Справа № 808/3255/14
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року 16 год. 00 хв. Справа №
808/3255/14 м.ЗапоріжжяЗапорізький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Р.В.
Сацького,

при секретарі судового засідання А.С.
Ярошенка,

за участю представників:

від позивача: О.В. Грек

від відповідача: В.Є.Мальчев

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовною заявою: Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до: Приватного акціонерного товариства
«Запорізький електровозоремонтний
завод»

про: стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Приватного акціонерного
товариства «Запорізький
електровозоремонтний завод» про
стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році у розмірі 1 937 344, 60
грн.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги з
підстав, зазначених у позові. Просить
стягнути з відповідача суму
адміністративно-господарських санкцій
та пені у розмірі 1 937 344, 60 грн. за
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році. В обґрунтування позовних вимог
посилається на ст.69 Господарського
кодексу України, статті 18, 19 та 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
Постанову Кабінету Міністрів України
від 31.01.2007 №70 «Про порядок сплати
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно - господарських
санкцій та пені за невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів» та
зазначає, що середньооблікова
кількість штатних працівників, що
працювали у відповідача у 2013 році
склала 2377 осіб. Таким чином,
середньооблікова кількість інвалідів,
відповідно до нормативу, встановленого
ч.1 ст. 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», на підприємстві відповідача
повинна складати 95 осіб. Згідно
відомостей, наданих відповідачем у
звіті за 2013 рік, середньооблікова
кількість інвалідів на підприємстві
склала 48 особи, що є меншим ніж
установлено нормативом. Просить позов
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні з позовними вимогами не
погодився з підстав, зазначених у
наданих письмових запереченнях.
Зазначає, що для організації
працевлаштування інвалідів
підприємство на протязі 2013 року
неодноразово зверталось до центру
зайнятості зі звітами за формою №3-ПН з
інформацією про наявність робочих
місць для інвалідів, на що центр
зайнятості до підприємства інвалідів
не направляв. Крім того, підприємством
неодноразово опубліковувалося у пресі
оголошення про запрошення інвалідів на
роботу та наявності відповідних
вакансій на ПрАТ «ЗЕРЗ». Обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця. Отже,
підприємством створено всі необхідні
умови для працевлаштування інвалідів,
а саме створене відповідні робочі
місця та проінформовано відповідний
орган Державного центру зайнятості про
можливість працевлаштування інваліда,
а тому вимоги позивача є незаконними та
необґрунтованими. Просить у
задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши надані
докази, їх достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, дійшов висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено,
що у січні 2014 року відповідач на
виконання вимог чинного законодавства
до Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
подав звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік. У
рядку 03 звіту відповідачем самостійно
визначено кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності в
Україні» у кількості 95 осіб.

Частиною 8 ст.69 Господарського кодексу
України передбачено, що підприємство з
правом найму робочої сили забезпечує
визначену відповідно до закону
кількість робочих місць для
працевлаштування неповнолітніх,
інвалідів, інших категорій громадян,
які потребують соціального захисту.
Відповідальність підприємства за
невиконання даної вимоги
встановлюється законом.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон)
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно до ч.1 ст.19 Закону для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Частиною 2 ст.19
Закону передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до поданого відповідачем
звіту форми № 10 - ПІ, середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу, що працювали у
відповідача, за звітний період склала 2
377осіб, таким чином, середньооблікова
кількість інвалідів, відповідно до
нормативу, встановленого ч.1 ст.19 Закону
у відповідача складає 95 осіб. Проте,
кількість інвалідів - штатних
працівників у відповідача складає 48
осіб, що є меншим, ніж встановлено
нормативом.

Згідно ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства (об'єднання),
установи і організації незалежно від
форми власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою статті 19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

Разом з тим, статтею 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» передбачено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

З наданих звітів відповідача за формою
№3-ПН, копії яких долучені до
матеріалів справи, встановлено, що
відповідач щомісячно з січня 2013 року по
грудень 2013 року інформував Південний
районний центр зайнятості м. Запоріжжя
про наявність вакансій, в тому числі
вакансій для інвалідів.

Також судом встановлено, що Південним
районний центр зайнятості м. Запоріжжя
протягом 2013 року для працевлаштування
на ПрАТ «ЗЕЗ» інвалідів не направляв.

Матеріалами справи також встановлено,
що відповідачем регулярно
розміщувалися оголошення про
наявність вакантних місць для
працевлаштування інвалідів у пресі
(газета «Теленеделя») протягом 2013 року.
Також відповідач звертався до
Південного районного центру
зайнятості м. Запоріжжя з листом про
надання інформації щодо наявності
інвалідів, які знаходяться на обліку у
центрі зайнятості за вакантними
професіями. Проте, Південний районний
центр зайнятості м. Запоріжжя листом
№448 від 05.03.2014 повідомив ПрАТ «ЗЕЗ», що
на обліку за 2013 рік не знаходилось осіб,
які б відповідали вимогам, викладеним в
заявках підприємства відповідача та
повідомлено, що всім інвалідам, які
знаходяться на обліку у центрі
зайнятості пропонуються всі вакансії
міста Запоріжжя. Відповідно до довідки
№2802 від 04.06.2014, у 2013 році інваліди
самостійно не зверталися з метою
працевлаштування на підприємство
відповідача.

Крім цього, відповідачем виданий наказ
по підприємству №1541 від 26.09.2005 про
заходи щодо працевлаштування
інвалідів, заходи щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів на ПрАТ «Запорізький
електровозоремонтний завод» включені
до колективного договору на
підприємстві відповідача, який діяв на
протязі 2013 року, 25.05.2006 затверджена
Типова інструкція робочого місця
інваліда.

З аналізу норм Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів» встановлено, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця, натомість
вимагає від нього вжиття заходів для
працевлаштування інвалідів,
визначених у ст.18 Закону. При вирішенні
питання про правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
суд виходить із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій, при цьому враховує, що
елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Згідно ч.1 ст.217 Господарського кодексу
України, господарськими санкціями
визначаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.
Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті
встановлено, зокрема, що учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для пропущення
господарського правопорушення.
Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків. З урахуванням викладеного
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані за порушення
правил, встановлених законодавчими
актами.

У відповідності до ст. 11 КАС України,
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а згідно ч. 1 ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Доказів того, що відповідач не створив
робочі місця для інвалідів, відмовляв
інвалідам у прийнятті на роботу,
несвоєчасно надавав державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, або несвоєчасно звітував
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України позивачем
не надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем були
виконані вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо вжиття
заходів для працевлаштування
інвалідів. А відтак, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів.

Керуючись статтями 69-71, 158, 160-164 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволені позовних вимог
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги, з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В.
Сацький