Справа № 826/7019/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 липня 2014 року 12:19
№ 826/7019/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Іщука І.О., суддів
Погрібніченко І.М., Шулежко В.П., при
секретарі судового засідання
Самаренко Х.С., вирішив у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовомПублічного акціонерного
товариства Банк «Морський»

до третя особаНаціонального банку
України ОСОБА_1провизнання нечинними
окремих положень постанови НБУ № 260 від
06.05.2014 р.,

за участю представників сторін:

від позивача: Шрамко Т.І.

від відповідача: Лєдок І.В.

від третьої особи: Олійник Ю.М.,
Терещенко В.О.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 01 липня 2014
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Банк
«Морський» звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Національного банку
України, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - ОСОБА_1, в якому
просить визнати нечинним та скасувати
положення п.п.1, 7 постанови НБУ № 260 від
06.05.2014 р. в частині, яка відноситься до
ПАТ Банк «Морський».

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва закрито провадження у
справі № 826/7019/14 в частині позовних
вимог про стягнення з Національного
банку України грошових коштів в сумі 6
024 800,15 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
положення п. 1 ,7 постанови
Національного банку України № 260 від
06.05.2014 р. в частині, яка відноситься до
ПАТ Банк «Морський», винесені
незаконно, а тому повинні бути визнані
нечинними.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. Обґрунтовуючи позовні вимоги
зазначив, що відповідачем всупереч
положенням чинного законодавства
відкликано та анульовано ліцензію
позивача.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.
Обґрунтовуючи заперечення на позовні
вимоги зазначив, що оскаржувана
частина постанови прийнята з метою
забезпечення стабільності грошової
одиниці України, захисту інтересів
вкладників та інших кредиторів банків
України, а також запобігання та
уникнення ризиків у діяльності банків
у зв'язку із окупацією території
Автономної Республіки Крим та м.
Севастополя, а, отже, п.п. 1, 7 постанови
НБУ № 260 від 06.05.2014 р. є законними.

В судовому засіданні 24.06.2014 р. суд
залучив до участі у справі третю особу,
яка не заявляє самостійних вимог не
предмет спору на стороні позивача
ОСОБА_1.

Представники третьої особи в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги та
зазначили, що відкликання та
анулювання ліцензії позивача на
підставі оскаржуваної постанови
відбулося в порушення ст. 73 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», зокрема, остання винесена
виключно на припущеннях та доводах, не
підтверджених належними та
достовірними доказами. Права третьої
особи, як вкладника та громадянина
України є порушеними, адже будь-якої
можливості користуватися та
розпоряджатися власними коштами через
дії відповідача вона не має.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 1 постанови Національного
банку України за № 260 від 06.05.2014 р. була
відкликана та анульована банківська
ліцензія № 167 від 04.11.2011 та генеральна
ліцензія на здійснення валютних
операцій від 05.10.2012 № 168-2 та припинена
участь у системі електронних платежів
Національного банку України
Публічному акціонерному товариству
Банк «Морський».

ПАТ Банк «Морський» вважаючи, що
положення п. 1, 7 постанови НБУ № 260 від
06.05.2014 р. в частині, яка відноситься до
ПАТ Банк «Морський», є незаконними,
звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом щодо захисту своїх порушених
прав та законних інтересів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
та заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
наступне.

Національний банк України 06 травня 2014
р. з метою забезпечення стабільності
грошової одиниці України, захисту
інтересів вкладників та інших
кредиторів банків України, запобігання
та уникнення ризиків у діяльності
банків, беручи до уваги Указ Президента
України від 17 березня 2014 року N 303/2014 "Про
часткову мобілізацію", Закон України
"Про затвердження Указу Президента
України "Про часткову мобілізацію",
Декларацію Верховної Ради України від
20 березня 2014 року N 1139-VII "Про боротьбу за
звільнення України", Закон України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України", враховуючи
неможливість здійснювати Національним
банком України банківське регулювання
та банківський нагляд, валютний
контроль і державний фінансовий
моніторинг за діяльністю окремих
банків та відокремлених підрозділів
банків, що розташовані на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя, а також неможливість
виконання такими банками та
відокремленими підрозділами банків
вимог Законів України "Про банки і
банківську діяльність", "Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму", Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", інших
нормативно-правових актів
Національного банку України, що
свідчить про здійснення ними ризикової
діяльності, яка загрожує інтересам
вкладників чи кредиторів, у тому числі
інших банків, керуючись статтею 99
Конституції України, статтями 6, 7, 15, 55, 63
Закону України "Про Національний банк
України", статтями 19, 19-1, 23, 44, 63 - 65, 66, 67, 73
Закону України "Про банки і банківську
діяльність", статтями 14, 23 Закону
України "Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму", Декретом
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року N 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", прийняв постанову «Про
відкликання та анулювання банківських
ліцензій та генеральних ліцензій на
здійснення валютних операцій окремих
банків і закриття банками
відокремлених підрозділів, що
розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя» №
260, зокрема, пунктом першим якої,
постановив відкликати та анулювати
банківські ліцензії та генеральні
ліцензії по здійсненим валютним
операціям та припинити участь у
системі електронних платежів
Національного банку України таких
банків, що розташовані на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя: Публічного акціонерного
товариства «Чорноморський банк
розвитку та реконструкції, Публічного
акціонерного товариства Банк
«Морський».

Пунктом 7 цієї постанови доручено
Головному управлінню Національного
банку України в Автономній Республіці
Крим (Денисевич М. Я.), Операційному
управлінню Національного банку
України (Подік С. М.) забезпечити
зарахування на рахунок кредиторської
заборгованості в Операційному
управлінні Національного банку
України залишки коштів, у тому числі
обов'язкових та інших резервів, що
обліковуються за кореспондентськими
та/або окремими рахунками в
Національному банку України банків,
зазначених у пункті 1 цієї постанови, на
кінець дня набрання чинності цією
постановою.

Спірні правовідносини у цій справі
врегульовані Конституцією України,
Законом України «Про банки і
банківську діяльність» від 7 грудня 2000
року N 2121-III, Законом України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» від 15 квітня 2014 року
N 1207-VII, Законом України «Про
Національний банк України» від 20
травня 1999 року N 679-XIV, Законом України
«Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму» від 28
листопада 2002 року N 249-IV, Декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року N 15-93, Декларацією «Про боротьбу за
звільнення України» від 20 березня 2014
року N 1139-VII, Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України.

Структуру банківської системи,
економічні, організаційні і правові
засади створення, діяльності,
реорганізації і ліквідації банків
визначено Законом України «Про банки і
банківську діяльність» від 7 грудня 2000
року N 2121-III (надалі - Закон N 2121-III).

Відповідно до ст. 2 Закону N 2121-III банк -
юридична особа, яка на підставі
банківської ліцензії має виключне
право надавати банківські послуги,
відомості про яку внесені до
Державного реєстру банків.

Банківська діяльність - залучення у
вклади грошових коштів фізичних і
юридичних осіб та розміщення
зазначених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик,
відкриття і ведення банківських
рахунків фізичних та юридичних осіб;

В силу положень ст. 47 Закону N 2121-III банк
має право здійснювати банківську
діяльність на підставі банківської
ліцензії шляхом надання банківських
послуг.

Банківська ліцензія - документ, який
видається Національним банком України
в порядку і на умовах, визначених у
цьому Законі, на підставі якого банки
та філії іноземних банків мають право
здійснювати банківську діяльність (ст.
1 цього Закону).

Як вбачається з фактичних обставин
справи, окупація території Автономної
Республіки Крим та м. Севастополя
порушила роботу банківської системи в
регіоні, що призвело до виникнення
загрози інтересам вкладників та інших
кредиторів банків. Отже, Національний
банк України дійшов висновку, що
подальше функціонування банків в
умовах окупації буде порушенням
законодавства України у зв'язку із
неможливістю виконання такими банками
та їх відокремленими підрозділами
вимог законодавства України,
нормативно-правових актів
Національного банку України.

Статус території України, тимчасово
окупованої внаслідок збройної агресії
Російської Федерації, правовий режим
на цій території, особливості
діяльності державних органів, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ і організацій в умовах цього
режиму, додержання та захисту прав і
свобод людини та громадянина, а також
прав та законних інтересів юридичних
осіб визначені Законом України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» від 15 квітня 2014 року
N 1207-VII (надалі - Закон N 1207-VII).

Статтею 1 цього Закону визначено, що
тимчасово окупована територія України
є невід'ємною частиною території
України, на яку поширюється дія
Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 13 Закону N 1207-VII
особливості здійснення економічної
діяльності на тимчасово окупованій
території визначаються законом.

Однак такий закон не прийнято, у зв'язку
з чим порядок здійснення економічної
діяльності на тимчасово окупованій
території не визначений.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону N 1207-VII Національному
банку України рекомендовано прийняти
нормативно-правові акти на виконання
цього Закону.

При цьому слід зауважити, що здійснення
банками банківської діяльності на
території України відповідно до
законодавства України передбачає
здійснення з боку держави нагляду
(контролю) за такою діяльністю.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про
Національний банк України» від 20
травня 1999 року N 679-XIV (надалі - Закон N
679-XIV) на Національний банк України
покладено функцію здійснення
банківського регулювання та нагляду.

Банківське регулювання - одна із
функцій Національного банку України,
яка полягає у створенні системи норм,
що регулюють діяльність банків,
визначають загальні принципи
банківської діяльності, порядок
здійснення банківського нагляду,
відповідальність за порушення
банківського законодавства (стаття 1
Закону).

Банківський нагляд - система контролю
та активних впорядкованих дій
Національного банку України,
спрямованих на забезпечення
дотримання банками та іншими особами,
стосовно яких Національний банк
України здійснює наглядову діяльність
законодавства України і встановлених
нормативів, з метою забезпечення
стабільності банківської системи та
захисту інтересів вкладників та
кредиторів банку (стаття 1 Закону).

Статтею 55 Закону та статтею 67 Закону N
2121-III визначено, що головною метою
банківського регулювання і нагляду є
безпека та фінансова стабільність
банківської системи, захист інтересів
вкладників і кредиторів щодо безпеки
зберігання коштів клієнтів на
банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного
банку України охоплює всі банки, їх
відокремлені підрозділи, афілійованих
та споріднених осіб банків, банківські
групи, учасників банківських груп на
території України та за кордоном,
установи іноземних банків в Україні, а
також інших юридичних та фізичних осіб
у частині дотримання вимог Закону про
банки щодо здійснення банківської
діяльності.

Національний банк здійснює функції
банківського регулювання і нагляду на
індивідуальній та консолідованій
основі за діяльністю банків та
банківських груп у межах та порядку,
передбачених законодавством України.

Національний банк України здійснює
банківський нагляд у формі
інспекційних перевірок та безвиїзного
нагляду.

Статтею 71 Закону N 2121-III передбачено, що
кожний банк є об'єктом інспекційної
перевірки уповноваженими Національним
банком України особами.

Такі перевірки здійснюються
Національним банком України з метою
визначення рівня безпеки і
стабільності операцій банку,
достовірності звітності банку і
дотримання банком законодавства
України про банки і банківську
діяльність, а також
нормативно-правових актів
Національного банку України.

Враховуючи окупацію території
Автономної Республіки Крим та міста
Севастополя, Національний банк України
позбавлений можливості забезпечити
виконання покладених на нього функцій
банківського регулювання та нагляду
щодо діяльності банків, розташованих
на такій території.

Неможливість виконання Національним
банком України зазначених функцій
позбавляє його можливості оцінити
ризики позивача при здійсненні
останнім банківської діяльності, а
також створює загрозу безпеці та
фінансовій стабільності банківській
системі, захисту інтересів вкладників
і кредиторів як позивача, так і його
контрагентів щодо безпеки зберігання
коштів клієнтів на банківських
рахунках.

Статтею 17 Закону N 1207-VII передбачено, що
у разі порушення положень цього Закону
державні органи України застосовують
механізми, передбачені законами
України та нормами міжнародного права,
з метою захисту миру, безпеки, прав,
свобод і законних інтересів громадян
України, які перебувають на тимчасово
окупованій території, а також законних
інтересів держави Україна.

Відповідно до пункту 13 ч. 1 ст. 73 Закону N
2121-III у разі порушення банками або
іншими особами, які можуть бути
об'єктом перевірки Національного банку
України відповідно до цього Закону,
банківського законодавства,
нормативно-правових актів
Національного банку України, його
вимог, встановлених відповідно до
статті 66 цього Закону, або здійснення
ризикової діяльності, яка загрожує
інтересам вкладників чи інших
кредиторів банку, Національний банк
України адекватно вчиненому порушенню
або рівню такої загрози має право
застосувати заходи впливу, до яких
належать відкликання банківської
ліцензії та ліквідація банку.

Враховуючи наявність загрози
інтересам вкладників та інших
кредиторів позивача, яка пов'язана із
ризиковою діяльністю останнього на
тимчасово окупованій території
України, неможливістю здійснення
Національним банком України
банківського регулювання та нагляду за
діяльністю Банку, Правлінням
Національного банку України в межах
наданих повноважень відповідно до
вимог законодавства України прийнято
рішення про відкликання банківської
ліцензії позивача.

В судовому засіданні представник
відповідача зазначив, що необхідність
застосування зазначеного заходу
впливу до позивача обумовлена також
неможливістю виконання Національним
банком України функцій у сфері
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму, а також функцій щодо
здійснення валютного контролю.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму» від 28 листопада 2002 року N 249-IV
(надалі - Закон N 249-IV) Національний банк
України здійснює державне регулювання
і нагляд у сфері запобігання та
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму щодо
банків, платіжних організацій та
членів платіжних систем, що є
банківськими установами.

На підставі ч. 2 ст. 14 Закону N 249-IV
Національний банк України, зокрема,
зобов'язаний:

1) здійснювати нагляд у сфері
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму за діяльністю відповідних
суб'єктів первинного фінансового
моніторингу, зокрема шляхом проведення
планових та позапланових перевірок, у
тому числі виїзних;

2) забезпечувати надання
методологічної, методичної та іншої
допомоги суб'єктам первинного
фінансового моніторингу у сфері
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму;

3) здійснювати регулювання та нагляд з
урахуванням політики, процедур та
систем контролю, оцінки ризиків у сфері
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму з метою визначення
відповідності заходів, що здійснюються
суб'єктами первинного фінансового
моніторингу, та зменшення ризиків під
час діяльності таких суб'єктів у цій
сфері;

4) вимагати від суб'єктів первинного
фінансового моніторингу виконання
вимог законодавства, що регулює
відносини у сфері запобігання та
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму, а в разі
виявлення порушень вимог
законодавства вживати заходів,
передбачених законом.

Відповідно до статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року N 15-93 (надалі - Декрет N 15-93)
Національний банк України є головним
органом валютного контролю, що:

- здійснює контроль за виконанням
правил регулювання валютних операцій
на території України з усіх питань, не
віднесених цим Декретом до компетенції
інших державних органів;

- забезпечує виконання
уповноваженими банками функцій щодо
здійснення валютного контролю згідно з
цим Декретом та іншими актами
валютного законодавства України.

З урахуванням викладеного вище,
неможливість виконання Національним
банком України вищезазначених функцій
та обов'язків створює загрозу
незабезпечення виконання
відповідачем, визначених
законодавством України з питань
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму, а також правил здійснення
валютних операцій та функцій щодо
здійснення валютного контролю.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
відносин у сфері господарювання
здійснюють свою діяльність у межах
встановленого правового
господарського порядку, додержуючись
вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач на виконання вимог ст. 3
Федерального Закону Російської
Федерації «Про особливості
функціонування фінансової системи
Республіки Крим і міста федерального
значення Севастополя на перехідний
період» від 02.04.2014 р. № 37-ФЗ (далі - Закон
Російської Федерації) направив 10.04.2014
до Центрального банку Російської
Федерації повідомлення про
продовження своєї діяльності.

Слід зауважити, що статтею 3 Закону
Російської Федерації передбачено, що
банки, зареєстровані на території
Республіки Крим і (або) на території
міста федерального значення
Севастополя, і банки, які діють на
території Республіки Крим і (або) на
території міста федерального значення
Севастополя мають право до 01.01.2015
продовжувати здійснювати банківську
діяльність на цій території без
отримання ліцензії на здійснення
банківських операцій, що видається
Центральним банком Російської
Федерації (Банк Росії), при дотриманні
наступних умов:

1) належне виконання зобов'язань за
договорами, а також надання клієнтам
банківських послуг, пов'язаних з
використанням рубля в якості засобу
платежу (крім обміну валют);

2) повідомлення Банку Росії про
продовження своєї діяльності;

3) виконання вимог Банку Росії про
надання реєстру зобов'язань
(інформації про зобов'язання) перед
кредиторами і вкладниками в порядку і
строки, встановлені актами Банку Росії;

4) надання звітності та іншої
інформації про свою діяльність в Банк
Росії в порядку та строки, визначені
нормативними та іншими актами Банку
Росії;

5) надання установчих документів,
інформації про керівників, власників
істотної участі банку тощо;

6) виконання інших вимог Банку Росії, що
пред'являються відповідно то
законодавства Російської Федерації.

Враховуючи інформацію, розміщену на
офіційному сайті Центрального банку
Російської Федерації (www.cbr.ru) та сайті
Банку (www.morskoybank.com), позивач виконав
визначені статтею 3 Закону Російської
Федерації умови.

Згідно зі статтями 1, 2 Конституції
України Україна є суверенна і
незалежна, демократична, соціальна,
правова держава. Суверенітет України
поширюється на всю її територію.
Україна є унітарною державою.
Територія України в межах існуючого
кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 134 Конституції України
визначено, що Автономна Республіка
Крим є невід'ємною складовою частиною
України і в межах повноважень, значених
Конституцією України, вирішує питання,
віднесені до її відання.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

В Декларації «Про боротьбу за
звільнення України» від 20 березня 2014
року N 1139-VII зазначено, що Український
народ ніколи не визнає анексію
невід'ємної частини своєї території -
Автономної Республіки Крим, захопленої
Росією з брутальним порушенням
фундаментальних норм міжнародного
права та загальновизнаних принципів
співжиття держав.

Від імені народу України Верховна Рада
України заявила, що Крим був, є та буде в
складі України.

Згідно зі статтею 99 Конституції
України та статтею 32 Закону N 679-XIV
грошовою одиницею України є гривня.

Випуск та обіг на території України
інших грошових одиниць і використання
грошових сурогатів як засобу платежу
забороняються (стаття 32 Закону).

Статтею 192 Цивільного кодексу України
передбачено, що законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1076 Цивільного
кодексу України банк гарантує таємницю
банківського рахунка, операцій за
рахунком і відомостей про клієнта.

Відомості про операції та рахунки
можуть бути надані тільки самим
клієнтам або їхнім представникам.
Іншим особам, у тому числі органам
державної влади, їхнім посадовим і
службовим особам, такі відомості
можуть бути надані виключно у випадках
та в порядку, встановлених законом про
банки і банківську діяльність.

Частиною першою та другою ст. 60 Закону N
2121-III передбачено, що інформація щодо
діяльності та фінансового стану
клієнта, яка стала відомою банку у
процесі обслуговування клієнта та
взаємовідносин з ним чи третім особам
при наданні послуг банку, є банківською
таємницею.

Згідно зі статтею 61 Закону N 2121-III банки
зобов'язані забезпечити збереження
банківської таємниці шляхом:

1) обмеження кола осіб, що мають доступ
до інформації, яка становить
банківську таємницю;

2) організації спеціального
діловодства з документами, що містять
банківську таємницю;

3) застосування технічних засобів для
запобігання несанкціонованому доступу
до електронних та інших носіїв
інформації;

4) застосування застережень щодо
збереження банківської таємниці та
відповідальності за її розголошення у
договорах і угодах між банком і
клієнтом.

Службовці банку при вступі на посаду
підписують зобов'язання щодо
збереження банківської таємниці.
Керівники та службовці банків
зобов'язані не розголошувати та не
використовувати з вигодою для себе чи
для третіх осіб конфіденційну
інформацію, яка стала відома їм при
виконанні своїх службових обов'язків.

Порядок розкриття банківської
таємниці визначений статтею 62 Закону N
2121-III та Правилами зберігання, захисту,
використання та розкриття
банківської таємниці, затвердженими
постановою Правління Національного
України від 14.07.2006 № 267 (далі - Правила №
267).

Пунктом 1.6 глави 1 Правил № 267
визначено, що банки та їх керівник, які
винні в порушенні Правил № 267, несуть
відповідальність, передбачену статтею
73 Закону N 2121-III.

Крім того, незаконне збирання з метою
використання або використання
відомостей, що становлять банківську
таємницю, та/або розголошення
банківської таємниці тягне за собою
відповідальність, передбачену законом
(пункт 1.7 глави 1 Правил № 267).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 7 Закону N 679-XIV
Національний банк України встановлює
для банків правила проведення
банківських операцій, бухгалтерського
обліку і звітності, захисту інформації,
коштів та майна.

Відповідно до статті 67 Закону N 679-XIV
Національний банк України з метою
виконання регулятивних та наглядових
функцій визначає форми звітності (у
тому числі консолідованої), порядок її
складання та подання до Національного
банку України, які є обов'язковими до
виконання усіма суб'єктами
господарювання.

Статтею 69 Закону N 2121-III передбачено, що
банк зобов'язаний подавати фінансову і
статистичну звітність щодо роботи
банку, його операцій, ліквідності,
платоспроможності, прибутковості, а
також інформацію афілійованих осіб
банку з метою оцінки фінансового стану
банку Національному банку України.

Таким чином, дії позивача, спрямовані
на виконання вимог статті 3 Закону
Російської Федерації, призвели до
порушення останнім, встановленого
законодавством України порядку
здійснення розрахунків та
використання грошової одиниці України
як засобу платежу; порядку збереження
та розкриття банківської таємниці;
розголошення та використання на
користь третіх осіб конфіденційної
інформації; порядку подання фінансової
і статистичної звітності.

Згідно зі статтею 12 Господарського
кодексу України держава для реалізації
економічної політики, виконання
цільових економічних та інших програм
і програм економічного і соціального
розвитку застосовує різноманітні
засоби і механізми регулювання
господарської діяльності. Одним із
основних засобів регулюючого впливу
держави на діяльність суб'єктів
господарювання є ліцензування .

Ліцензія - документ державного зразка,
який засвідчує право суб'єкта
господарювання - ліцензіата на
провадження зазначеного в ньому виду
господарської діяльності протягом
визначеного строку за умови виконання
ліцензійних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Частиною першою ст. 239 Господарського
кодексу України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування відповідно до своїх
повноважень та у порядку,
встановленому законом, можуть
застосовувати до суб'єктів
господарювання такі
адміністративно-господарські санкції,
зокрема, анулювання ліцензії (патенту)
на здійснення суб'єктом господарювання
окремих видів господарської
діяльності.

Згідно зі статтею 66 Закону N 679-XIV
державне регулювання діяльності
банків здійснюється Національним
банком України, зокрема, у формі
адміністративного регулювання, що
передбачає здійснення реєстрації
банків і ліцензування їх діяльності;
встановлення вимог та обмежень щодо
діяльності банків; застосування
санкцій адміністративного чи
фінансового характеру.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що Національним банком
України, з урахуванням його
повноважень, відповідно до положень
чинного законодавства правомірно
застосовано до позивача
адміністративно-господарську санкцію
у вигляді анулювання ліцензії.

Щодо неможливості виконання позивачем
зобов'язання щодо повернення
банківського вкладу ОСОБА_1, суд
зазначає наступне.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до статті 15 Цивільного
процесуального кодексу України справи
щодо захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних відносин
розглядаються судами у порядку
цивільного судочинства.

Отже, ОСОБА_1, у встановленому Цивільним
процесуальним кодексом України
порядку, має право звернутися до суду
за захистом своїх цивільних прав та
інтересів.

Щодо пункту 7 оскаржуваної постанови,
суд зазначає наступне.

Встановлена пунктом 7 Постанови № 260
вимога щодо зарахування на рахунок
кредиторської заборгованості в
Операційному управлінні Національного
банку України залишків коштів Банку, у
тому числі обов'язкових та інших
резервів, що обліковуються за
кореспондентськими та/або окремими
рахунками в Національному банку
України, обумовлена необхідністю
збереження таких коштів з метою
забезпечення виконання Банком своїх
зобов'язань, а також запобігання
порушенню інтересів вкладників чи
кредиторів Банку.

Зарахування коштів Банку в сумі 5 981 211,05
гривень здійснено на рахунок
Операційного управління Національного
банку України № 3, про що свідчать
виписка з рахунку та меморіальні
ордери від 06.05.2014 № 1380698 та від 07.06.2014 №
1380845.

Відповідно до Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку Національного
банку України, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 03.01.2012 № 1, призначенням рахунку 4749
(Кредиторська заборгованість за
операціями з іншими фінансовими
інструментами) є облік сум
кредиторської заборгованості за
операціями з іншими фінансовими
інструментами.

При цьому кредиторська заборгованість
- сума заборгованості Національного
банку України підприємству,
організації, установі на певну дату.

Виходячи з системного аналізу норм
чинного законодавства, фактичних
обставин справи, суд дійшов висновку
про безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог, а
тому вважає, що пункти 1, 7 постанови №
260, прийняті Національним банком
України на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини, з
урахуванням вимог встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, виходячи з аналізу положень
чинного законодавства та доказів,
наявних у матеріалах справи, суд
вважає, що адміністративний позов ПАТ
Банк «Морський» не підлягає
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 69-71, 160 - 163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові Публічного акціонерного
товариства Банк «Морський» відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді
І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко

Повний текст постанови складено 04.07.2014
р.