Справа № П/811/1680/14
Суддя: Г.П. Нагібіна
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2014 року
Справа № П/811/1680/14

Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Нагібіної Г.П.

при секретарі - Дигас В.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - Левенця Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
адміністративним позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до управління
Укртрансінспекції у Кіровоградській
області про визнання протиправним та
скасування рішення, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ФОП ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
Кіровоградського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просить суд визнати протиправною
та скасувати постанову по застосування
фінансових санкцій управління
Укртрансінспекції у Кіровоградській
області №027304 від 14.05.2014 р., якою
застосовано фінансові санкції в сумі
1700 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що здійснюючи
перевезення вантажу по Україні позивач
не зобов'язаний мати тахокартки,
оскільки обов'язок вести тахокартки
розповсюджується згідно з статтею 53
Закону України «Про автомобільний
транспорт» лише на міжнародні
перевезення, а тому до нього
неправомірно застосований штраф за
надання послуг з перевезення вантажу
без відповідних документів.

У судовому засіданні позивач та
його представник підтримали вимоги
адміністративного позову, просили суд
скасувати постанову про застосування
фінансових санкцій, оскільки водій при
здійсненні перевезень по Україні не
зобов'язаний мати тахокартки.

Представник відповідача у
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позову з тих підстав, що
під час рейдової перевірки встановлена
відсутність у позивача тахокарток, про
що був складений відповідний акт, а в
подальшому винесена постанова про
застосування фінансових санкцій в сумі
1700 грн. за надання послуг з перевезення
вантажу без оформлення документів,
перелік яких визначений статтею 48
Закону України «Про автомобільний
транспорт».

Дослідивши подані позивачем та
відповідачем документи і матеріали,
заслухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Рябошапко В.О. зареєстрований як
фізична особа - підприємець 26 жовтня 2007
р., що підтверджується Випискою з
ЄДРЮФОП Серія ААВ №70225 (а.с.35) основним
видом діяльності якого є діяльність
автомобільного вантажного транспорту
(а.с.9).

Відповідно до пункту 1 частини другої
статті 17 КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Згідно пункту 1 Положення про Державну
інспекцію України з безпеки на
наземному транспорті, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року N 387/2011, державна інспекція
України з безпеки на наземному
транспорті (Укртрансінспекція України)
є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр-міністра
України - Міністра інфраструктури
України.

Управління Укртрансінспекції у
Кіровоградській області є
територіальним органом Державної
інспекції з безпеки на наземному
транспорті, згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 29 лютого 2012 р. N 153.

Отже, Управління
Укртрансінспекції у Кіровоградській
області (далі відповідач) у розумінні
пункту 7 частини статті 3 КАС України, є
суб'єктом владних повноважень, рішення
якого оскаржується.

Державними інспекторами 16 квітня
2014 р. проведено рейдову перевірку
транспортних засобів перевізників
пасажирів та вантажів в ході якої було
перевірено належний позивачеві
транспортний засіб який здійснював
перевезення вантажу.

За наслідками перевірки складено
акт проведення перевірки додержання
вимог законодавства про автомобільний
транспорт під час виконання перевезень
вантажів автомобільним транспортом,
яким зафіксовано порушення вимог
законодавства про автомобільний
транспорт, а саме: надання послуг з
перевезення вантажів транспортним
засобом без оформлених (відсутні)
щоденні листи реєстрації режимів праці
та відпочинку водія у кількості, що
передбачена ЄУТР (далі акт перевірки,
а.с.41).

Розглянувши справу про порушення
законодавства про автомобільний
транспорт, відповідачем винесено
постанову якою на підставі абз. 3 ч. 1 ст.
60 Закону України "Про автомобільний
транспорт" за надання послуг з
перевезення вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений
статтею 48 цього Закону до позивача
застосовано фінансові санкції у
розмірі 1700 грн. (далі оскаржуване
рішення, а.с.37).

Правомірність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення про
застосування фінансових санкцій є
предметом спору, який передано на
вирішення суду.

Відносини між автомобільними
перевізниками, замовниками
транспортних послуг, органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування, пасажирами, власниками
транспортних засобів, а також їх
відносини з юридичними та фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності, які забезпечують
діяльність автомобільного транспорту
та безпеку перевезень регулюються
Законом України «Про автомобільний
транспорт» від 05.04.2001 р. № 2344-III (далі -
Закон № 2344-III).

Відповідно до абзацу 1 частини 1
статті 1 Закону № 2344-III, автомобільний
перевізник - фізична або юридична
особа, яка здійснює на комерційній
основі чи за власний кошт перевезення
пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами.

Позивач зазначив суду, що він
здійснював перевезення в межах
України, що також відображено у акті
перевірки.

Позивач як в позові, так і в
судовому засіданні зазначав про те, що
тахокартки повинні мати лише водії, які
здійснюють міжнародні перевезення,
посилаючись при цьому на статтю 53
Закону № 2344-III та пункт 8 Порядку
здійснення державного контролю на
автомобільному транспорту,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 листопада 2006 р. N
1567 (далі Порядок).

Проте, такі посиланні суд вважає
помилковими з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 Закону № 2344-III,
законодавство про автомобільний
транспорт складається із цього Закону,
законів України "Про транспорт", "Про
дорожній рух", чинних міжнародних
договорів та інших нормативно-правових
актів у сфері автомобільних
перевезень.

Згідно частини 1 статті 1Конвенції
N 153 Міжнародної організації праці 1979
року про тривалість робочого часу та
періоди відпочинку на дорожньому
транспорті (далі Конвенція), ця
Конвенція застосовується до найманих
водіїв, які працюють або на
підприємствах, що займаються
перевезеннями для третіх сторін, або на
підприємствах, що перевозять вантажі
чи пасажирів за свій рахунок на
автомобілях, які використовуються
професійно для внутрішніх чи
міжнародних автомобільних перевезень
товарів або пасажирів.

Відповідно до абзацу а частини 1
статті 10 Конвенції, компетентні власті
чи органи в кожній країні: передбачають
ведення індивідуальної контрольної
книжки та визначають умови її видачі,
її зміст і спосіб її заповнення
водіями.

Статтею 11 Конвенції визначено, що
компетентні власті чи органи в кожній
країні передбачають: a) відповідну
систему інспекції, яка включає
проведення контролю на підприємствах і
на дорогах; b) відповідні санкції на
випадок недотримання вимог цієї
Конвенції.

На реалізацію положень Конвенції
Міністерством транспорту та зв'язку
України прийнято наказ від 07.06.2010 р. №340
«Про затвердження Положення про
робочий час і час відпочинку водіїв
колісних транспортних засобів», який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 14 вересня 2010 р. за N 811/18106 (далі
Положення).

Згідно пункту 1.2 - 1.3 Положення,
воно встановлює особливості
регулювання робочого часу та часу
відпочинку водіїв колісних
транспортних засобів (далі - водії) та
порядок його обліку.

Вимоги цього Положення
поширюються на автомобільних
перевізників та водіїв, які здійснюють
внутрішні перевезення пасажирів чи/та
вантажів колісними транспортними
засобами (далі - ТЗ).

Отже, дія зазначеного Положення
розповсюджується на позивача, оскільки
дане положення містить визначення, що
воно поширюється на внутрішні
перевезення.

Пунктом 6.1 Положення, автобуси, що
використовуються для нерегулярних і
регулярних спеціальних пасажирських
перевезень, для регулярних
пасажирських перевезень на міжміських
автобусних маршрутах протяжністю
понад 50 км, вантажні автомобілі з
повною масою понад 3,5 тонн повинні бути
обладнані діючими та повіреними
тахографами.

Так, позивач має сертифікований та
повірений тахограф, що не
заперечується відповідачем.

Згідно пункту 1.3 Інструкції з
використання контрольних пристроїв
(тахографів) на автомобільному
транспорті, затвердженої Наказом
Міністерства транспорту та зв'язку
України 24.06.2010 N 385 та зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 20 жовтня
2010 р. за N 946/18241 (далі Інструкція), ця
Інструкція поширюється на суб'єктів
господарювання, які провадять
діяльність у сфері надання послуг з
перевезення пасажирів та/або вантажів
автомобільними транспортними засобами
(крім таксі).

Отже, вимоги даної Інструкції є також
обов'язковими для позивача.

Згідно визначення, наведеного у пункті
1.4 Інструкції, тахокарта - бланк,
призначений для внесення й зберігання
зареєстрованих даних, який вводять в
аналоговий контрольний пристрій
(тахограф) та на якому маркувальні
пристрої останнього здійснюють
безперервну реєстрацію інформації, що
підлягає фіксуванню відповідно до
положень ЄУТР.

Тобто, водії зобов'язані мати повірений
тахограф та вести тахокартки для
обліку робочого часу.

Пунктом 3.1 Інструкції визначено, що
виробники транспортних засобів,
перевізники, водії та ПСТ
використовують тахографи, тахокарти,
картки до цифрових тахографів, тип яких
затверджено відповідно до вимог ЄУТР.

Пунктом 3.3 Інструкції визначено, що
водій транспортного засобу,
обладнаного тахографом:

забезпечує правильну експлуатацію
тахографа та управління режимами його
роботи відповідно до інструкції
виробника тахографа;

своєчасно встановлює, змінює і
заповнює тахокарти та забезпечує їх
належне зберігання;

використовує тахокарти (у разі
використання аналогового тахографа)
або у разі використання цифрового
тахографа - особисту картку водія
кожного дня, протягом якого керував
транспортним засобом;

має при собі: протокол про перевірку та
адаптацію тахографа до транспортного
засобу; заповнені тахокарти у
кількості, що передбачена ЄУТР, або
картку водія чи роздруківку даних
роботи тахографа у разі обладнання
транспортного засобу цифровим
тахографом.

Отже, аналіз вищеописаного, дає суду
дійти висновку про обов'язковість
ведення позивачем тахокарт, що
встановлено нормативно-правовими
актами, що регулюють правовідносини
щодо здійснення перевезень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 48
Закону № 2344-III, автомобільні
перевізники, водії повинні мати і
пред'являти особам, які уповноважені
здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на
підставі яких виконують вантажні
перевезення. Документами для
здійснення внутрішніх перевезень
вантажів є: для автомобільного
перевізника - документ, що засвідчує
використання транспортного засобу на
законних підставах, інші документи,
передбачені законодавством.

В судовому засіданні підтверджено факт
відсутності при здійсненні рейдової
перевірки тахокарт взагалі, який в
судовому засіданні позивачем не
заперечувався, а відтак, суд дійшов
висновку, що при здійсненні перевезень
вантажу у позивача були відсутні
документи, перелік яких передбачено
законодавством про транспорт.

Згідно з частиною 1 статті 218
Господарського Кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 названої статті встановлено,
зокрема, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до статті 238 Господарського
Кодексу України, за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 60
Закону № 2344-III за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт до автомобільних
перевізників застосовуються санкції
за: надання послуг з перевезень
пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений
статтями 39 та 48 цього Закону, штраф у
розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Позивачем як автомобільним
перевізником при наданні послуг з
перевезення вантажів не було
забезпечено наявність тахокарток,
відповідно здійснювалися перевезення
без даних документів, оформлення та
наявність якого у водія передбачена
чинним законодавством України.

Вказані порушення становлять склад
господарського правопорушення,
передбаченого абзацом з частини 1
статті 60 Закону № 2344-III і тягнуть
накладення штрафу у розмірі 1700 грн.

Стосовно посилання позивача на те, що
обов'язок мати тахокартку міститься у
статті 53 Закону № 2344-III, яка регулює
правовідносини щодо міжнародних
перевезень, не приймається судом, з
огляду на таке.

Під час рейдової перевірки встановлено
порушення статті 48 Закону № 2344-III, яка
встановлює обов'язковість мати інші
документи, передбачені законодавством,
тобто документи визначені Інструкцією
з використання контрольних пристроїв
(тахографів) на автомобільному
транспорті, затвердженої Наказом
Міністерства транспорту та зв'язку
України 24.06.2010 N 385 та зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 20 жовтня
2010 р. за N 946/18241, наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 07.06.2010
р. №340 «Про затвердження Положення про
робочий час і час відпочинку водіїв
колісних транспортних засобів», який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 14 вересня 2010 р. за N 811/18106 та
Порядком здійснення державного
контролю на автомобільному транспорту,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 листопада 2006 р. N
1567.

Вище перелічені нормативно-правові
акти встановлюють обов'язок
перевізників вантажів мати повірені
тахографи та вести тахокартки,
оскільки від дотримання даних норм
залежить дотримання на дорозі прав
інших учасників дорожнього руху. Не
дотримання водієм норм обліку робочого
часу водія може привести до
дорожньо-транспортної пригоди.

Також суд не приймає посилання
позивача про те, що пунктом 8 Порядку
визначено вичерпний перелік
документів, які під час перевірки
можуть вимагати перевіряючи, і згідно
якого позивачем були надані усі
документи.

Так, пункт 8 Порядку здійснення
державного контролю на автомобільному
транспорту, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 8
листопада 2006 р. N 1567 встановлюється межі
проведення комплексної перевірки
суб'єкта господарювання, проте,
перевіряючими особами здійснено не
комплексну, а рейдову перевірку, що
підтверджується направленням на
здійснення перевірки від 16.04.2014 р.
(а.с.45).

Пунктом 15 Порядку здійснення
державного контролю на автомобільному
транспорті визначено, що під час
проведення рейдової перевірки
перевіряється виключно: наявність
визначених статтями 39 і 48 Закону
документів, на підставі яких
здійснюються перевезення
автомобільним транспортом, що і було
перевірено перевіряючими особами.

Отже, перевіряючими особами при
проведенні рейдової перевірки була
перевірена наявність документів,
визначених статтею 48 Закону № 2344-III.

Крім того, не приймаються судом до
уваги посилання позивача щодо не
здійснення виклику позивача на розгляд
матеріалів перевірки, оскільки
відповідач надав суду копії поштового
відправлення про направлення
запрошення на розгляд справи, проте,
останнє повернулось до інспекції із
зазначенням пошти «за закінченням
строку зберігання» (а.с.42).

Суд дійшов висновку, що відповідач при
прийнятті оскаржуваного рішення діяв
на підставі та в межах повноважень
визначених законом та при останнього
врахував усі обставин, що мали бути ним
враховані при вирішенні питання про
притягнення позивача до
відповідальності.

Враховуючи правомірність висновків
відповідача, в задоволенні
адміністративного позову належить
відмовити з підстав його
необґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 2,17, 94, 158 - 163 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні
адміністративного позову фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до управління
Укртрансінспекції у Кіровоградській
області про визнання протиправним та
скасування рішення в повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний
код НОМЕР_1, Кіровоградська область,
м.Олександрія, вул.Знам'янська,159, 28000) до
Державного бюджету України судовий
збір у сумі 1644 (одна тисяча шістсот
сорок чотири) гривні 30 копійок.

Постанова суду набирає законної
сили в порядку, передбаченому статтею
254 КАС України.

Постанова суду може бути
оскаржена до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
шляхом подачі, протягом десяти днів з
дня проголошення постанови суду,
апеляційної скарги через
Кіровоградській окружний
адміністративний суд, з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови
виготовлено 09 липня 2014 р.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду
Г.П.Нагібіна