Справа № 826/6327/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 липня 2014 року № 826/6327/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
суддів: Дегтярьової О.В., Маруліної Л.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовомгромадянина Ісламської
Республіки Пакистан ОСОБА_2до
Державної міграційної служби України
(відповідач-1), Управління державної
міграційної служби України в
Чернівецькій області (відповідач-2)про
визнання протиправною бездіяльності,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2014 року громадянин Ісламської
Республіки Пакистан ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до Державної
міграційної служби України про:

- визнання протиправною бездіяльності
Державної міграційної служби України
щодо розгляду заяви позивача про
продовження йому строку перебування в
Україні;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України розглянути по суті
заяву позивача про продовження йому
строку перебування в Україні та
ухвалити рішення за цією заявою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує
протиправністю бездіяльності ДМС
України, яка, незважаючи на подання ним
всіх необхідних документів для
продовження строку перебування його на
території України, ухиляється від
прийняття рішення, що відноситься до
компетенції відповідача, що, в свою
чергу, позбавляє позивача можливості
користуватись своїми правами, зокрема,
правом на медичну допомогу і на працю.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 травня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, закінчено
підготовче провадження та призначено
справу до судового розгляду.

В позовній заяві та в додаткових
клопотаннях, направлених на адресу
суду позивач просив здійснювати
розгляд справи у його відсутність.

Ухвалою суду від 20 травня 2014 року за
ініціативою суду до участі у справі в
якості другого відповідача залучено
Управління державної міграційної
служби України в Чернівецькій області,
якому запропоновано надати заяву про
визнання позову або заперечення проти
позову, а також докази на їх
обґрунтування.

02 червня 2014 року до суду надійшли
письмові заперечення від УДМСУ в
Чернівецькій області та письмові
докази. Одночасно відповідачем-2
заявлено клопотання про здійснення
розгляду справи у відсутність його
представника.

В судовому засіданні представник
відповідача-1 проти позову заперечив та
просив відмовити у його задоволенні з
огляду на неналежне оформлення
позивачем документів для продовження
йому строку перебування в Україні, що
спричиняє перешкоди в розгляді його
заяви.

Відповідач-2 направив до суду письмові
заперечення проти позову, аналогічні
за змістом запереченням відповідача-1,
в яких просив відмовити позивачу у
задоволені його вимог у зв'язку з їх
безпідставністю.

Належним чином повідомлені про день,
час і місце проведення судового
засідання позивач і представник
відповідача-2 в судове засідання 05
червня 2014 року не з'явились.

Згідно частини 6 статті 128 КАС України,
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи неявку в судове засідання
позивача та представника відповідача-2,
від яких надійшли клопотання про
розгляд справи у їх відсутність, а
також зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка або експерта у даній
справі, колегія дійшла висновку про
можливість перейти до розгляду справи
в порядку письмового провадження.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, заслухавши
пояснення представника відповідача-1,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду і вирішення справи по суті,
суд встановив наступне.

Громадянин Ісламської Республіки
Пакистан ОСОБА_2 прибув на територію
України у 1998 році для навчання в
Буковинській державній медичній
академії у м. Чернівці, а у 2003 році уклав
шлюб з ОСОБА_3, в якому народилося двоє
дітей: ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5
(ІНФОРМАЦІЯ_3). З 2003 року сім'я проживає в
ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить на праві
приватної власності бабусі дружини -
ОСОБА_6.

У відповідь на заяву позивача від 05.10.2012
року щодо отримання посвідки на
постійне проживання ДМС України своїм
листом від 14.11.2012 року повідомила
позивача про наявність у нього в силу
положень, закріплених у п.1 ч.3 ст.4
Закону України «Про імміграцію»
підстав для отримання дозволу на
імміграцію, оскільки ОСОБА_2 перебуває
у шлюбі з громадянкою України понад 2
роки, і з метою вирішення питання щодо
отримання дозволу на імміграцію, ДМС
України повідомила позивача про
необхідність звернутися до
територіального органу або підрозділу
ДМС України за місцем проживання із
заявою про продовження строку
перебування на території України та
подати документи, передбачені пунктом 9
Порядку продовження або скорочення
строку тимчасового перебування
іноземців та осіб без громадянства на
території України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 15.02.2012р. №150, які будуть надіслані до
ДМС України для прийняття рішення.

Протягом 2013 року позивач подавав
відповідачу через УДМСУ в Чернівецькій
області пакет документів для
продовження строку перебування на
території України, в тому числі і
нотаріально засвідчену згоду ОСОБА_6
(власниці житла по АДРЕСА_1), що проживає
в місті Томськ Російської Федерації,
яка в своїй заяві просила
зареєструвати за вказаною адресою
ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4.

Своїми листами УДМС України в
Чернівецькій області від 22.02.2013 року за
№73.01/1421 і від 23.10.2013 року №73.01/10137
повідомило позивача про те, що
Державною міграційною службою України
повернуто матеріали щодо продовження
ОСОБА_2 строку перебування в Україні у
зв'язку з відсутністю письмової згоди
власника житла, яка надається йому на
перебування.

Не погоджуючись з діями відповідача
щодо повернення йому матеріалів без
прийняття рішення про продовження
строку його перебування на території
України та наголошуючи на
неправомірності такої бездіяльності
органів ДМС позивач звернувся до суду
із даним позовом для захисту своїх
прав.

При вирішенні питання щодо
обґрунтованості вимог заявлених
позивачем суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Закон України «Про імміграцію» від
07.06.2001р. №2491-ІІІ, Закон України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI,
Порядок продовження строку
перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150
(надалі - Порядок №150) та Порядку
розгляду заяв іноземців та осіб без
громадянства про продовження строку
перебування на території України,
затверджений наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 25.04.2012р.
№363 (далі - Порядок №363).

Частиною першою статті 4 Закону України
«Про імміграцію» встановлено, що
дозвіл на імміграцію надається в межах
квоти імміграції.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4
цього Закону дозвіл на імміграцію поза
квотою імміграції надається, зокрема,
одному з подружжя, якщо другий з
подружжя, з яким він перебуває у шлюбі
понад два роки, є громадянином України,
дітям і батькам громадян України.

Державна міграційна служба України
визнає факт наявності у ОСОБА_2 підстав
для набуття статусу іммігранта в силу
положень, закріплених в п.1 ч.3 ст.4
Закону України «Про імміграцію».

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» іноземці та
особи без громадянства можуть
відповідно до Закону України «Про
імміграцію» іммігрувати в Україну на
постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну з метою навчання та
отримали посвідку на тимчасове
проживання, відповідно до пункту 12
статті 4 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства», вважаються такими, які
на законних підставах перебувають на
території України на період навчання.

Статтею 17 цього ж Закону встановлено,
що іноземцю або особі без громадянства,
які на законних підставах перебувають
на території України, може бути
продовжено строк перебування (за
наявності законних підстав).

Документи про продовження строку
перебування в Україні оформляються на
підставі письмових звернень іноземця
або особи без громадянства та
приймаючої сторони, які подаються не
пізніш як за три робочих дні до
закінчення встановленого строку їх
перебування на території України.

Продовження строку перебування на
території України здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
міграції, в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до частини четвертої
статті 17, частини третьої статті 20,
абзацу другого частини другої статті 24
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»
Кабінет Міністрів України своєю
постановою від 15 лютого 2012 р. №150
затвердив Порядок продовження строку
перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України,
який визначає процедуру продовження
строку перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України.

Рішення про продовження строку
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України
понад встановлені цим Порядком строки
приймається керівником
територіального органу або підрозділу
ДМС чи його заступником у разі подання
заяви про отримання дозволу на
імміграцію чи набуття громадянства
України та наявності підстав, які не
дають змоги виїхати з України,
відповідно до статті 22 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства», а також Головою ДМС
або його заступником в інших випадках
за умови подання підтверджувальних
документів (п.7 Порядку №150).

Підпунктом першим пункту 9 Порядку №150
передбачено, що у разі, коли приймаючою
стороною є фізична особа, для
продовження строку перебування на
території України іноземець та особа
без громадянства і приймаюча сторона
разом із заявою подають такі документи:

- паспортний документ іноземця або
документ, що посвідчує особу без
громадянства (після пред'явлення
повертається), копію його сторінок з
особистими даними, візою (за наявності)
і відміткою про реєстрацію та/або копію
імміграційної картки (за наявності);

- переклад українською мовою сторінок
паспортного документа іноземця або
документа, що посвідчує особу без
громадянства, з особистими даними,
засвідчений в установленому
законодавством порядку;

- паспортний документ фізичної особи,
що є приймаючою стороною (після
пред'явлення повертається), та копію
його сторінок з особистими даними;

- копію посвідки на постійне чи
тимчасове проживання або іншого
документа, що підтверджує законність
перебування на території України (якщо
приймаючою стороною є іноземець та
особа без громадянства);

- документ, що підтверджує наявність
фінансового забезпечення для покриття
витрат, пов'язаних з перебуванням
іноземця та особи без громадянства на
території України, чи гарантійний лист
приймаючої сторони про взяття на себе
зобов'язань із сплати всіх витрат,
пов'язаних з перебуванням іноземця та
особи без громадянства на території
України та їх виїздом з України;

- документ про право власності або
свідоцтво про державну реєстрацію
права власності на житло, яке надається
іноземцеві та особі без громадянства
для перебування (після пред'явлення
повертається), та його копію, а у разі,
коли житло не належить приймаючій
стороні, - письмову згоду власника
(співвласника) такого житла. Якщо житло
перебуває в державній або комунальній
власності, замість документа про право
власності подається видана
організацією, яка здійснює
експлуатацію житлового будинку,
довідка про всіх повнолітніх осіб,
місце проживання яких зареєстровано у
такому житлі, та їх письмова згода на
перебування іноземця та особи без
громадянства;

- чотири фотокартки іноземця та особи
без громадянства розміром 3,5 х 4,5
сантиметра;

- квитанція про сплату державного мита
за продовження строку перебування або
документ, який підтверджує наявність
пільг щодо сплати.

Відповідачі стверджують, що до своєї
заяви про продовження строку
перебування на території України від 22
січня 2013 року позивач додав документи,
визначені в п.п.1 п.9 Порядку №150, однак,
всупереч абзацу 7 підпункту 1 пункту 9
Порядку, ОСОБА_2 не надав згоду власника
(співвласника) житла, яке надається
йому для перебування у зв'язку з чим ці
матеріали листом ДМС України від
31.01.2013р. №8/4-4 повернуто до УДМС України
в Чернівецькій області.

03.10.2013 року громадянин ОСОБА_2 повторно
звернувся з заявою щодо продовження
строку перебування на території
України. Листом ДМС України від 09.10.2013р.
№8/4-5732 ці матеріали також повернуто до
УДМС України, за твердженням
відповідача-1, через відсутність згоди
власника житла на перебування іноземця
на території України, необхідність
надання якої передбачено вимогами
Порядку.

У своїх усних поясненнях, наданих у
судовому засіданні представник
відповідача-1 не заперечував факт
надання ОСОБА_2 в додаток до своїх заяв
копії згоди власниці житла, в якому
проживає сім'я позивача, однак ця згода
не може бути визнана такою, що надана у
відповідності із вимогами п.9 Порядку
№150, оскільки згода має бути надана
власником саме щодо перебування
іноземця на території України.
Натомість позивач надав копію згоди
ОСОБА_6 на реєстрацію за місцем
проживання ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 у
належній їй на праві власності жилій
площі за адресою: АДРЕСА_1.

Також, відповідач-1 вказує на те, що
додатком №2 Порядку №363 встановлена
форма заяви про продовження строку
перебування на території України, яка
передбачає внесення до цієї заяви
відомостей про згоду власника
(співвласника) житла чи уповноваженої
особи на перебування іноземця чи особи
без громадянства із зазначенням
кінцевого терміну такого перебування.
Достовірність внесення таких
відомостей підтверджується особистим
підписом власника (співвласника) житла
або відповідною заявою, засвідченою в
установленому законодавством порядку.
Однак, з наданих позивачем документів
вбачається, що власником житла, яке
надано позивачу для перебування, є
ОСОБА_6, підпис якої відсутній у заяві
про продовження строку його
перебування на території України.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками Державної
міграційної служби України, оскільки
закріплена в пункті 9 Порядку №150 норма,
яка зобов'язує іноземця або особу без
громадянства надати письмову згоду
власника житла, яке надано іноземцю або
особі без громадянства для проживання,
може бути надана таким власником в
рамках реалізації ним свого права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить йому
на праві приватної власності і не може
перебирати на себе повноваження
Держави в особі її органів щодо надання
особі права перебування на території
України.

Так, згідно частини 1 статті 317
Цивільного кодексу України, яка
визначає зміст права власності,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону ч.2 ст.319 ЦК України).

Отже, власник може надавати згоду на
вчинення дій саме щодо майна, що
належить йому на праві приватної
власності.

Відтак, твердження відповідача-1 про
недотримання позивачем вимог
підпункту 1 пункту 9 Порядку №150, у
зв'язку з ненаданням останнім згоди
власника житла на перебування ОСОБА_2
на території України не ґрунтується на
нормах законодавства.

Щодо твердження відповідача-1 про
невідповідністю поданої позивачем
заяви встановленій формі у зв'язку з не
засвідченням особою, яка є власником
житла своєї згоди, наданої заявнику,
суд вважає за доцільне зазначити, що як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6,
яка є власницею житла по АДРЕСА_1
постійно проживає в місті Томськ,
Російська Федерація. У зв'язку з чим
остання надала нотаріально засвідчену
згоду на проживання позивача у
вказаному помешканні та на його
реєстрації за цією адресою. Можливість
надання такої заяви власника окремою
заявою, засвідченою в установленому
законодавством порядку визначена у
Порядку №363.

Згідно статті 6 Конституції України
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 12 статті 92 Основного закону
України встановлено, що виключно
законами України визначаються
організація і діяльність органів
виконавчої влади, основи державної
служби, організації державної
статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не
передбачає право центральних органів
виконавчої влади застосовувати
аналогію права або закону при
вирішенні будь-яких питань, що належать
до їх компетенції, а вимагає діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач
- Державна міграційна служба України як
суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення і не
довів правомірності своєї
бездіяльності щодо належного розгляду
у визначені законодавцем строки заяви
ОСОБА_2 про продовження йому строку
перебування в Україні.

З огляду на зазначене та враховуючи
недоведеність відповідачем-1
правомірності своєї бездіяльності,
колегія приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
наявність підстав для їх задоволення.

Однак суд зазначає, що надання дозволу
на продовження строку перебування на
території України, зобов'язання надати
позивачу дозвіл на імміграцію у зв'язку
з наявністю у нього підстав для
отримання такого дозволу є виключною
компетенцією органів Державної
міграційної служби України. Відтак,
постановлення рішення про зобов'язання
відповідача прийняти заяву та прийняти
рішення, призведе до втручання суду в
дію суб'єкта владних повноважень, що
неприпустимо. З огляду на зазначене, в
задоволенні вказаних позовних вимог
слід відмовити.

Разом з тим, відповідно до загальних
принципів адміністративного
судочинства, зокрема, диспозитивності,
суд вважає, що порушене право підлягає
захисту шляхом зобов'язання Державної
міграційної служби України повторно
розглянути питання щодо прийняття
заяви ОСОБА_2 від 03 жовтня 2013 року.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності
Державної міграційної служби України
щодо неприйняття заяви ОСОБА_2 від 03
жовтня 2013 року про продовження йому
строку перебування в Україні.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути питання
щодо прийняття заяви ОСОБА_2 від 03
жовтня 2013 року про продовження йому
строку перебування в Україні.

В задоволені решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

Л.О. Маруліна