Справа № 826/5488/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 червня 2014 року № 826/5488/14
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку письмового
проваджені адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1доГоловного
управління Державної міграційної
служби України в місті
Києвіпровизнання протиправною
бездіяльності, визнання нечинним
рішення від 01.04.2014 року, зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві, в якому, з урахуванням уточнень,
внесених заявою від 06.06.2014 року і
прийнятих судом, просив:

- визнати протиправною бездіяльність
ГУ ДМСУ в м. Києві;

- визнати рішення від 01.04.2014 року про
відмову в прийнятті заяви про визнання
позивача особою, що потребує
додаткового захисту нечинним з моменту
його прийняття;

- зобов'язати ГУ ДМСУ в м. Києві в
порядку ст.12 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту» прийняти рішення
про прийняття заяви ОСОБА_1 від 27.03.2014
року про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, - до
розгляду;

- зобов'язати ГУ ДМСУ в м. Києві на
виконання ч.12 ст.7 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту» зареєструвати
заяву ОСОБА_1 від 26.03.2014 року про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та подані
документи;

- зобов'язати ГУ ДМСУ в м. Києві на
виконання ч.12 ст.7 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту» ознайомити
заявника або його законного
представника під їх власний підпис з
порядком прийняття рішення за їх
заявами, правами та обов'язками особи,
стосовно якої прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

- зобов'язати ГУ ДМСУ в м. Києві на
виконання ч.12 ст.7 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту» оформити особову
справу на гр. ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що відповідачем під
час вирішення питання щодо прийняття
повторної заяви ОСОБА_1 про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту не було враховано,
що на момент подачі повторної заяви від
01.04.2014 року представником заявника були
викладені суттєві, раніше не відомі
обставини щодо наявності підстав для
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Розгляд справи неодноразово
відкладався судом на підставі
клопотань представника позивача з
огляду на неможливість прибути в
судове засідання, а також у зв'язку з
ненаданням відповідачем витребуваних
судом документів.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві, яка в
подальшому була уточнена
представником в письмовій заяві.

Відповідач явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, однак, на вимогу суду,
викладену в ухвалі направив матеріали
особової справи ОСОБА_1

У зв'язку з неявкою в судове засідання
представника відповідача, від якого
надійшли витребувані судом додаткові
докази у справі, а також беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71,
ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України здійснює
розгляд справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних в
матеріалах справи документів.

Оцінивши повідомлені позивачем
обставини, розглянувши наявні у справі
документи і матеріали, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд виходить з
наступного наступне.

Предметом спору у даній справі є
правомірність дій і висновків ГУ ДМСУ в
м. Києві під час прийняття рішення,
викладеного у повідомлені №23 від 01.04.2014
року щодо відмови ОСОБА_1 в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Дане рішення мотивоване положеннями,
закріпленими в частині 6 статті 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту»,
відповідно до якої, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може прийняти
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в разі,
якщо заявник видає себе за іншу особу
або якщо заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

При цьому, на підставі зібраних у
справи доказів судом встановлено, що
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є
громадянином Російської Федерації, за
національністю - татарин, за
віросповіданням - християнин, прибув на
територію України нелегально у вересні
2011 року.

06.06.2013 року позивача було затримано по
вул. С. Руданського, 4-б у місті Києві
працівником ОУР Шевченківського РУ ГУ
МВС України у місті Києві, як особу, яка
розшукується правоохоронними органами
Російської Федерації, за вчинення
злочинів, передбачених ст.228.1, ч.3
п.п.«а», «г» КК Російської Федерації. До
позивача застосовано міру запобіжного
захисту у вигляді тимчасового арешту
до вирішення питання про екстрадицію
до Російської Федерації.

18 червня 2013 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві з заявою про визнання особи
такою, що потребує додаткового захисту.

В своїй заяві від 18.06.2013 року ОСОБА_1
зазначив про неможливість повернутися
в Росію у зв'язку з тим, що після
раптової смерті своєї дружини ОСОБА_4
за невиявленими причинами, існує
реальна загроза спричинення шкоди
життю і здоров'ю позивачу. Така загроза
полягає в тому, що особи, які на справді
є винуватцями у вчиненні злочинів, в
яких обвинувачується ОСОБА_1 на
території Російської Федерації,
переслідували його дружину і наразі
переслідують його і погрожують
фізичною розправою та вбивством. З
огляду на викладене та враховуючи, що
для ОСОБА_1 висловлені щодо нього
погрози мають реальний характер,
останній стверджує, що у випадку його
повернення в Російську Федерацію,
погрози щодо нього будуть реалізовані.

За результатами з'ясування наведених
позивачем обставин, на підставі наказу
№456 від 21.10.2013 року, відповідачем
прийнято рішення №215 від 24.10.2013 року про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у зв'язку з
очевидною необґрунтованістю заяви,
відсутністю побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ
ДМСУ в м. Києві ОСОБА_1, посилаючись на
його незаконність, необґрунтованість
та прийняття без дійсного вивчення
обставин справи та ситуації, що
склалась в країні походження позивача,
останній оскаржив його в судовому
порядку.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 грудня 2013 року в адміністративній
справі №826/16980/13-а, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2014
року, ОСОБА_1 в задоволені його
адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
мотивовано положеннями частини 1
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового
захисту», відповідно до якої, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів. При цьому, позивачем під час
розгляду справи не було доведено
перебування в будь-яких організаціях
(політичних релігійних, військових
тощо) або наявність інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були б пов'язані з расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами, а також не
надано документів, що підтверджують
факти переслідувань та утисків
позивача.

З огляду на наведене суд під час
розгляду адміністративної справи
№826/16980/13-а прийшов до висновку, що
оскаржуване рішення №215 від 24.10.2013 року
прийняте відповідачем на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та чинним
законодавством України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надане,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 14 травня 2014 року відмовлено
у відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_1 ОСОБА_5 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
грудня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про визнання бездіяльності
протиправною, визнання нечинним
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання особи
такою, що потребує додаткового захисту,
зобов'язання вчинити дії (касаційне
провадження К/800/25625/14).

В силу положень статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 грудня 2013 року в
адміністративній справі №826/16980/13-а про
відмову ОСОБА_1 в задоволені позову
станом на час постановлення рішення у
даній справі набрало законної сили.

27 березня 2014 року ОСОБА_1 повторно
звернувся до органу міграційної служби
із заявою про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту обґрунтовуючи свою заяву тими
доводами, що викладались у заяві від
18.06.2013 року, однак при цьому у повторній
заяві зазначає про утиски і погрози не
з боку осіб, «які мають зв'язки з
кримінальним світом», а вже зазначає
про те, що змушений був залишити країну,
оскільки «не мав можливості боротися з
корупційною судово-правовою системою»,
з вини якої втратив своїх близьких
(смерть дружини), а також у зв'язку з
«рейдерськими атаками правових
органів» на його бізнес.

Крім того, як на нову обставину, яка
надає йому право бути визнаним
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, позивач у своїй
заяві від 27.03.2014 року посилається на
політичну ситуацію, яка склалась між
Україною і Російською Федерацією.

Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до частин 2, 6 статті 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (в редакції на
день звернення позивача з відповідною
заявою) визначено, що біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (у відповідній
редакції) встановлено, що особа, яка
потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За результатами вивчення та аналізу
повторної заяви ОСОБА_1 та доданих до
неї документів посадовою особою ГУ
ДМСУ в м. Києві складено подання на ім'я
керівника цього органу щодо відмови у
прийнятті заяви про надання статусу
біженця, в якому уповноважена особа
зазначила про те, що умови, які
викладені в заяві від 19.06.2013 року, яка
вже була предметом розгляду в ГУ ДМСУ в
м. Києві та оцінена судом, та умови
викладені в заяві від 28.03.2014 року схожі.
Отож, шляхом звернення із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, гр.
Російської Федерації ОСОБА_1
намагається уникнути екстрадиції та
покарання в Російській Федерації.

На підставі письмового подання
керівником ГУ ДМСУ в м. Києві у
відповідності до ч.6 ст.5 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
наказом від 01.04.2014 року №128 відмовлено в
прийнятті заяви про надання статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Російської Федерації ОСОБА_1.

01 квітня 2014 року на ім'я позивача
складено повідомлення за №23, в якому
викладено висновок ГУ ДМСУ в м. Києві
про відмову в прийнятті заяви у зв'язку
з тим, що ОСОБА_1 раніше вже було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем та особи, яка потребує
додаткового захисту.

Зібрані у справі докази свідчать про
дотримання відповідачем під час
розгляду спірного питання про
прийняття заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту положень, закріплених в
Правилах розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 07.09.2011 року №649.

Оцінюючи викладені відповідачем
підстави для такого висновку, суд
зважає на наступне.

Звертаючись до уповноваженого органу
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27.04.2004р.
№8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Наведені вимоги щодо доведення
заявником наявності підстав для
отримання ним відповідного статусу
розповсюджуються і на правовідносини,
які виникають у зв'язку із повторним
зверненням особи до уповноваженого
органу в порядку, визначеному статтею 17
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Так, відповідно до частина 1 статті 17
вказаного Закону особа, якій
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за відсутності
умов, зазначених у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1 цього Закону, у
разі виникнення зазначених умов може
повторно звернутися із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Водночас, як вбачається з матеріалами
особової справи ОСОБА_1 при повторному
зверненні не надано органам Державної
міграційної служби України інформації,
що могла би бути підставою для висновку
про виникнення з моменту попереднього
звернення умов, зазначених в пунктах 1
та 13 частини першої статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», не надано і
доказів обґрунтованості побоювань
позивача стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань у Російській Федерації, а
також інформації, що могла би бути
перевірена або достовірно встановлена
щодо наявності таких обставин.

Інформація щодо побоювань позивача
стати жертвою переслідувань
ґрунтується виключно на його особистих
твердженнях і жодним іншим чином не
підтверджена.

Щодо посилань ОСОБА_1 в заяві від 27
березня 2014 року на те, що під час
перебування на території Російської
Федерації він зазнав приниження честі
і гідності у зв'язку з тим, що він є
татарином за національністю, а також з
приводу осіб, з вини яких він зазнав
утисків (в попередній заяві - особи, які
мають зв'язки з кримінальним світом; в
повторній заяві - представники
судово-правової і правоохоронної
системи), такі пояснення суперечать
одне одному, що викладає сумніви в їх
достовірності. Крім того, за
твердженням позивача такі обставини
існували до його звернення в органи
Державної міграційної служби України,
а відтак, не можуть бути визнані такими,
що виникли після звернення ОСОБА_1 18
червня 2013 року.

З огляду на наведене, суд вважає
рішення відповідача про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту правомірним та цілком
вмотивованим, оскільки окрім звернення
та особистих пояснень, позивачем не
надано жодних фактичних доказів та
об'єктивного обґрунтування того, що
виникли умови, зазначені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
що зумовлює виникнення у ОСОБА_1 права
повторно звернутися із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 12 статті 92 основного закону
України встановлено, що виключно
законами України визначаються
організація і діяльність органів
виконавчої влади, основи державної
служби, організації державної
статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не
передбачає право центральних органів
виконавчої влади застосовувати
аналогію права або закону при
вирішенні будь-яких питань, що належать
до їх компетенції, а вимагає діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Інших доводів на обґрунтування
наявності підстав для визнання
спірного рішення органу відповідача
незаконними і які могли б бути прийняті
судом до уваги позивачем не наведено.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення Головного управління
Державної міграційної служби України
від 01 квітня 2014 року прийняте
відповідачем на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та чинним законодавством
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надане,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення, а отже
позовні вимоги є безпідставними,
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене і керуючись
ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві про визнання протиправною
бездіяльності, визнання нечинним
рішення від 01.04.2014 року, зобов'язання
вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя:
Н.А. Добрівська