Справа № 810/184/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2014 р. м. Київ
К/800/25059/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СТ Енергобуд» на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2013 року
по справі № 810/184/13-а за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СТ Енергобуд» до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Київської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «СТ Енергобуд»
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Київської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №1 та №1
від 24.10.2012 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 25.02.2013 року
у даній справі позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2013 року
скасовано постанову Київського
окружного адміністративного суду від
25.02.2013 року та прийнято нове рішення про
відмову у задоволенні позову з мотивів
безпідставності заявлених вимог.

Не погодившись із постановою суду
апеляційної інстанції, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04.04.2013 року як таку, що прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та залишити без
змін постанову суду першої інстанції,
оскільки скаржник вважає її такою, що
прийнята з правильним застосуванням
норм чинного законодавства.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що ДПІ у
Києво-Святошинському районі Київської
області ДПС провела документальну
виїзну позапланову перевірку з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства при взаємовідносинах
позивача з ТОВ «Ліга Груп» та ТОВ
«Респект-2000» за весь період діяльності,
за результатами якої встановлені
порушення позивачем пп.14.1.27 та пп.14.1.36
п.14.1 ст.14, пп.138.1.1 п.138.1 п.138.2 ст.138, пп.139.1.9
п.139 ст.139, п.185.1 ст.185, п.188.1 ст. 188, п.198.2 та
п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 та п.200.2 ст.200 ПК
України та прийняті спірні податкові
повідомлення-рішення №1, яким
позивачу було донараховано ПДВ на суму
79110,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції
на суму 19777,50 грн., №1, яким
позивачу було донараховано податок на
прибуток на суму 90977,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що спірні податкові
повідомлення-рішення прийняті
відповідачем правомірно.

Однак, з такими висновками
апеляційного суду колегія суддів не
погоджується з огляду на таке.

У п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України встановлено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат операційної діяльності та інших
витрат.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1, п.138.6 наведеної
статті витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати. Собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

За приписами п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Відповідно до п. 138.4 та п. 138.5 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг. Інші
витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку, з урахуванням
того, що датою здійснення витрат,
нарахованих платником податку у
вигляді сум податків та зборів,
вважається останній день звітного
податкового періоду, за який
проводиться нарахування податкового
зобов'язання з податку та збору.

За приписами п.139.1.9 ст. 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат - витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

У п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (
п.198.2 ст.198 цього Кодексу).

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

У п.198.6 наведеної норми визначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту (п.
201.10 ст. 201 ПК України).

При цьому, згідно з п. 201.8 ст. 201 ПК
України, право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Як було вірно встановлено судом першої
інстанції, факт здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами, виписаними
позивачу його контрагентами, в той же
час, акт перевірки не містить жодних
зауважень щодо їх змісту та інформації
про відсутність статусу платника
податку у контрагентів позивача станом
на дату їх виписки.

Доводи відповідача про нікчемність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентами, судом першої інстанції
правомірно не прийняті до уваги,
оскільки в матеріалах справи відсутні
докази на підтвердження такого факту.

Сам лише факт невідповідності
задекларованих постачальником товарів
(робі, послуг) податкових зобов'язань з
ПДВ розміру задекларованого
контрагентами такого постачальника
податкового кредиту з ПДВ з огляду на
приписи ПК України не може слугувати
достатньою підставою для висновку про
нікчемність укладених між ними
правочинів, позаяк названі особи в силу
приписів ПК України є окремими
платниками ПДВ, а відтак, згідно з
статтею 61 Конституції України мають
нести індивідуальну юридичну
відповідальність за вчинені ними
діяння.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин місцевий
адміністративний суд дійшов
обґрунтованого висновку щодо
необхідності задоволення позовних
вимог, правильно застосувавши норми
матеріального та процесуального права
до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

З огляду на вказані обставини колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку про
скасування постанови апеляційного
суду з підстав невідповідності її
нормам матеріального та
процесуального права, та залишенні в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220- 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд , -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «СТ
Енергобуд» задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2013 року
скасувати та залишити в силі постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 25.02.2013 року
по справі № 810/184/13-а.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та може
бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписРибченко А.О.