Справа № 815/3165/14
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

815/3165/14

Справа № 815/3165/14

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.

секретаря Швеця В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Колективного підприємства «Комунальник» до Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про зобов’язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

КП «Комунальник» двічі 15.04.2014 року та 02.06.2014 року зверталось до відповідача з проханням помилково перераховані суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно ст.43 ПК України повернути або перерахувати податки на землю і єдиний податок. Проте відповідач прохання не виконав, посилаючись на те, що об’єкт оподаткування на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є і готель.

Позивач не погоджується з висновками ОДПІ, оскільки п.265.2.1 ст.265 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування даним податком є об'єкт житлової нерухомості, у. т.ч. його частка. Пунктом 14.1.129 ст.14 Податкового Кодексу України визначено, що об’єкти житлової нерухомості – це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки та визначений перелік восьми типів житлової нерухомості, якій є вичерпним.

Таким чином, на думку позивача оподаткуванню підлягають житлові будівлі, та й лише тільки ті, які призначені для постійного проживання. Згідно ст.6 ЖК України для постійного проживання громадян призначаються житлові будинки. Поняття житлових будинків дано також ДБНВ 2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» - «одноквартирні та багатоквартирні, у тому числі спеціалізовані квартирні житлові будинки для осіб похилого віку і сімей з інвалідами та гуртожитки». Житлові приміщення у цих будинках призначені для цілорічного проживання.

В той же час пункт 3.3. ДБН В 22.20.2008 «Будівлі і споруди. Готелі.» дає визначення терміну готель - один із засобів розміщення, яке визначається згідно з вимогами "ТУ 4527, тут: будівля або комплекс приміщень для тимчасового розміщення перебування». Має номерний фонд, службу прийому, інші служби, що забезпечують надання готельних послуг».

Тобто готель не є житловим будинком для постійного проживання, а тому «об'єкт нерухомості» будівля громадського призначення (готель)», який розташований за адресою: Одеська 5л. м. Ізмаїл, проспект Суворова 54а, не є об'єктом оподаткування на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача вважав позовні вимоги необґрунтованими та зазначив, що підстав передбачених законом для повернення коштів позивачу у порядку ст.43 ПК Україні не має. Позивач подав 17.06.2014 року уточнюючи декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які проведені ОДПІ та на даний час проводяться камеральні перевірки.

Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, судом встановлено, що КП «Комунальник» 10.06.1993 року, знаходиться на податковому обліку в ОДПІ (а.с.49).

Позивач згідно свідоцтва про право нерухомості на нерухоме майно №54 від 06.01.2012 року є власником об’єкту «будівля громадського призначення (готель)», розташованого за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, будинок 54а (а.с.50).

У подальшому позивач прийшов до висновку, що ним неправильно віднесений належний йому на праві власності об’єкт нерухомості «будівля громадського призначення (готель)» до об’єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у зв’язку з чим позивач надав до ОДПІ уточнюючи податкові декларації з вказаного податку, а також звернувся 15.04.2014 року до відповідача зі зверненням, в якому навів мотиви з яких вважає, що належний йому на праві власності об’єкт нерухомості «будівля громадського призначення (готель)» розташованого за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, будинок 54а, не є об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та посилаючись на ст.43 ПК України просив помилково перераховану за цим податком перерахувати на податок на землю та єдиний податок (а.с.17).

ОДПІ листом від 16.05.2014 року повідомило позивача, що готелі, мотелі, бази відпочинку, санаторії тощо у випадку віднесення їх правовстановлюючими документами (документи, що підтверджують право власності, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно тощо) до житлового фонду, та які не підпадають під перелік об’єктів, зазначених у п.п.265.2.2 п.265.2. ст.265 ПКУ (а.с.18).

Листом ОДПІ від 04.06.2014 року позивачу відмовлено у задоволені заяви (а.с.51).

Правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються питань оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (місцевий податок), повернення помилково сплачених грошових коштів.

Суд вважає обґрунтованою позицію позивача, що він, як власник нерухомого майна – будівлі громадського призначення (готелю) не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому суд виходить з наступного.

Підпунктом 265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України визначено, що платником вказаного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об’єкта житлової нерухомості.

Згідно з пп.265.2.1 п.265.2 ст.265 ПК України об’єктом оподаткування є об’єкт житлової нерухомості, в тому числі його частка.

Саме поняття об’єкта житлової нерухомості міститься в пп.14.1.129 п.14.1 ст.14 ПК України, яка визначає значення понять, які вживаються у ПК України.

Згідно з пп.14.1.129 п.14.1 ст.14 ПК України об'єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки. Об'єкти житлової нерухомості поділяються на такі типи:

а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості;

б) житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;

в) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну;

г) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання;

ґ) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою;

д) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів;

е) садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків;

є) дачний будинок - житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку.

В зазначеній нормі міститься поняття дачного та садового будинку як об’єкту оподаткування. Поняття житлового фонду не визначено.

Згідно п.5.3 ст.5 ПК України терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Поняття житлового фонду визначено ст.4 Житлового кодексу України, згідно якої житловой фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. Житловий фонд включає: - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); - жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); - жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); - квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям.

В пп. 265.2.2 п.265.2 ст.265 ПК України визначений перелік об’єктів житлової нерухомості, які не є об’єктом оподаткування:

а) об'єкти житлової нерухомості, які перебувають у власності держави або територіальних громад (їх спільній власності);

б) об'єкти житлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;

в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;

г) садовий або дачний будинок, але не більше одного такого об'єкта на одного платника податку;

ґ) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать фізичним особам, які відповідно до закону мають статус багатодітних або прийомних, або малозабезпечених сімей, опікунів, піклувальників дітей, але не більше одного такого об'єкта на сім'ю, опікуна, піклувальника;

д) гуртожитки;

е) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину.

Таким чином, об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкти житлової нерухомості, поняття та типи, яких визначені з пп.14.1.129 п.14.1 ст.14 ПК України, за виключенням тих, які є об'єктами житлової нерухомості, проте не є об’єктом оподаткування, згідно з пп.265.2.2 п.265.2 ст.265 ПК України. При цьому положення ПК України при віднесенні до об’єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єктів житлової нерухомості, не пов’язує це з питанням постійного чи тимчасового проживання.

Аналізуючи вищезазначені норм законодавства суд дійшов до висновку, що готель не є об’єктом житлової нерухомості, а тому не є об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Судом також враховане, що Законом України «Про туризм» від 15.09.1995 року, Правилами користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджених наказом державної туристичної адміністрації №19 від 16.03.2004 року, визначено, що готель це підприємство будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, що складається з шести і більше номерів та надає готельні послуги з тимчасового проживання з обов'язковим обслуговування; готельна послуга - дії (операції) підприємства з розміщення споживача шляхом надання номера (місця) для тимчасового проживання в готелі, а також інша діяльність, пов'язана з розміщенням та тимчасовим проживанням. Готельна послуга складається з основних та додаткових послуг, що надаються споживачу відповідно до категорії готелю.

Згідно ст.22 Закону України «Про туризм» за договором на готельне обслуговування одна сторона (готель або інший суб'єкт, що надає послуги з розміщення) зобов'язується за дорученням іншої сторони (проживаючого) надати послуги по тимчасовому проживанню (ночівлі) у спеціально обладнаному жилому приміщенні (номері), виконати або організувати виконання інших визначених договором на готельне обслуговування послуг, пов'язаних з тимчасовим проживанням, а проживаючий зобов'язується сплатити за ці послуги встановлену плату.

ОДПІ у листах від 16.05.2014 року та від 04.06.2014 року на адресу позивача зазначило, що об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки будуть виступати готелі, мотелі, бази відпочинку, санаторії тощо у випадку віднесення їх правовстановлюючими документами (документи, що підтверджують право власності, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно тощо) до житлового фонду, та які не підпадають під перелік об’єктів, зазначених у п.п.265.2.2 п.265.2. ст.265 ПКУ. Проте в листах ОДПІ жодним чином не визначило доводів щодо віднесення або не віднесення до об’єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об’єкту, якій належить на праві власності позивачу, розташованому за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, будинок 54а, та якій зареєстрований як будівля громадського призначення (готель).

Жодних доводів в спростування тверджень позивач, що їх будівля не є об’єктом оподаткування вказаним податком, представник відповідача у судовому засіданні не навів.

Судом не встановлено підстав для віднесення об’єкту, якій належить на праві власності позивачу, розташованому за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, будинок 54а, та якій зареєстрований як будівля громадського призначення (готель), до об’єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Про це свідчить і те, що вказаний об’єкт не зареєстрований як будівля житлового фонду, у тому числі громадського житлового фонду.

При цьому суд також враховує положення ст.5 ПК України, якою визначено, що поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу (тобто відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства). У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Таким чином, оскільки саме відповідно до положень Податковому Кодексі України, якій визначає поняття об’єкта житлової нерухомості як об’єкта оподаткування, та ст.4 Житлового кодексу України, якій визначає поняття житлового фонду (таке поняття ПКУ не визначає) відсутні підстави до віднесення вищезазначеного об’єкту позивача до об’єкту житлової нерухомості у значенні застосування для регулювання правовідносин у сфері справляння податків, відповідно зазначений об’єкт, розташований за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, будинок 54а, та якій зареєстрований як будівля громадського призначення (готель) не є об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Статтею ст.42 ГК України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно ст.16 ПК України платник податків зобовязаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Статтею 54 ПК України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пп.14.1.115 та пп.14.1.182 п.14.1 ст.14ПК України надміру сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату; помилково сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов'язань. Суд вважає, що це стосується коштів по податковим зобов’язанням, які, зокрема, перераховані або не на той рахунок, або у неправильно визначеному розмірі.

Судом встановлено, що позивач подав декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в яких визначив свої податкові зобов’язання та сплачував їх як узгоджене податкове зобов’язання.

У зв’язку з чим суд вважає, що вказані кошти не мають статусу надміру або помилково сплачених грошових зобов’язань. Відповідно у відповідача відсутні були підстави для застосування положень ст.43 ПК України щодо коштів сплачених позивачем як узгоджене податкове зобов’язання.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя Катаєва Е.В.

07 липня 2014 року.