Справа № 2а-3818/12/1470
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2014 р.
К/800/16524/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Заїки М.М., Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 9 листопада
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 січня 2014 року по справі №
2а-3818/12/1470

за позовом Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту

інвалідів

до Публічного акціонерного
товариства «Миколаївська

теплоелектроцентраль»

(далі - ПАТ «Миколаївська
теплоелектроцентраль»)

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2012 року Миколаївське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до суду з
позовом до ПАТ «Миколаївська
теплоелектроцентраль» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 571570,48 грн. за невиконання
нормативу робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів у 2011
році та пені у розмірі 9716,35 грн.

На обґрунтування позову послалося на
те, що відповідач на порушення статті 19
Закону України від 21 березня 1991 року №
875-ХІІ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» (далі
- Закон № 875-ХІІ) не забезпечив
установленого законодавцем нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, а відтак відповідно до
статті 20 цього Закону відповідач має
сплатити
адміністративно-господарські санкції
та пеню.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду
від 9 листопада 2012 року, залишеною
без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 січня 2014 року, у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, позивач подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог Миколаївського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення з ПАТ
«Миколаївська теплоелектроцентраль»
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 571570,48 грн. за невиконання
нормативу робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів у 2011
році та пені у розмірі 9716,35 грн., суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що відповідач ужив
усіх залежних від нього заходів щодо
утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, а тому
відсутні підстави для притягнення його
до відповідальності.

Суд касаційної інстанції такі висновки
судів вважає передчасними з огляду на
наступне.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII
встановлено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону
України від 1 березня 1991 року
№ 803-XII «Про зайнятість населення» (далі
- Закон № 803-XII) підприємства, установи і
організації незалежно від форми
власності зобов'язані щомісяця
подавати місцевим центрам зайнятості
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Згідно Інструкції щодо заповнення
форми звітності № 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій», затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України
від 19 грудня 2005 року № 420 та
зареєстрованій в Міністерстві юстиції
України 21 грудня 2005 року за №
1534/11814, підприємства, установи і
організації, їх структурні підрозділи
та філії незалежно від форм власності
та господарювання повинні за наявності
вакансій у повному обсязі подавати
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій) центрам
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платника страхових внесків.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною 1 статті 20 зазначеного Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
яка використовує найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

З аналізу зазначених норм чинного
законодавства вбачається, що на
відповідача покладено лише обов'язок
створення робочих місць та
інформування про це органів
зайнятості, у порядку, встановленому
вищезазначеним нормативним актом.

Єдиним належним доказом, який свідчить
про інформування органів зайнятості
про наявність вільних робочих місць
для інвалідів є звіт форми № 3-ПН.

Судами під час розгляду справи не
надано належної оцінки доводам
позивача про правомірність
застосування до ПАТ «Миколаївська
теплоелектроцентраль»
адміністративно-господарських
санкцій, оскільки відповідач не
виконав обов'язку надавати державній
службі зайнятості інформацію про
наявність вільних робочих місць для
інвалідів, як це передбачено частиною 3
статті 18 Закону № 875-ХII та частиною 4
статті 20 Закону № 803-XII, а саме
відповідач у звітах про наявність
вакансій для інвалідів за формою № 3-ПН
заявляв вакансії для працевлаштування
інвалідів у обсязі меншому за
необхідний для виконання нормативу.
Так, замість необхідних 13 вакансій у
березні та червні 2011 відповідачем
заявлено 9, у квітні 2011 - 8, у травні та
серпні 2011 - 11, у липні 12, а у січні 2011 ПАТ
«Миколаївська теплоелектроцентраль»
зазначений звіт до центру зайнятості
взагалі не подавало.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають права досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, оскаржувані
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати все вище
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи та прийняти обґрунтоване і
законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду
від 9 листопада 2012 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 січня 2014
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий

Ємельянова В.І.

Судді

Заїка М.М.

Рецебуринський Ю.Й.