Справа № 823/1614/14
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року
справа № 823/1614/14

м. Черкаси

12 год. 25 хв.

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

при секретарі - Рахліній В.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача
реєстраційної служби Черкаського
міського управління юстиції
Черкаської області Шуляк-Гончаренко
С.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до реєстраційної служби
Черкаського міського управління
юстиції Черкаської області про
визнання незаконним та скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1, в якій остання
просить зобов'язати реєстраційну
службу Черкаського міського
управління юстиції Черкаської області
зареєструвати за нею право власності
на частку домоволодіння, що становить
21/50, розташованого в АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує
на те, що 03.03.2014р. державним
реєстратором прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Черкаського МУЮ
Ткаченко В.Г. прийнято рішення № 11342297
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень (щодо проведення
державної реєстрації права приватної
власності на частку домоволодіння, що
становить 21/50, розташованого в АДРЕСА_1
за ОСОБА_1.). Причиною відмови в
державній реєстрації прав стало те, що
подані документи не відповідають
вимогам, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.
Зазначене твердження позивач вважає
хибним та вказує, що воно ґрунтується
на припущеннях відповідача, оскільки
для державної реєстрації права
власності на вищевказану частку
домоволодіння нею було подано
відповідний пакет документів, який в
повній мірі підтверджує, що ОСОБА_1
належить саме 21/50 частини
вищевказаного домоволодіння.

Позивач в судовому засіданні
адміністративний позов підтримала в
повному обсязі та просила його
задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала
повністю, з підстав, викладених в
запереченні, та зазначила, що діями
державного реєстратора прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Черкаського МУЮ Ткаченко В.Г.
(прийняття рішення про відмову в
державній реєстрації прав від 03.03.2014р.
№ 11342297) права та інтереси ОСОБА_1 жодним
чином порушені не були, оскільки в
поданих документах, а саме: у свідоцтві
про право власності вказана частка
особистої власності ОСОБА_1 на
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 - 21/50,
а в довідці КП «ЧООБТІ» щодо
зареєстрованого права власності,
станом на 01.01.2013р. вказана частка
позивачки у праві власності на
зазначене домоволодіння становить 13/150.
Тобто, вказані документи суперечать
одне одному та не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, а
отже відмова в державній реєстрації
прав від 03.03.2014р. є законною
обґрунтованою та такою, що відповідає
вимогам Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

З огляду на вказані обставини,
відповідач просила відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши подані документи і
матеріали, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у відповідності
до свідоцтва про право власності на
домоволодіння № 87 від 24.04.1997р. (а.с.8),
ОСОБА_1 належить 21/50 частина
домоволодіння, що знаходиться в
АДРЕСА_1.

В подальшому, ухвалою Придніпровського
районного суду м. Черкаси від 04.01.2003р.
(а.с.7) було затверджено мирову угоду,
укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, згідно
якої остання сплачує ОСОБА_4 за належну
йому 1/3 частину будинку (розташованому
в АДРЕСА_1) п'ять тисяч гривень та
приймає у свою власність зазначену
частину домоволодіння, а ОСОБА_4
отримує вказану суму та відмовляється
від належної йому 1/3 частини
домоволодіння за вищевказаною адресою,
яка належить йому по заповіту (після
смерті ОСОБА_5.) та визнає за ОСОБА_1
право власності на вказану частину
домоволодіння.

12.11.2013р. КП «ЧООБТІ» було видано ОСОБА_1
довідку № 9825в (а.с.14), у відповідності до
якої станом на 01.01.2013р. домоволодіння
АДРЕСА_1 зареєстровано у Черкаському
обласному об'єднаному бюро технічної
інвентаризації, з наступним розподілом
часток за: ОСОБА_6 (частка 29/50); ОСОБА_5
(частка 1/3); ОСОБА_1 (частка 13/150).

Для оформлення за собою права
приватної власності на вищевказаний
житловий будинок (а саме на 21/50 її
частини), ОСОБА_1 звернувся до
реєстраційної служби Черкаського
міського управління юстиції із
відповідною завою та пакетом
документів для державної реєстрації
прав та їх обтяжень.

03.03.2014р. державний реєстратор прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Черкаського міського управління
юстиції Черкаської області Ткаченко
В.Г. прийняла рішення № 11342297 (а.с.15), яким
ОСОБА_1 було відмовлено в державній
реєстрації прав та їх обтяжень, в
зв'язку з тим, що подані документи не
відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують, а саме: у свідоцтві про
право власності вказана частка
особистої власності ОСОБА_1 на
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 - 21/50,
а в довідці КП «ЧООБТІ» щодо
зареєстрованого права власності,
станом на 01.01.2013р. вказана частка
позивачки у праві власності на
зазначене домоволодіння - 13/150.

Вважаючи дії державного реєстратора по
прийняттю рішення від 03.03.2014р. про
відмову в державній реєстрації прав та
їх обтяжень протиправними, а саме
рішення таким, що прийняте з
порушеннями вимог Закону України «Про
державну реєстрацію речових права на
нерухоме майно та їх обтяжень», позивач
звернулася до суду за захистом
порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з
наступного.

Закон України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-IV (далі -
Закон № 1952) визначає правові,
економічні, організаційні засади
проведення державної реєстрації
речових та інших прав, які підлягають
реєстрації за цим Законом, та їх
обтяжень і спрямований на забезпечення
визнання та захисту державою цих прав,
створення умов для функціонування
ринку нерухомого майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону № 1952,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 4 Закону № 1952,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно; право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; інші речові права
відповідно до закону; податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Частиною 2 ст. 9 Закону № 1952 передбачені
повноваження державного реєстратора
при здійсненні державної реєстрації
прав та їх обтяжень, зокрема:
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями; приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Суд наголошує, що ст. 15 Закону № 1952
визначено порядок проведення
державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Зокрема, ч. 1 зазначеної статті
визначено, що державна реєстрація прав
та їх обтяжень проводиться в такому
порядку:1) прийняття і перевірка
документів, що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
реєстрація заяви; 2) встановлення факту
відсутності підстав для відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та/або їх
обтяжень; 3) прийняття рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, відмову в ній або зупинення
державної реєстрації; 4) внесення
записів до Державного реєстру прав; 5)
видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952
зазначено, що у державній реєстрації
прав та їх обтяжень може бути
відмовлено у разі, якщо подані
документи не відповідають вимогам,
встановленим цим Законом, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Проаналізувавши зазначені норми
Закону № 1952, суд дійшов висновку, що
державний реєстратор прав на нерухоме
майно, перевіривши заяву та подані
документи, встановивши наявність
підстав для відмови в державній
реєстрації прав, що визначені ст. 24
даного Закону, зобов'язаний прийняти
рішення про відмову в такій реєстрації
прав.

З урахуванням вказаного, суд критично
оцінює доводи позивача, що державний
реєстратор прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Черкаського МУЮ
Ткаченко В.Г. безпідставно відмовила їй
в державній реєстрації права приватної
власності на 21/50 частку домоволодіння
за розташованого в АДРЕСА_1, та зазначає
наступне.

Судом встановлено, що у відповідності
до свідоцтва про право власності на
домоволодіння № 87 від 24.04.1997р., ОСОБА_1
належить 21/50 частина домоволодіння
розташованого в АДРЕСА_1. Крім цього, за
ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 04.01.2003р., позивачка
за мировою угодою прийняла у власність
також ще 1/3 частину вказаного
домоволодіння.

В судовому засіданні була досліджена
також довідка КП «ЧООБТІ» від 12.11.2013р. №
9825в, в якій значиться, що станом на
01.01.2013р. спірне домоволодіння належить
трьом особам: ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_1,
з відповідним розподілом часток - 29/50, 1/3
та 13/50.

З урахуванням дослідження
вищевказаних документів, суд дійшов
висновку, що їх відомості по
визначенню частки ОСОБА_1 у спірному
домоволодінні різняться між собою, та
не дають змоги встановити, яка саме
частка домоволодіння належить
останній.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 для
проведення державної реєстрації прав
були надані документи, які суперечать
одне одному та не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, а
також беручи до уваги, що у
відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону № 1952
державний реєстратор прав не наділений
правом вносити зміни в документи, які
подаються для державної реєстрації, а
лише вправі перевіряти їх на
відповідність заявленим вимогам, то
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Черкаського міського управління
юстиції Черкаської області Ткаченко
В.Г. від 03.03.2014р. № 11342297, яким позивачці
відмовлено в державній реєстрації прав
та їх обтяжень, є законним,
обґрунтованим та таким, що відповідає
вимогам Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій, чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що відповідач довів, що під
час вчинення дій, з приводу яких подано
позов, він діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, а тому вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 159 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, яка підлягає поданню до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
складення постанови в повному обсязі. У
разі застосування судом частини 3
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. Якщо суб'єкта владних
повноважень у випадках та порядку,
передбачених частиною 4 статті 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 07
липня 2014 року.