Справа № 9101/55345/2012
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2013-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2013 рокусправа № 2а-5251/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Проценко О.А.

суддів: Дурасової Ю.В.
Туркіної Л.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30.08.2011 року у справі №
2а-5251/11

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України
в м.Павлограді та Павлоградському
районі Дніпропетровської області

про визнання дій протиправними та
зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання
незаконними дії відповідача,
зобов'язання останнього здійснити
перерахунок та виплату державної
основної та додаткової пенсії
відповідно до вимог ст.50 і ч.4 ст.54, ст.67
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з розрахунку 8-ми (восьми)
мінімальних пенсій за віком та
додаткову пенсію в розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком за період з
23.02.2006 року та зобов'язання відповідача
здійснити розрахунок та виплату
позивачу заборгованості держави перед
ОСОБА_1 за ядерну шкоду здоров'ю, яка
привела до втрати працездатності,
виходячи із положень п.1 ст. ГУ ст.5(в)
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду,
ст..ст.1.13. 50.51.54та 67 Закону України «Про
статус і серіальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» ст.19 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
ст.3, 4 Закон України «Про мінімальний
споживчий бюджет», Закону України «Про
прожитковий мінімум». Постанови №244
Кабінету Міністрів України від 03
жовтня 1991року,з додатком, починаючи з
23.02.2006 року з урахуванням вже
виплачених сум. В обґрунтування
позовних вимог позивач зазначав, що має
статус учасника ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС,
віднесений до категорії «І» осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, є інвалідом ІІ групи
захворювання, яке пов'язане з
ліквідацією аварії на ЧАЕС, якому
згідно із Законом України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали від Чорнобильської
катастрофи» повинна виплачуватись
пенсія, або щомісячне грошове
утримання, але всупереч вказаним
нормам відповідач не нарахував та не
виплатив позивачу вищезазначених
виплат.

Ухвалою від 09.08.2011 року позовні вимоги
за межами строку позовної давності
залишено без розгляду.

Постановою суду першої інстанції позов
задоволено в частині визнання
неправомірними дій відповідача та
зобов'язано останнього здійснити
нарахування та виплату державної
пенсії позивачу у відповідності до
ст.ст.50,54,67 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» у розмірі 8-ми
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком за період з
11.01.2011 року по 23.07.2011 року з урахуванням
виплачених сум.

Позивач оскаржує судове рішення в
апеляційному порядку. Просить
постанову суду скасувати, та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі, а саме:
зобов'язання відповідача здійснити
розрахунок та виплату заборгованості
держави перед позивачем за ядерну
шкоду здоров'ю, яка привела до втрати
працездатності,виходячи із положень п.1
ГУ ст. 5 (В) Віденської Конвенції про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду здоров'ю, яка привела до втрати
працездатності,виходячи із положень
ст. ст.1,13, 50, 54,та 67,71 Закону України « Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Застосувати при вирішенні Постанови
№244 Кабінету Міністрів України від 03
жовтня. 1991 року, з додатком, починаючи з
23.02.2006 року пожиттєво з урахуванням вже
виплачених сум, ст. 27, 87, Закону України
«Про пенсійне забезпечення»,ст.34 Закон
України «Про загальнообов'язкове
пенсійне страхування» ст. 13 «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», п.3 ч.І ст. 268 Цивільного
Кодексу України «Обмеженні строки щодо
позивної давності не поширюються на
виплату про відшкодування
шкоди,каліцтвом іншими пошкодженнями
здоров'я або смертю», ст. ст. 9, 5, 8,КАСУ.
Конституції України ст. 24
ст.46.Віденьської Конвенції ст.4 ст. 5.

Під час розгляду апеляційної скарги
позивачем до суду надано документи та
заявлено клопотання про здійснення
правонаступництва відповідача.

Розглянувши дане клопотання, колегія
суддів вважає за необхідне здійснити
заміну Управління Пенсійного фонду
України в Павлоградському районі
Дніпропетровської області його
правонаступником - Управлінням
Пенсійного фонду України в
м.Павлограді та Павлоградському районі
Дніпропетровської області на підставі
Постанови Кабінету Міністрів України
від 27.07.2011р. №803 та ст.55 КАС України. При
цьому, усі дії, вчинені в
адміністративному процесі до вступу
правонаступника, є обов'язковими для
нього в такій самій мірі, у якій вони
були б обов'язковими для особи, яку він
замінив.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів зазначає наступне.

Сторони не сперечаються щодо статусу
позивача.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Статтею 49 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» пенсії особам, віднесеним
до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у
вигляді: а) державної пенсії; б)
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка призначається після
виникнення права на державну пенсію.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до частини 4 статті 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в усіх випадках розмір пенсії для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
не можуть бути нижчими, по 2-ій групі
інвалідності, восьми мінімальних
пенсій за віком.

Згідно зі статтею 50 зазначеного Закону
особам, віднесеним до категорії 1,
зокрема інвалідам 2-ої групи,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у
розмірі 75% мінімальної пенсії за віком.

Право позивача на отримання пенсії у
розмірі не менше 8 мінімальних пенсій
за віком та щомісячної додаткової
пенсії за шкоду завдану здоров'ю не
залежить від наявності чи відсутності
грошових коштів та належного
фінансування, як на тому наполягав
відповідач, таке право надане державою
і закріплено Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Оскільки таке право декларовано
державою, то відповідно держава, через
створені нею органи, в даному випадку
пенсійні органи, і несе обов'язок по
своєчасній та повній виплаті пенсії
саме у розмірах, які нею ж визначені та
закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, що
органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх обов'язків (
справа «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005р.).

Наявність у позивача права щодо
отримання пенсії у розмірах, які
визначені Законом України № 796-ХІІ є
визначальною для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (ч.2 ст.46
Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а також у відповідності до ст.22
Конституції України при прийнятті
нових законів або внесення змін до
чинних законів звужувати зміст та
обсяг існуючих прав і свобод
забороняється.

Згідно з положеннями частини четвертої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що при визначенні розміру пенсії
позивачеві застосуванню підлягають
статті 50 та 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не
постанови Кабінету Міністрів України,
які істотно звужують обсяг
встановлених законом прав.

Відповідно до ст. 54 Закону № 796-ХІІ при
визначенні розміру пенсії за основу її
нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

Чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Відповідно до частини третьої статті 67
Закону № 796-ХІІ, яка набрала чинності 31
жовтня 2006 року, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є
імперативною, свідчить, що підставою
для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму,
і цей перерахунок здійснюється з дня
встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсій за віком встановлюється в
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом. Таким чином, новий
мінімальний розмір пенсії за віком
залежить від нового розміру
прожиткового мінімуму.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи позивача щодо вимоги
задовольнити позов з 23.02.2006 року до
10.07.2011р. та з 24.07.2011р. - пожиттєво,
оскільки стосовно періоду до 11.01.2011
року судом першої інстанції прийнято
ухвалу від 09.08.2011р., яку позивач не
оскаржував, тобто зазначена ухвала
набрала законної сили. Щодо вимоги
«пожиттєво», - слід зазначити, що
адміністративні суди розглядають
спори стосовно порушених прав особи, а
оскільки суду не надано доказів щодо
порушення такого права в майбутньому, -
підстави для задоволення таких вимог
відсутні.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Доводи апелянта
не спростовують висновків суду.
Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, постанову суду слід залишити
без змін.

Керуючись ст..197, ст. п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.
200, ст.ст. 205, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30.08.2011 року у справі №
2а-5251/11 залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30.08.2011 року у справі №
2а-5251/11 залишити без змін.

Ухвала є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
Л.П. Туркіна