Справа № 9101/120594/2012
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2014 рокусправа № 2а-2620/10/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Шлай А.В.

суддів: Іванова
С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Криворізької південної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
квітня 2010 року у справі №2а-2620/10/0470 за
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Криворізької південної
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до суду з адміністративним
позовом, в якому просила визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Криворізької
південної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 12 лютого
2010 року №/0, яким визначено суму
податкового зобов'язання 167 202,00 грн. та
№/0, яким визначено суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних санкцій) 3125880,00
грн. В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що за результатами
перевірки складено акт від 05 лютого 2010
року №96/17-312/2- з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2006
року по 30 вересня 2009 року, в якому
зафіксовано порушення позивачем вимог
господарського та податкового
законодавства, в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності за 2007-2009 роки у розмірі 167202,00
грн. в тому числі: 2007 рік - 48207,00 грн.; 2008
рік -58170,00 грн.; 2009 рік -60825,00 грн.; податку
на додану вартість у розмірі 2083920,00 грн.,
у тому числі: 2007 рік -51620,00 грн.; 2008 рік
-1038100,00 грн.; 2009 рік - 994200,00 грн. На
підставі зазначеного акту 12 лютого 2010
року прийнято податкові
повідомлення-рішення №/0 та
№/0 в зв'язку з чим визначено суми
податкових зобов'язань за основним
платежем у сумі 167202,00 грн. та у сумі
2083920,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 1041960,00 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
квітня 2010 року адміністративний позов
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Південної
міжрайонної державної податкової
інспекції у м.Кривому Розі від 12 лютого
2010 року №/0 на суму 167 202,00 грн. та
від 12 лютого 2010 року №/0 на суму 3 125
880,00 грн. В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, Криворізька південна
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області звернулась
з апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.
Апелянт зазначає, що судом при
винесенні рішення по суті не враховано
всіх обставин, що мають значення для
справи.

У судовому засіданні сторони доводи,
викладені в апеляційній скарзі та
запереченнях на неї підтримали в
повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги,
дійшла висновку про відсутність
підстав для її задоволення, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
на підставі письмових доказів, що
містяться в матеріалах справи, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1
зареєстрована Виконавчим комітетом
Дзержинської районної ради м.Кривого
Рогу від 15 липня 2003 року, перебуває на
податковому обліку як платник єдиного
податку з 28 липня 2003 року. Протягом
періоду з 01 січня 2006 року по 30 вересня
2009 року позивач здійснювала оптову
торгівлю кабельно-провідною
продукцією та надавала комісійні
послуги за: договором комісії від 19
серпня 2003 року, укладеному між нею та
ПНВП "ЕлеКОМ"; договором поруки №34 від 31
липня 2004 року укладеному з Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Зеніт-Імпекс"; договором комісії №4 від
01 липня 2008 року та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Зеніт-Імпекс"; №63П-06 від 06 лютого 2006
року, №95П-07 від 05 лютого 2007 року, №18П-08
від 23 січня 2008 року укладені між
Закритим акціонерним товариством
завод "Південкабель" (Продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Зеніт-Імпекс". На
підставі направлень від 15 січня 2010 року
№14/17-3 та від 27 січня 2010 року №57/17-3,
виданих відповідачем проведена
планова виїзна перевірка Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1. За
результатами перевірки складено акт
від 05 лютого 2010 року №96/17-312/2- з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2009
року, в якому зафіксовано порушення
вимог господарського та податкового
законодавства, в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності за 2007-2009 роки у розмірі 167202,00
грн. в тому числі: 2007 рік - 48207,00 грн.; 2008
рік -58170,00 грн.; 2009 рік -60825,00 грн.; податку
на додану вартість у розмірі 2083920,00 грн.,
у тому числі: 2007 рік -51620,00 грн.; 2008 рік
-1038100,00 грн.; 2009 рік - 994200,00 грн. На
підставі зазначеного акту 12 лютого 2010
року прийнято податкові
повідомлення-рішення №/0 та
№/0 в зв'язку з чим визначено суми
податкових зобов'язань за основним
платежем у сумі 167202,00 грн. та у сумі
2083920,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 1041960,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції та
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітність
суб'єктів малого підприємництва»
визначено коло осіб, які мають право
перебувати на спрощеній системі
оподаткування, обліку та звітності.
Зокрема, в абз.1 вказаної статті
зазначено, що спрощена система
оподаткування запроваджується для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів
їх, сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень за календарний рік.

Згідно абзацу 5 статті 1 Указу «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітність суб'єктів малого
підприємництва», виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або (та) в касу за здійснення операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг). Тобто, застосовується касовий
метод обчислення виручки, при якому
враховуються всі надходження коштів,
отримані на розрахунковий рахунок та
(або) в кассу. При цьому, нормами Указу
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітність суб'єктів малого
підприємництва» не встановлено жодних
особливостей для платників єдиного
податку, які здійснюють продаж
продукції за договорами комісії, щодо
віднесення отриманих на рахунок та
(або) в касу грошових коштів до складу
виручки. Виходячи зі змісту Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва», всі кошти, які
надійшли на рахунок та (або) у касу
платника єдиного податку за продаж
продукції за договором комісії,
незалежно від того, кому належать ці
кошти (продавцю товару чи власнику
товару, який за договором комісії
доручив здійснити його продаж), мають
бути обліковані як виручка. Таким
чином, сума, фактично отримана
суб'єктом підприємницької діяльності -
платником єдиного податку за
реалізований товар та за здійснення
операцій по наданню послуг за
договором комісії, яка включає в себе і
суму винагороди, є виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг). Ставки єдиного податку для
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб встановлюються
місцевими радами залежно від виду
діяльності, є фіксованими і не залежать
від розміру виручки фізичної особи -
платника єдиного податку в межах
дозволеного Указом її обсягу - 500000,00
грн.

Статтею 2 Указу «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітність
суб'єктів малого підприємництва»
передбачено, що до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками
звітного року платника не включаються
доходи, що обкладаються єдиним
податком. Особливу увагу при цьому слід
звернути на те, що ставки єдиного
податку встановлюються місцевими
радами виключно з врахуванням меж
дозволеного Указом обсягу виручки для
суб'єктів малого підприємництва -500000,00
грн. за рік. Тобто з норм Указу, з
перевищення понад 500000,00 грн. єдиний
податок сплачуватись не може.
Враховуючи зазначене, суми перевищення
понад 500000,00 грн. повинні
оподатковуватись окремо, згідно з
нормами чинного податкового
законодавства. Відповідно до статті 6
Указу , суб'єкт підприємницької
діяльності, який сплачує єдиний
податок, не є платником податку з
доходів фізичних осіб (для фізичних
осіб - суб'єктів малого підприємництва).

Як вказано вище, єдиний податок
сплачується із розрахунку отримання до
500000,00 грн. включно. Тому податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності не
сплачується з отриманого доходу до
500000,00 грн. включно.

Водночас, згідно із підпункту 9.12.2
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
встановлено, що якщо фізична особа і
суб'єкт підприємницької діяльності
отримує інші доходи, ніж визначені у
підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі
доходи оподатковуються за загальними
правилами, встановленими цим Законом.
Відповідно до підпункту 22.10 статті 22
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», оподаткування доходів
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності на
загальній системі оподаткування
проводиться згідно IV Розділу Декрету
Кабінету Міністрів України №13-92 від 26
грудня 1992 року «Про прибутковий
податок з громадян», з урахуванням
положень пункту 9.12 статті 9 цього
Закону.

Відповідно до пункту 9.4 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість», якщо обсяг оподатковуваних
операцій протягом звітного
податкового періоду перевищує суму,
визначену підпунктом 2.3.1 "пункту 2.3
статті 2 цього Закону, не більш ніж у два
рази, така особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним періодом.

З матеріалів справи вбачається, що
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в
перевіряємий податковим органом
період надавала комісійні послуги.
Викладене підтверджується наявними в
матеріалах справи та оглянутими в ході
судового засідання договорами комісії
та поруки з доданими актами виконаних
робіт. Наявність та справжність
зазначених документів не
заперечується представниками
відповідача.

Крім того, з договорів, які також
надавалися відповідачу під час
перевірки, вбачається, що ПНВП
«ЕлеКОМ»та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Зеніт-Імпекс»
перебували у відносинах з позивачкою
як комітенти та довірителі, а не
покупці. Як встановлено судом першої
інстанції, позивач не реалізовувала
цим підприємствам продукцію і,
відповідно, не отримувала від них
коштів за продукцію, а отже не мала
доходів, інших, ніж доходи від
комісійних послуг, що додатково
підтверджується довідкою банку про рух
коштів за перевіряємий період, з якої
вбачається отримання коштів на
придбання продукції та отримання
комісійної винагороди за договорами
поруки та комісії. Кошти, отримані
позивачем за здійснений продаж товару
по договору комісії, не є виручкою від
реалізації продукції в розумінні
положень Указу Президента України №
727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»,
оскільки вся виручка від продажу
товару належить комітенту і не є
доходом позивача.

Відповідно до статті 1011 Цивільного
кодексу України, за договором комісії
одна сторона (комісіонер)
зобов'язується за дорученням другої
сторони (комітента) за винагороду
вчинити один або кілька правочинів від
свого імені, але за рахунок комітента.
При цьому, комітент повинен виплатити
комісіонерові плату в розмірі та
порядку, встановлених у договорі
комісії. Водночас, комісіонер має право
відрахувати належні йому за договором
суми з усіх грошових коштів, що
надійшли до нього для комітента.

Відповідно до листа Комітету Верховної
Ради України з питань фінансів і
банківської діяльності від 11 квітня 2001
року № 06-10/206 у нормах Указу мова може
йти лише про виручку від реалізації
(продажу) продукції (товарів, робіт,
послуг), що належить суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній
особі за правом власності. Обсяг
виручки суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи, який є
платником єдиного податку згідно з
Указом та здійснює діяльність згідно з
договорами комісії і виступає у цьому
договорі Комісіонером, складається з
сум комісійної винагороди, отримуваної
таким комісіонером згідно з умовами
договору комісії. У даному випадку
можна дійти висновку, що майно, яке
знаходиться у Комісіонера на підставі
договору комісії є власністю
комітента. Тобто, по відношенню до
комісіонера не може йти мови про
здійснення операцій з продажу товарів,
так як такий продаж передбачає
обов'язків перехід права власності.
Разом з тим, комісіонер право власності
на товар не має, таке право належить
комітенту, для якого така операція і
розглядається як продаж.

Факт перерахування позивачем грошових
коштів, які є власністю комітента та
довірителя ПНВП «ЕлеКОМ» та Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Зеніт-Імпекс», підтверджується актами
виконаних робіт та довідкою банку,
актами здачі-прийомки виконаних робіт.
Відповідно до листів Державного
комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва № 2-211/4273 вiд
01 листопада 2000 року, № 5925 від 16 жовтня
2003року, № 2274 від 24 березня 2006 року, № 2151
від 05 квітня 2004 року № 9375 від 26 жовтня
2005 року, № 2588 від 04 квітня 2006 року кошти,
що надійшли транзитом на розрахунковий
рахунок суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи, платника
єдиного податку, не є власністю даного
суб'єкта, оскільки підлягають
обов'язковому перерахуванню
відповідній третій особі, а тому ці
кошти не є виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг).

Згідно з пунктом 1.31 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що не
вважається продажем операції з надання
товарів в межах договорів комісії,
зберігання (відповідального
зберігання), доручення, інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу прав власності
на такі товари. Зазначений порядок
визначення обсягу виручки від
реалізації (продажу) продукції
(товарів, робіт, послуг) однаковий для
будь-якого комісіонера-платника
єдиного податку, оскільки у
відповідності з принципами рівності і
недопущення будь - яких проявів
податкової дискримінації, вказаними в
статті 3 Закону України «Про систему
оподаткування», до суб'єктів
господарювання (юридичним і фізичним
особам, включаючи нерезидентів) при
визначенні обов'язків по сплаті
податків і зборів (обов'язкових
платежів) повинен бути забезпечений
однаковий підхід.

Відповідно до підпункту 4.4.1 пункту 4.4
статті 4 Закону України "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетом та державними
цільовими фондами" № 2181-ІІІ від 21
грудня 2000 року передбачено, що у разі
коли норма закону чи іншого нормативно
-

правового акту, виданого на підставі
закону, або коли норми різних законів
чи різних нормативно - правових актів
припускають неоднозначне (множинне)
трактування прав та обов'язків
платників податків або контролюючих
органів, внаслідок чого є можливість
прийняти рішення на користь як
платника податків, так і контролюючого
органу, рішення приймається на користь
платника податків.

Таким чином, суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів
податків і зборів (обов'язкових
платежів), а саме податку на доходи
фізичних осіб (для фізичних
осіб-суб'єктів малого підприємництва).

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої
інстанції при ухваленні оскарженого
рішення не допущено порушень норм
матеріального і процесуального права,
а викладені в ньому висновки
відповідають обставинам справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, постанова суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Південної
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Кривому Розі - залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
квітня 2010 року у справі №2а-2620/10/0470 -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складення
її тексту у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
А.В. Шлай

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко