Справа № 127/5708/14-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 127/5708/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Саблук С.А.
Суддя-доповідач: Совгира Д. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

при секретарі: Сокольвак Ю.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України у
м. Вінниці на постанову Вінницького
міського суду Вінницької області від
28 березня 2014 року та додаткову
постанову від 28 квітня 2014 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці про визнання неправомірною
відмови у перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького
міського суду Вінницької області з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці про визнання неправомірною
відмови у перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці.

Постановою Вінницького міського суду
Вінницької області від 28.03.2014 року
позов задоволено: визнано
протиправними дії та бездіяльність
щодо не здіснення перерахунку та
відмову відповідача здійснити ОСОБА_2
перерахунок щомісячного довічного
грошового утримання; зобов'язано
відповідача здійснити щодо ОСОБА_2
перерахунок довічного грошового
утримання, виходячи із розміру
працюючого судді апеляційного суду
Вінницької області, починаючи з 29
серпня 2013 року.

Однак, 28 квітня 2014 року Вінницьким
міським судом Вінницької області
прийнято додаткову постанову, якою
резолютивну частину постанови
Вінницького міського суду Вінницької
області від 28.03.2014 р. змінено, а саме:
визнано протиправними дії та
бездіяльність щодо нездійснення
перерахунку та відмову управління
Пенсійного Фонду України в м. Вінниці
здійснити позивачу перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання; зобов'язано управління
пенсійного фонду України в м. Вінниці
здійснити щодо ОСОБА_3, перерахунок
довічного грошового утримання,
виходячи із розміру працюючого судді
апеляційного суду Вінницької області,
починаючи з 03.03.2012 р.

Не погоджуючись із рішеннями суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказані рішення та прийняти
нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги відповідача та
просив суд залишити її без задоволення,
а постанови Вінницького міського суду
Вінницької області від 28 березня 2014
року та від 28 квітня 2014 року - без змін.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явилася, на адресу суду
надіслала заяву про розгляд справи без
її участі, в порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, які прибули в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є професійним суддею у
відставці, з 3 березня 2010 року перебуває
на обліку в управлінні Пенсійного
фонду України в м. Вінниці та отримує
довічне грошове утримання судді у
відставці. Також встановлено, що
позивач звертався до відповідача з
заявою про перерахунок довічного
грошового утримання, проте йому було
відмовлено, посилаючись на те, що
перерахунок довічного грошового
утримання судді у відставці стосується
лише суддів Конституційного Суду
України. Згідно наданих до матеріалів
справи довідок Апеляційного суду
Вінницького області від 12.02.2014 р.
№181/5/2014, № 180/5/2014, №179/5/2014, №178/5/2014
заробітна плата, яка враховується при
призначенні (перерахунку) довічного
грошового утримання позивача, складає -
за грудень 2013 року - 24 116,40 грн.; з 01.01.2013 р.
по 30.11.2012 р. - 22 710,60 грн.; за грудень 2012 рік
- 17962,20 грн.; з 01.10.2012 р. по 30.11.2012 року
складає 22 17708,40 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів частково погоджується з
посиланнями відповідача, з таких
підстав.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого суд
вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 ст. 126 Конституції України
передбачено, що незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.
При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової
влади, загальний порядок забезпечення
діяльності судів та інші питання
судоустрою і статусу суддів
урегульовані Законом України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07 липня
2010 року.

Гарантії незалежності суддів
закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою незалежність
судді забезпечується окремим порядком
фінансування та організаційного
забезпечення діяльності судів,
установленим законом, належним
матеріальним та соціальним
забезпеченням судді.

Частиною 1 ст. 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів"
встановлено, що судді, який вийшов у
відставку, при досягненні пенсійного
віку виплачується пенсія на умовах,
передбачених статтею 37 Закону України
"Про державну службу", або за його
вибором, щомісячне довічне грошове
утримання.

Згідно з ч. 3 ст. 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" щомісячне
довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання,
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання.

Частиною 4 ст. 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів"
передбачено, що у разі зміни розміру
грошового утримання діючих суддів
Конституційного Суду України
відповідно здійснюється перерахунок
раніше призначеного щомісячного
довічного грошового утримання.
Перерахунок щомісячного довічного
грошового утримання здійснюється з
усієї суми заробітної плати діючих
суддів Конституційного Суду України з
дня виникнення права на відповідний
перерахунок.

Таким чином, розмір довічного
грошового утримання безпосередньо
пов'язаний із розміром заробітної
плати суддів відповідних судів.

Як зазначив Конституційний Суд України
у мотивувальній частині рішення від 14
грудня 2011 року № 18-рп/2011, щомісячне
довічне грошове утримання судді є
самостійною гарантією незалежності
судді та складовою його правового
статусу. Правова природа щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці та щомісячного грошового
утримання працюючого судді є
однаковою, а самі ці поняття -
однорідними та взаємопов'язаними.
Щомісячне грошове утримання судді,
який, маючи право на відставку,
продовжує працювати на посаді судді,
встановлюється у зв'язку з виконанням
ним своїх обов'язків щодо здійснення
незалежного, неупередженого та
справедливого правосуддя, а щомісячне
довічне грошове утримання судді у
відставці є належним утриманням цього
судді після припинення виконання ним
своїх професійних обов'язків та
особливою формою його соціального
забезпечення.

В свою чергу, норми статті 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" безпосередньо пов'язують
виплату довічного грошового утримання
судді у відставці з грошовим
утриманням судді, який працює на
посаді, яку займав позивач до виходу у
відставку, що зумовлює проведення
перерахунку довічного грошового,
утримання судді у відставці при зміні
розміру суддівської винагороди
працюючого судді.

Згідно з ч. 5 ст. 109 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" за суддею
звільненого за його заявою у відставку
зберігається звання судді та гарантії
недоторканості, встановлені для суддів
до виходу у відставку. Відтак, працюючі
судді та судді у відставці судів
загальної юрисдикції не повинні
ставитися у менш вигідне становище в
питання пенсійного забезпечення, а
саме - нарахування та виплати довічного
грошового утримання суддям у відставці
порівняно з суддями Конституційного
Суду України.

Вказана правова позиція викладена в
рішенні Конституційного Суду України
№ З-рн/2013 від 03 червня 2013 року.

У відповідності до ст. 6.4. Європейської
хартії про статус суддів суддя, що
досяг встановленого законом віку для
виходу у відставку з суддівської
посади, яку займав протягом певного
часу, повинен отримувати пенсію по
виходу у відставку, рівень якої повинен
бути як можна ближче до рівня останньої
заробітної плати в якості судді.

Статтею 5 КАС України передбачено, що
адміністративне судочинство
здійснюється відповідно як до Законів
України, так і міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.
Звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Посилання відповідача, що Законом
України "Про судоустрій і статус
суддів" не передбачено проведення
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання суддям, які
виплачуються органами Пенсійного
фонду України, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки згідно п. 1.2.
ч. 1 Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах від 30 квітня
2002 № 8-2, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 21 травня 2002 року,
відповідач у своїй діяльності
керується Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, Положенням
про Пенсійний фонд України,
затвердженим Указом Президента
України від 01 березня 2001 року №121,
постановами правління та наказами
Фонду, наказами та розпорядженнями
регіональних управлінь.

Наведеним положенням держава
делегувала Пенсійному фонду України
право призначати, виплачувати та
перераховувати щомісячне грошове
утримання суддям у відставці.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
наявність у позивача права на
перерахунок довічного грошового
утримання судді у відставці в розмірі,
встановленому ст. 129, ч. 3 ст. 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів".

Проте, колегія суддів вважає за
необхідне вказати на те, що позовну
заяву ОСОБА_2 про перерахунок пенсії за
період з 05.03.2012 року по 20.09. 2013 року
необхідно залишити без розгляду у
зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Згідно частини 2 статті 99 КАС України
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про пропущення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Дана норма закону означає, що за
загальним правилом перебіг строку на
звернення до адміністративного суду
розпочинається від дня виникнення
права на адміністративний позов, тобто
коли особа дізналася або могла
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Враховуючи, що законодавець визначив
можливість суду першої інстанції при
вирішенні питання про відкриття
провадження у справі вирішувати
одночасно і питання про поважність
причини пропуску строку звернення до
суду поновлення строків, за наслідками
якого суд, якщо не знайде підстав для
визнання таких причин поважними,
залишає адміністративних позов без
розгляду, що в свою чергу не позбавляє
особу права на повторне звернення до
суду з аналогічними вимогами.

Таким чином, враховуючи положення ч. 2
ст. 99 КАС України, порушенні права
позивача підлягають захисту за період
з 21.09.2013 року, оскільки позов подано до
суду 21.03.2014 року.

При цьому колегія суддів зауважує, що
як вбачається з матеріалів справи, про
порушення своїх прав позивач повинен
був знати ще 05.03.2012 року, оскільки
позивач звернувся до управління
Пенсійного фонду України у м. Вінниці
05.03.2012 року з заявою по перерахунок
пенсії. Проте до суду звернувся лише в
21.03.2014 року, тобто з пропуском
шестимісячного строку звернення до
суду. При цьому позивачем не надано
жодного належного та допустимого
доказу в підтвердження поважності
причин пропуску строку звернення до
суду з адміністративним позовом.

Так, позивачем долучено до матеріалів
справи виписку з історії хвороби №10961,
в якій вказано, що ОСОБА_2 перебував у
стаціонарі в Міській клінічній лікарні
№1 з 22.12.2010 року по 30.12.2010 року на
лікуванні, виписку з історії хвороби
№1873, з якої видно що позивач знаходився
у відділенні терапії ВОСКДРЗН з 06.08.2013
року по 22.08.2013 року, виписку з історії
хвороби №102/2753 в якій зазначено, що
ОСОБА_3 знаходився на лікуванні в
урологічному відділені МКЛ №2 з 03.01.2012
року по 18.01.2012 року та з 19.03.2012 року по
30.03.2012 року.

Згідно із ст.70 КАС України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону,
судом при вирішенні справи не беруться
до уваги.

Обставини, які за законом повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Однак, колегія суддів апеляційної
інстанції вищезазначені докази до
уваги не беруться, оскільки дані
виписки не являються належними та
допустимими доказами у справі, а також
не підтверджують поважності причин
пропуску строку звернення до суду з
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що вимоги заявлені
позивачем за межами строків звернення
до адміністративного суду, слід
залишити без розгляду.

Крім того, як встановлено судом першої
інстанції, 28.03.2014 року Вінницьким
міським судом Вінницької області
винесено рішення по справі №127/5708/14-а за
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в м. Вінниці
про визнання дій протиправними та
перерахунок грошового утримання судді.
Разом з цим, в даному рішенні не було
вирішено заяву позивача про поновлення
пропущеного строку звернення до суду.

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції 28.04.2014 року виніс додаткову
постанову, якою змінив резолютивну
частину постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
28.03.2014 року.

Колегія суддів не погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.168 КАС України суд,
що ухвалив судове рішення, може за
заявою особи, яка брала участь у справі,
чи з власної ініціативи прийняти
додаткову постанову чи постановити
додаткову ухвалу у випадках, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з
приводу якої досліджувалися докази, чи
одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення;

3) судом не вирішено питання про судові
витрати.

Тобто, суд перевіривши доводи заяви та
докази, що їх підтверджують, може
прийняти додаткову постанову.

Частина перша статті 161КАС України
визначає, що під час прийняття
постанови суд вирішує, зокрема, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів.

Згідно із ст.11 КАС України суд вживає
передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення
та витребування доказів з власної
ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які
беруть участь у справі, подати докази
або з власної ініціативи витребувати
докази, яких, на думку суду, не вистачає.

В матеріалах справи міститься заява
ОСОБА_3 про поновлення пропущеного
строку звернення до суду, однак суд
першої інстанції при прийняті
додаткової постанови від 28.04.2014 року не
в повному обсязі дослідив докази, які
являються підставою для задоволення
заяви про поновлення пропущеного
строку звернення до суду. Тобто, суд
фактично не перевіривши поважності
причин пропуску звернення до суду,
задовольнив вказану заяву позивача,
чим порушив вищенаведені положення КАС
України щодо оцінки доказів.

Крім того, колегія суддів апеляційної
інстанції зауважує, що при винесені
додаткової постанови від 28.04.2014 року
суд першої інстанції керувався нормами
Цивільно - процесуального кодексу
України, що являється безпідставним та
не припустимим при вирішення вказаної
адміністративної справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
передчасного висновку задовольнивши
адміністративний позов в указаний
спосіб, оскільки вірним способом
захисту порушених прав позивача буде
визнання дій протиправними та
зобов'язання провести перерахунок та
виплату щомісячного довічного
утримання судді у відставці відповідно
до вимог ч. 3 ст. 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" з
урахуванням заробітної плати,
працюючого судді з 21 вересня 2013 року по
день припинення такого права.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
першої інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у м. Вінниці
задовольнити частково.

Постанови Вінницького міського суду
Вінницької області від 28 березня 2014
року та від 28 квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці про визнання неправомірною
відмови у перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці, - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_2 про перерахунок
пенсії за період з 05.03.2012 року по 20.09.2013
року залишити без розгляду.

Позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову
управління Пенсійного фонду України у
м. Вінниці щодо перерахунку та виплати
щомісячного довічного грошового
утримання судді апеляційного суду
Вінницької області у відставці ОСОБА_2
в розмірі 90% заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України у м. Вінниці здійснити
перерахунок та виплату щомісячного
довічного грошового утримання судді
апеляційного суду Вінницької області у
відставці ОСОБА_2 в розмірі 90%
заробітної плати працюючого на
відповідній посаді судді відповідно до
довідок апеляційного суду Вінницької
області, починаючи з 21 вересня 2013 року
до втрати такого права.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному
обсязі "14" липня 2014 р. .

Головуючий
Совгира Д. І.

Судді
Білоус О.В.

Курко О. П.