Справа № 0906/1421/12; 2а/0343/7/13
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
Справа № 3935/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання
Корнієнко О.А.,

представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Департаменту соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на постанову
Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 16.01.2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Департаменту соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації про визнання
протиправним рішення та зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.)
звернулася до суду з позовом до
Департаменту соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації (далі - Відповідач,
Департамент), в якому просить визнати
незаконною відмову Відповідача щодо
надання дозволу на зняття з обліку
автомобіля марки «AUDI A6», 1998 року
випуску, об'єм двигуна 1781 см куб., номер
кузова wauzzz48zwn, номерний знак НОМЕР_1,
після смерті ОСОБА_3 та зобов'язати
Відповідача дати дозвіл позивачу на
зняття з обліку для відчуження
вказаного автомобіля.

Постановою Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 16.01.2013
року позов задоволено повністю.

Постанову суду першої інстанції
оскаржив Департамент, подавши на неї
апеляційну скаргу.

Відповідач зазначає, що не
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає, що постанова
підлягає скасуванню.

Звертає увагу на порушення судом норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника позивача, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційну скаргу
слід задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
чоловік Позивачки ОСОБА_3 був інвалідом
ІІІ групи та перебував на
транспортному забезпеченні у
Відповідача.

У 2005 році ОСОБА_3 був знятий з вказаного
обліку у зв'язку з отриманням від
іноземного донора громадянина
Німеччини цільової адресної
безоплатної допомоги у вигляді
автомобіля «AUDI A6».

Даний автомобіль був зареєстрований в
Калуському МРЕВ УДАІ УМВС України в
Івано-Франківській області на ім'я
ОСОБА_3 та видано номерний знак НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

Позивачка, як член сім'ї померлого, який
проживав та був зареєстрований з ним,
звернулася із заявою до Відповідача
про перереєстрацію автомобіля.

Департамент відмовив в задоволенні
заяви Позивача.

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції допустив
порушення норм матеріального права.

Механізм забезпечення легковими
автомобілями, зазначеними в абзаці
шостому статті 1 Закону України «Про
автомобільний транспорт» (далі -
автомобіль), інвалідівякі мають право
на їх отримання безоплатно або на
пільгових умовах, є громадянами
України і місце проживання яких
зареєстровано (далі - місце реєстрації)
в Україні в установленому
законодавством порядку визначається
Порядком забезпечення інвалідів
автомобілями, затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів України від 19.07.2006
року № 999 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин; далі
- Порядок).

Пунктом 41 Порядку передбачено, що після
смерті інваліда автомобіль, отриманий
як гуманітарна допомога, крім випадків,
зазначених в абзацах першому - п'ятому
пункту 16 цього Порядку, повертається
(вилучається) головному управлінню
соціального захисту і здається
підприємству, що здійснює заготівлю та
переробку металобрухту, або видається
в порядку черговості інваліду, який
перебуває на обліку.

Абзацами першим - п'ятим пункту 16
зазначеного Порядку встановлено, що
після смерті інваліда автомобіль, яким
він був забезпечений головним
управлінням соціального захисту, строк
експлуатації якого більше ніж 10 років,
залишається безоплатно члену сім'ї,
який на час смерті інваліда проживав та
був зареєстрований за місцем
постійного проживання і реєстрації
інваліда.

Автомобіль, строк експлуатації якого
менше ніж 10 років, після смерті
інваліда залишається у користуванні
його сім'ї лише у разі, якщо в ній є
інвалід, який:

1) має підстави для забезпечення
автомобілем згідно з пунктом 3 цього
Порядку;

2) проживав і був зареєстрований на
час смерті інваліда за місцем його
проживання і реєстрації;

3) не має іншого автомобіля, у тому
числі отриманого через головне
управління соціального захисту або
управління виконавчої дирекції.

Іншими положеннями пункту 16 Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями
передбачено, що перереєстрація
автомобіля на ім'я інваліда з числа
членів сім'ї, законного представника
недієздатного інваліда,
дитини-інваліда проводиться
підрозділом МВС на підставі письмової
довідки, форма якої затверджується
Мінпраці. Довідка видається інваліду,
законному представнику недієздатного
інваліда, дитини-інваліда головним
управлінням соціального захисту, в
якому інвалід перебував на обліку, а
інваліду внаслідок трудового каліцтва
- відповідним управлінням виконавчої
дирекції.

Член сім'ї померлого інваліда, який є
також інвалідом, має право повторно
стати на облік, але не раніше
закінчення строку експлуатації
автомобіля, отриманого за життя
інвалідом чи законним представником
недієздатного інваліда,
дитини-інваліда.

Іншому члену сім'ї померлого інваліда,
який проживає та зареєстрований за
місцем проживання і реєстрації
інваліда, автомобіль, строк
експлуатації якого менше ніж 10 років,
залишається у разі сплати ним до
спеціального фонду державного бюджету
на рахунки, відкриті в органах
Державного казначейства, а членом сім'ї
померлого інваліда внаслідок
трудового каліцтва - на рахунки
відповідних управлінь виконавчої
дирекції вартості одержаного
автомобіля з урахуванням ступеня його
зношення та суми, сплаченої за нього
інвалідом.

Інвалід, законний представник
недієздатного інваліда,
дитини-інваліда отримує автомобіль на
десятирічний строк без права продажу,
дарування, передачі (в тому числі за
довіреністю) іншій особі. Після
закінчення зазначеного строку інвалід
може користуватися таким автомобілем
до отримання нового або повернути його
головному управлінню соціального
захисту чи управлінню виконавчої
дирекції на умовах згідно з пунктом 14
цього Порядку.

Таким чином, правильним та таким, що
відповідає нормам матеріального права,
є розуміння під строком експлуатації
автомобіля не періоду часу від дати
виготовлення транспортного засобу, а
терміну, на який отримує автомобіль
інвалід, законний представник
недієздатного інваліда,
дитина-інвалід, тобто десятирічний
строк.

Окрім того, пунктом 4 Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 серпня 1997 року
за № 999, який був чинним на момент
одержання автомобіля ОСОБА_3
встановлено, що безплатне забезпечення
інвалідів автомобілями або продаж їх
на пільгових умовах провадиться
Міністерством праці та соціального
захисту Автономної Республіки Крим,
головними управліннями праці та
соціального захисту населення
обласних, Київської міської державної
адміністрації і управлінням праці та
соціального захисту населення
Севастопольської міської державної
адміністрації на десятирічний термін
експлуатації без права продажу,
дарування і передачі іншій особі. Після
закінчення зазначеного терміну
інвалід може користуватися цим
автомобілем до одержання нового.

Посилання суду першої інстанції на
положення ч. 2 ст.. 38 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» безпідставні,
оскільки судом першої інстанції не
враховано, що згідно вказаної норми
закону порядок передачі у власність
членам сім'ї померлого інваліда
отриманого останнім автомобіля
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на помилковому
застосуванні норм матеріального права.

Враховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що
Позивачем безпідставно заявлена
вимога про визнання рішення незаконним
та зобов'язання вчинити дії.

Крім того, суд першої інстанції
розглянув дану справу з порушенням
правил предметної підсудності,
визначених ст.. 18 КАС України, оскільки
виходячи із суб'єктного складу сторін
справи та предмету позову, справу мав
розглядати окружний адміністративний
суд.

З огляду на викладене, оскаржувана
постанова підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 КАС України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту
соціальної політики
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації задовольнити.

Постанову Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 16.01.2013
року у справі № 2-а/0343/7/13 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_2 до Департаменту соціальної
політики Івано-Франківської обласної
державної адміністрації про визнання
протиправним рішення та зобов'язання
вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 04.07.2014