Справа № 824/1212/13-а
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2014 року м.
Київ К/800/56768/13

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України
в складі:

суддів: Васильченко Н.В., Зайця В.С.,
Леонтович К.Г.,

провівши попередній розгляд справи за
касаційною скаргою Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Чернівецькій
області на постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від 09
липня 2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26 вересня 2013 року у справі №
824/1212/13-а за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Чернівецькій області про скасування
постанови про накладення стягнення, -

в с т а н о в и л а:

У травня 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до
суду з адміністративним позовом до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Чернівецькій області про
скасування постанови від 21.05.2013р. №
071про накладення стягнення.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 09 липня 2013,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26 вересня 2013 року, позовні вимоги
задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Чернівецькій області
звернулася з касаційною скаргою, у якій
просить їх скасувати та прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позову. Касаційна скарга обґрунтована
неправильним застосуванням судами
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідача, перевіривши в
межах доводів касаційної скарги
матеріали справи на предмет повноти та
всебічності дослідження їх судами та
обґрунтованості застосування норм
матеріального права до спірних
правовідносин, вивчивши доводи
касаційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав до її задоволення, з
огляду на наступне.

Судами встановлено, що 01.12.2012 року між
ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 укладено
договір купівлі-продажу та поставки
меблів індивідуального замовлення,
виробництва польської фабрики
"Таранко". Пунктом 3.3 цього договору
сторонами було обумовлено строк
передачі товару: перша частина до 05.02.2013
року, друга частина до 14.03.2013 року.

05.04.2013 року ОСОБА_2 подала заяву до
Держспоживінспекції у Чернівецькій
області щодо порушення позивачем
законодавства про захист прав
споживачів, а саме: невчасної доставки
частини меблів належної якості.

14.05.2013 року відповідачем було проведено
позапланову перевірку діяльності
позивача, про що складено акт перевірки
дотримання законодавства про захист
прав споживачів №000309 від 14.05.2013 року,
яким зафіксовано, що позивачем
порушено п. 3.3 Договору поставки.

На підставі вказаного акту перевірки
та на підставі ч. 1 ст. 155 КУпАП
відповідачем складено протокол №000326
від 15.05.2013 року про адміністративне
правопорушення, яким притягнуто
позивача до адміністративної
відповідальності за порушення вимог п.
42 Наказу Міністерства економіки від
19.04.2007 року №104 "Про затвердження правил
роздрібної торгівлі непродовольчими
товарами".

Постановою Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Чернівецькій області
№071 від 21.05.2013 року, на підставі акту від
14.05.2013 року №000309, за порушення умов
договору між споживачем і виконавцем
про виконання робіт, надання послуг,
згідно п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про
захист прав споживачів" вирішено
застосувати до позивача штраф у
розмірі 19825,17 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
Інспекції, позивач звернулась до суду
про його скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що під час судового
розгляду справи не було підтверджено
наявність правових підстав для
застосування до позивача
відповідальності, передбаченої п. 11 ч.1
ст. 23 Закону України № 1023-ХІІ.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів, з наступних підстав.

Відносини між споживачами товарів,
робіт і послуг та виробниками і
продавцями товарів, виконавцями робіт
і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також визначає механізм
їх захисту та основи реалізації
державної політики у сфері захисту
прав споживачів, врегульовані Законом
України "Про захист прав споживачів"
від 12 травня 1991 року № 1023-ХП.

Відповідно до абз. 2 ч. 6 ст. 8 Закону N
1023-ХП у разі відсутності товару вимога
споживача про його заміну підлягає
задоволенню у двомісячний строк з
моменту подання відповідної заяви.
Якщо задовольнити вимогу споживача про
заміну товару в установлений строк
неможливо, споживач вправі на свій
вибір пред'явити продавцю, виробнику
(підприємству, що виконує їх функції)
інші вимоги, передбачені пунктами 1, 3, 4,
5 частини першої цієї статті. Проте,
ОСОБА_2 із такою чи іншою вимогою про
заміну товару, до позивача не
зверталась.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 19 березня 1994 р. №
172" Про реалізацію окремих положень
Закону України "Про захист прав
споживачів" до переліку товарів
належної якості, що не підлягають
обміну (поверненню), відносяться
лінійний та листковий металопрокат,
трубна продукція, пиломатеріали,
погонажні (плінтус, наличник), плитні
матеріали (деревноволокнисті та
деревностружкові плити, фанера) і скло,
нарізані або розкроєні під розмір,
визначений покупцем (замовником).
Враховуючи індивідуальний характер
замовлення ОСОБА_2І, щодо розміру
меблів, останні не підлягають
обов'язковому обміну чи поверненню.

Згідно з п. 11 ч.1 ст. 23 Закону України №
1023-ХП, у разі порушення законодавства
про захист прав споживачів суб'єкти
господарювання сфери торговельного та
інших видів обслуговування, у тому
числі ресторанного господарства,
несуть відповідальність за порушення
умов договору між споживачем і
виконавцем про виконання роботи,
надання послуги - у розмірі ста
відсотків вартості виконаної роботи
(наданої послуги).

Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України №
1023-ХП виконавець не несе
відповідальності за невиконання,
прострочення виконання або інше
неналежне виконання зобов'язання та
недоліки у виконаних роботах або
наданих послугах, якщо доведе, що вони
виникли з вини самого споживача чи
внаслідок дії непереборної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Відповідно до п. 7.1. та 7.2. Договору
сторони звільняються від
відповідальності за часткове
невиконання зобов 'язань, якщо воно
сталось внаслідок дії форс-мажорних
обставин. Під такими обставинами в
Договорі, зокрема, розуміються снігові
нагромадження та ожеледь.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач, як постачальник
товару, непоставив другу частину
меблів у строк встановлений п.3.3.
Договору, з незалежних від нього
обставин, а саме через сильні снігопади
та погану видимість на дорозі в період
з 10.03.2013 року по 15.03.2013 року, що
підтверджується довідкою
Чернівецького обласного центру з
гідрометеорології №41-04-06/112 від 17.05.2013
року. Такі обставини є поняттям
форс-мажору.

Крім того, як вірно зазначено судами,
згідно п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України №
1023-ХІІ суб'єкти господарювання сфери
торговельного та інших видів
обслуговування несуть
відповідальність за порушення умов
договору між споживачем і виконавцем
про виконання роботи, надання послуги -
у розмірі ста відсотків вартості
виконаної роботи (наданої послуги).
Тобто відповідальність суб'єкта
господарювання наступає за
невиконання договору, предметом якого
є виконання роботи чи надання послуги.

Разом з тим, предметом Договору, що
укладений між позивачем та гр. ОСОБА_2,
не є виконання роботи чи надання
послуги, а купівля-продаж товару -
меблів, які постачатимуться покупцю в
два етапи (товар набутий продавцем у
майбутньому) (ч. 1 ст. 656 ЦК України).
Моментом виконання цього договору є
момент вручення товару покупцеві,
оскільки такий обов'язок встановлено
сторонами у п. 3.1. Договору (ч. 1 ст. 664 ЦК
України).

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
відповідачем, при винесенні
оскаржуваного рішення, неправомірно
застосовано до позивача
відповідальність, передбачену п. 11 ч.1
ст. 23 Закону України № 1023-ХІІ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає вірним висновок судів про те, що
спірне рішення відповідача прийняте
всупереч вимогам ст. 19 Конституції
України, не відповідає приписам ч. 3 ст. 2
КАС України, є протиправним та підлягає
скасуванню, у зв'язку з чим позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Колегія суддів дійшла думки, що судами
вірно встановлено характер спірних
взаємовідносин та обґрунтовано
застосовано норми матеріального права
до їх вирішення. Порушень норм
процесуального закону, які б могли
призвести до прийняття невірного
рішення, не встановлено.

Твердження касаційної скарги
зазначений висновок суду не
спростовують.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 220, 220-1, 224, 230, 231 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Чернівецькій
області відхилити.

Постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 09 липня 2013
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26 вересня 2013 року у справі №
824/1212/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, в порядку та у строки,
визначені ст.ст. 236 - 238, 239-1 КАС України.

Судді: