Справа № 826/5293/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5293/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 липня 2014 року № 826/5293/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Корпорації "Науково-виробниче об'єднання "Арсенал"

до

Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві

про

скасування постанов

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Корпорація науково-виробниче об’єднання «Арсенал» звернулось до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про скасування постанов про стягнення виконавчого збору від 24.12.2013 ВП №41265992, від 20.02.2014 ВП №42041608, від 24.12.2013 ВП №41266332, від 20.02.2014 ВП № 42041727.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувані постанови прийнято з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відповідачем не вчинялось жодних дій у спірних виконавчих провадженнях. Крім того позивач вказує, що Господарським судом було затверджено мирові угоди між позивачем (боржником) та стягувачами.

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві – письмових заперечень по суті позову не надав явку уповноваженого представника в судове засідання не надав явку уповноваженого представника в судове засідання не надав, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 18.12.2013 відкрито виконавче провадження №41265992 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 01.11.2013 №910/579/13.

В подальшому постановами від 27.01.2014 накладено арешт на кошти боржника (позивача) та накладено арешт на майно боржника (позивача) і оголошено заборну на його відчуження.

Постановою від 18.03.2014 повернуто стягувачу виконавчий документ (наказу Господарського суду м. Києва від 01.11.2013 №910/579/1). Також, постановами від 18.03.2014 знято арешт з майна з коштів та майна боржника (позивача).

Також, постановою від 24.12.2013 ВП №41266332 постановлено стягнути з Корпорації науково-виробниче об’єднання «Арсенал» виконавчий збір в сумі 3564,73 грн.

Також, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 14.02.2014 відкрито виконавче провадження № 42041727 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва №910/199/13 виданого 07.10.2013.

Постановою від 20.02.2014 про стягнення виконавчого збору, постановлено стягнути з стягнути з Корпорації науково-виробниче об’єднання «Арсенал» виконавчий збір в сумі 3080,3 грн.

В подальшому постановою від 18.03.2014 стягувачу повернуто виконавчий документ (наказ Господарського суду м. Києва №910/199/13 виданий 07.10.2013).

Судом також неодноразово витребовувались матеріали виконавчого провадження №42041608, проте відповідачем витребувані матеріали без пояснення причин не було надано.

Згідно із ч.1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справи в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін ат свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що відповідач заперечення проти позовних вимог та витребувані судом копію матеріалів виконавчого провадження №42041608, суд дійшов висновку, що відповідачем не заперечується протиправність постанови про стягнення виконавчого збору від 20.04.2014 ВП №42041608.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження рішення Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, суд досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність змісту рішень суб’єкта владних повноважень чинному законодавству та законність процедури їх прийняття.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України “Про виконавче провадження”.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 41 Закону України “Про виконавче провадження” встановлено, що витрати органів державної виконавчої служби, пов’язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Враховуючи, що предметом оскарження є постанова про стягнення виконавчого збору, суду належить встановити чи мало місце невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 Закону України “Про виконавче провадження” для самостійного його виконання.

Як зазначено вище, постановами від 18.12.2013, від 14.02.2014 відкрито вказані вище виконавчі провадження.

Згідно вказаної постанови державним виконавцем для добровільного виконання рішення суду згідно з виконавчим документом надано семиденний строк з моменту винесення (отримання) постанови.

Як передбачено в частині другій статті 25 Закону України “Про виконавче провадження”, у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п’ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов’язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно частини п’ятої статті 25 Закону України “Про виконавче провадження” копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною першою статті 31 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов’язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно частини п’ятої статті 25 Закону України “Про виконавче провадження” копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною першою статті 31 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов’язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як свідчать матеріали справи згадувані постанови про відкриття виконавчих проваджень було направлено на адресу позивача поштовими повідомленнями.

Судом витребувано копії матеріалів спірних виконавчих проваджень, проте матеріали виконавчих проваджень не містять доказів вручення позивачу постанов про відкриття виконавчих проваджень.

Як зазначено вище, постановами від 18.03.2014 виконавчі документи повернуто стягувачу.

Проте, постановами від 24.12.2014ВП №41265992, від 20.02.2014 ВП №42041608, від 24.12.2013 ВП №41266332, від 20.02.2014 ВП №42041727 постановлено стягнути з позивача виконавчий збір.

Суд зауважує, що постанови про стягнення виконавчого збору прийнято державним виконавцем через 2 дні після відкриття виконавчого провадження, з урахуванням направлень постанов про відкриття виконавчого провадження боржнику (стягувачу) поштовим повідомленням, суд дійшов висновку, що оскаржені постанови про стягнення виконавчого збору винесено до закінчення строку на добровільне виконання судових рішень.

Частиною першою статті 27 Закону України “Про виконавче провадження” у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Зі змісту статті 25 Закону чітко вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору є фактичне здійснення державним виконавцем дій (заходів) з примусового виконання судового рішення.

Законом України “Про виконавче провадження” передбачені наслідки невиконання рішення у строк, установлений строк для добровільного виконання, зазначений в постанові про відкриття виконавчого провадження. Одним з яких є виконавчий збір, який стягується у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом.

Частиною першою статті 27 Закону передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Положеннями статті 32 Закону визначено заходи примусового виконання рішень, а саме: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Наведені правові норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановленим державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін. В свою чергу, дані норми, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов'язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ржавним виконавцем не здійснювалося жодних дій щодо виконання судового рішення із застосуванням заходів примусового виконання. Державний виконавець не здійснив жодних дій задля примусового виконання судового рішення по виконавчому листу, а відповідно без примусового виконання рішення є не можливим стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини третьої статті 27 Закону, у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

З огляду на викладене, Законом України “Про виконавче провадження” обов'язковою передумовою виникнення у державного виконавця права на стягнення виконавчого збору з боржника визначено факт здійснення державним виконавцем дій спрямованих на примусове виконання рішення суду, а не факт невиконання боржником рішення суду в добровільному порядку у строк встановлений в постанові про відкриття виконавчого провадження, при цьому Законом України “Про виконавче провадження” чітко встановлено, що виконавчий збір не підлягає стягненню у випадку, якщо до початку примусового виконання рішення суду державним виконавцем отримано документальне підтвердження про його повне виконання боржником.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 “Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження” постановлено, що відповідно до статей 45, 46 Закону “Про виконавче провадження” витрати виконавчого-провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно.

Тобто, із вищевикладеного вбачається, що виконавчий збір підлягає стягненню у разі проведення виконавчою службою дій щодо примусового виконання рішення.

Проте, під час розгляду справи відповідачем не надано доказів вчинення ним таких дій щодо виконання виконавчого документа у примусовому порядку, а тому колегія суддів вважає неправомірним стягнення з позивача виконавчого збору.

Таким чином, на момент винесення оскаржених постанов про стягнення з боржника виконавчого збору державним виконавцем не було розпочато дій спрямованих на примусове виконання виконавчих документів та такі виконавчі документи було повернуто за заявою стягувачу без виконання, що свідчить про протиправність оскаржених постанов від про стягнення з позивача виконавчого збору та є підставою для їх скасування.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Корпорації науково-виробничого об’єднання «Арсенал» підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 – 163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати постанови про стягнення виконавчого збору від 24.12.2013 ВП №41265992, від 20.02.2014 ВП №42041608, від 24.12.2013 ВП №41266332, від 20.02.2014 ВП № 42041727.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда