність підготовки на даний час
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення.

На думку позивачки в силу норм ст.ст. 44,
49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV та
положень абз. 2 ст. 3, абз. 1 ст. 5, абз. 1 і 3
ст. 15 Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
Постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. № 22-1, всі обов'язки
щодо поновлення виплати пенсії
покладено на органи Пенсійного фонду
України, в тому числі всі дії з
пенсійною справою пенсіонера для
прийняття рішення про поновлення
виплати пенсії. Таким чином, у
відповідності до встановленого чинним
пенсійним законодавством порядку
Правління ПФУ за результатами
отримання заяви ОСОБА_1 про поновлення
виплати пенсії за кордон мало або
передати таку заяву пенсіонерки до
визначеного територіального органу
Пенсійного фонду України або
повідомити позивачці адреси інших
державного органу чи особи
уповноважених відповідачем 1 на
прийняття поданої заяви про поновлення
виплати пенсії для розгляду по суті.
Разом з тим, в порушення зазначених
норм права Правління ПФУ допустило
бездіяльність відносно заяви ОСОБА_1
про поновлення виплати пенсії за
кордон, що полягає у направлені на
адресу заявника листа з нормативним
обґрунтуванням неможливості
поновлення виплати пенсії за кордон,
замість вчинення визначених
законодавством дій.

Крім того, з урахуванням того, що
зазначені вище норми Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», якими
запроваджувалася заборона на виплату
пенсій пенсіонерам-громадянам України
за кордон, були визнані
неконституційними та втратили
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України
названого Рішення № 25-рп/2009, то, на
думку позивачки, починаючи з 07 жовтня
2009 року положення Постанови Правління
Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №
22-1 у певних частинах суперечать
правовим актам вищої юридичної сили (а
саме: нормам Конституції України), та
підлягають приведенню у відповідність
до таких нормативно-правового акта.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 лютого 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі № 826/1824/14,
закінчено підготовче провадження та
призначено судове засідання у даній
справі на 13 березня 2014 року.

Позивачка у призначене на 27 березня 2014
року судове засідання не з'явилася,
повідомлена про дату, час та місце
судового засідання відповідно до вимог
ст. 35 Кодексу адміністративного
судочинства України, попередньо
направивши на адресу суду заяву від
05.03.2014р. про розгляд справи без її
участі.

Представники відповідачів в
призначене судове засідання також не
з'явилися, належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, та подали до суду письмові
заперечення проти позову.

В обґрунтування своїх заперечень проти
позову відповідач 1 посилається на те,
що дії Пенсійного фонду України щодо
розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення
виплати пенсії за кордон від 04.11.2013р.
повністю відповідають вимогам чинного
законодавства України. Зокрема,
відповідач 1 звертає увагу на наступне:
1) будь-яке рішення про відмову в
поновленні виплати пенсії ОСОБА_1
безпосередньо Пенсійним фондом
України не приймалось, оскільки
прийняття рішень про поновлення пенсії
відноситься до компетенції органу, що
призначає та виплачує пенсію
(управління у районах, містах, районах у
містах, а також управлінь Фонду у
містах та районах) на підставі поданої
особою за місцем проживання заяви; 2)
позивачкою не було подано до органу
Пенсійного фонду України заяви,
оформленої у відповідності до вимог
встановлених п. 15 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
Постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. № 22-1; 3) за
результатами розгляду згаданої вище
заяви позивачки від 04.11.2013р. Пенсійним
фондом України в порядку та строки,
визначені Законом України «Про
звернення громадян» була надана
відповідь-роз'яснення, оформлена
листом від 21.11.2013р. за № 16887/Н-11. При
цьому даний лист Пенсійного фонду
України від 21.11.2013р. не є
нормативно-правовим актом або правовим
актом індивідуальної дії, та не
встановлює позивачці будь-яких
зобов'язань та не змінює права
останньої на пенсійне забезпечення. А
тому як наслідок Пенсійний фонд
України згідно передбачених
законодавством повноважень не був
зобов'язаний вчиняти жодних дій щодо
направлення звернення ОСОБА_2 до іншого
державного органу.

Відповідач 2 проти заявлених позовних
вимог також заперечував, посилаючись,
зокрема, на наступне: 1) ОСОБА_1
перебувала на обліку у Відділі
соціального захисту населення
виконкому Дебальцівської міської Ради
протягом періоду з 08.06.1992р. по 13.11.1995р.,
та отримувала пенсію за віком
відповідно до ст. 12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №
1788-301. 13 листопада 1995 року до Відділу
соціального захисту населення
Дебальцівської міської Ради надійшла
заява ОСОБА_2 про виплату пенсії за
шість місяців наперед у зв'язку із
виїздом за кордон та виписка з паспорта
про виписку 12.10.1995р. до Ізраїлю.
Розпорядженням від 13.11.1995р. по справі
18436 виплата пенсії була проведена за
шість місяців за період з 01.12.1995р. по
31.05.1996р. включно в сумі 2 513 000 крб., а
пенсійна справа ОСОБА_1 закрита. Дана
справа позивачки справа до УПФ в м.
Дебальцеве Донецької області не
передавалась. Таким чином, оскільки
пенсійне забезпечення позивачки
протягом усього періоду отримання
пенсії на території України
здійснювалось відділом соціального
захисту населення виконкому
Дебальцівської міської Ради
управлінням праці відповідно до Закону
№1788, то жодних порушень прав ОСОБА_1 з
боку відповідача 2 допущено не було; 2)
позивачкою не було дотримано вимог
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
цього Закону, а саме: ОСОБА_2 особисто
та/або через уповноваженого
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, до Управління ПФУ із
заявою про поновлення виплати пенсії
за відповідною формою, передбаченої
Порядком, разом із необхідними
документами, не зверталась.

27 березня 2014 року в судовому засіданні
судом було ухвалено перейти до
письмового провадження на підставі ч. 6
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07 липня 2014 року справу
№ 826/1824/14 в частині
позовних вимог ОСОБА_1 до УПФУ в м.
Дебальцеве Донецької області про
зобов'язання вчинити дії по поновленню
виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 07
жовтня 2009 року за межами України у
відповідності до Конституції України
та діючого пенсійного законодавства
України було передано на розгляд до
Дебальцевського міського суду
Донецької області на підставі ст. 22
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07 липня 2014 року року по
справі № 826/1824/14 позовну заяву
ОСОБА_1 в частині вимог до ПФУ про
визнання бездіяльності, що полягає у
невиконанні приписів Рішення
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009 про
внесення змін до «Порядку подання та
оформлення документів для призначення
пенсії» з урахуванням проживання
пенсіонерів за межами України і
оформлення пенсії без проживання
(реєстрації) в Україні, актом порушення
прав людини, та зобов'язання внести та
затвердити зміни до цього Порядку, що
забезпечували б документальне
оформлення та реальну виплату пенсії
всім українським пенсіонерам, які
проживають за межами України, у
відповідності до рішення
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009, залишено без
розгляду.

Таким чином, фактично предмет розгляду
по справі є позовні вимоги ОСОБА_1 до
Пенсійного фонду України про визнання
бездіяльності щодо відмови в передачі
до уповноваженого територіального
органу заяви ОСОБА_1 для прийняття
рішення про поновлення виплати їй
пенсії за віком, як пенсіонерці та
громадянці України, яка проживає в
Ізраїлі, актом порушення прав людини
та зобов'язання Пенсійний фонд України
поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за
віком з 07 жовтня 2009 року за межами
України у відповідності до Конституції
України та діючого пенсійного
законодавства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, колегія суддів дійшла висновку,
що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з огляду на
таке.

В ході судового розгляду було
встановлено, що 04 листопада 2013 року
ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка
України, місце проживання - Ізраїль)
направила на адресу Правління ПФУ в м.
Києві засобами поштового зв'язку заяву
від 04.11.2013р. про поновлення їй виплати
пенсії за віком у відповідності до
Рішення Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009.
Зокрема, в даній заяві від 04.11.2013р.
позивачка просила відповідача 1
зобов'язати уповноважене Правлінням
ПФУ управління Пенсійного фонду
України (бажано за місцем отримання
заявницею пенсії перед виїздом за межі
України - м. Дебальцеве в Донецькій
області) поновити їй пенсію за віком,
зароблену трудовим стажем на території
України включно по 1993 рік. Попередньо,
перед виїздом за кордон 25 листопада 1995
року, ОСОБА_1 починаючи з 1993 року
отримувала пенсію за віком, оформлену в
райвідділі соціального захисту
населення виконкому Дебальцівської
міської Ради. Пенсійне посвідчення
пенсіонерка здала до пенсійного
органу. При цьому у зв'язку з виїздом за
кордон ОСОБА_1 отримала пенсійний аванс
за шість місяців наперед, та надалі
подальша виплата пенсії була припинена
з 25 листопада 1995 року.

До направленої письмової заяви від
04.11.2013р. ОСОБА_1 додала копії паспорту
громадянина України, та окремо просила
Правління ПФУ повідомити їй за місцем
постійного проживання про виникнення
необхідності в наданні додаткових
документів.

У відповідь на вказану заяву ОСОБА_1
Департамент Пенсійного забезпечення
Пенсійного фонду України направив лист
від 21.11.2013р. № 16887/Н-11, в якому повідомив
позивачку про наступне: «Відповідно до
Закону України «Про Конституційний Суд
України», а також рішення
Конституційного Суду України від 14.12.2000
№ 15-рп/2000 закони, правові акти або їх
окремі положення, визнані за цими
рішеннями неконституційними, не
підлягають застосуванню як такі, що
відповідно до частини другої статті 152
Конституції України втратили чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту
2 частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" втрачають чинність з
07.10.2009, тобто від дати прийняття рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009.

Виходячи з цього, рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009.

На даний час триває робота спільно з
Міністерством соціальної політики
України щодо підготовки
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення».

Інших дій за наслідками надходження
заяви позивачки про поновлення виплати
пенсії за кордон відповідач 1 не вчиняв,
що вбачається зі змісту поданих
письмових заперечень Пенсійного фонду
України проти позову.

При вирішення даного спору суд
виходить з наступного.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 40 Конституції України
встановлено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових осіб цих
органів, що зобов'язані розглянути
звернення і дати обґрунтовану
відповідь у встановлений законом
строк.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян» від 02.10.1996р. №
393/96-ВР (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)(далі
- Закон № 393/96-ВР) громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами
та пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

В розумінні норми ч. 3 ст. 3 цього Закону
заява (клопотання) - звернення громадян
із проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності. Клопотання - письмове
звернення з проханням про визнання за
особою відповідного статусу, прав чи
свобод тощо.

У відповідності до ч. 1 6 ст. 5 Закону №
393/96-ВР звернення адресуються органам
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємствам,
установам, організаціям незалежно від
форм власності, об'єднанням громадян
або посадовим особам, до повноважень
яких належить вирішення порушених у
зверненнях питань.

При цьому звернення, оформлене без
дотримання цих вимог, повертається
заявникові з відповідними
роз'ясненнями не пізніш як через десять
днів від дня його надходження, крім
випадків, передбачених частиною першою
статті 7 цього Закону.

Одночасно якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями (ч. 3 ст. 7
Закону № 393/96-ВР).

Згідно ч. 1, 3 - 4 ст. 15 названого Закону
органи державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить
розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх,
перевіряти викладені в них факти,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Також, нормою ч. 2 ст. 19 Закону № 393/96-ВР
передбачено, що у разі необхідності та
за наявності можливостей розгляд
звернень громадян покладається на
посадову особу чи підрозділ службового
апарату, спеціально уповноважені
здійснювати цю роботу, в межах
бюджетних асигнувань.

На момент звернення позивачки із
вказаною вище заявою від 04.11.21013р. до
центрального органу Пенсійного фонду
України порядок подання, розгляду та
прийняття рішень за результатами
розгляду таких заяв був врегульований
нормами Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі -
Закон 1058-IV) та Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
Постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. № 22-1 (далі - Порядок
№ 22-1).

Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 49 Закону №
1058-IV поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

Частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV
визначено, що заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Також відповідно до п. 37 Порядку № 22-1
орган, що призначає пенсію, розглядає
питання про призначення пенсії,
відстрочку часу її призначення,
перерахунок та відновлення виплати
раніше призначеної пенсії, а також про
переведення з одного виду пенсії на
інший при зверненні особи з
відповідною заявою.

Заяви про переведення з одного виду
пенсії на інший, про перерахунок пенсії
й поновлення виплати раніше
призначеної пенсії приймаються
органом, що призначає пенсію, при
наявності в особи всіх необхідних
документів.

З наведеними нормами Закону № 1058-IV та
Порядку № 22-1 кореспондуються
положення Указу Президента України від
06.04.2011р. № 384 «Про затвердження
Положення про Пенсійний фонд України»,
в якому визначений правовий статус
Пенсійного фонду України, а також з
Постановою Правління Пенсійного фонду
України від 30.04.2002р. № 8-2 «Про
затвердження Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах, а також у
містах та районах», що зареєстрована в
Міністерстві юстиції України від 21
травня 2002 року за № 442/6730 (далі -
Положення № 8-2).

Так, згідно п. 4.2 цього Положення № 8-2
визначено, що управління Пенсійного
фонду України є юридичною особою, має
самостійний баланс, рахунки в органах
Державної казначейської служби
України та уповноважених банках,
печатку із зображенням Державного
Герба України та своїм найменуванням.

Одними із основних завдань управлінь у
районах, містах, районах у містах, а
також управлінь Фонду в районах, містах
і районах у містах, а також у містах та
районах у містах та районах є
призначення (перерахунок) пенсій та
підготовка документів для їх виплати
(п. 2.1 і 2.2 Положення № 8-2).

З контексту вищенаведених норм права
вбачається, що до компетенції ПФУ
питання щодо призначення та поновлення
пенсії такій категорії пенсіонерів, як
позивач, не відноситься.

Одночасно, проаналізувавши наведені
вище норми права та наявні матеріали
справи колегія суддів прийшла до
висновку, що відповідач 1 не вжив
передбачені чинним на момент
виникнення спірних правовідносин
законодавством України заходи щодо
перенаправлення заяви ОСОБА_1 про
поновлення її виплати пенсії за віком
до відповідного уповноваженого
управління Фонду для розгляду згідно
вимог чинного законодавства з
урахуванням того, що подана позивачем
заява була розглянута відповідачем 1 в
порядку, передбаченому Законом України
«Про звернення громадян», а тому в силу
ч. 3 ст. 7 цього Закону мала бути
відправлена ним за належністю.

З огляду на вищевикладене, та за
результатами дослідження наявних
матеріалів справи, колегією суддів
вбачається допущення ПФУ протиправної
бездіяльності за наслідками отримання
заяви позивачки від 04.11.2013р. про
поновлення виплати пенсії за віком за
кордон.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, колегія суддів
дійшла висновку про обґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
визнання протиправною бездіяльності
ПФУ щодо непередачі заяви позивача від
04.11.2013р. за належністю відповідному
компетентному органу та вважає їх
такими, що підлягають задоволенню в цій
частині із відмовою в задоволенні
решти позовних вимог.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94,
ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Визнати протиправною
бездіяльність Пенсійного фонду
України щодо непередачі за належністю
заяви ОСОБА_1 від 04 листопада 2013 року.

3. В задоволенні решті позовних
вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Головуючий суддя О.В. Дегтярьова
Судді:
Н.А. Добрівська

В.П.
Катющенко