Справа № 810/3931/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2014 року №810/3931/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Леонтович А.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України у м. Фастові та Фастівському
районі Київської області про визнання
протиправною та скасування вимог про
сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- позивач) звернулась до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у м. Фастові та Фастівському
районі Київської області (далі -
відповідач) про визнання протиправною
та скасування вимог Управління
Пенсійного фонду України у м. Фастові
та Фастівському районі Київської
області №Ф514 від 23 травня 2013 року на
суму 796,02 грн. та №Ф1199 від 29 липня 2013
року на суму 1698,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності та
одночасно є пенсіонером за віком, отже,
згідно із Законом України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" звільнений від
сплати єдиного внеску.

Відповідач позов не визнав, надав суду
письмове заперечення, в якому
стверджує, що позивач не є пенсіонером
за віком у розумінні положень закону
№2464, оскільки пенсія йому призначена
па пільгових умовах. За таких обставин
позивач повинен сплачувати страхові
внески на загальних підставах.

Ухвалою Київського окружного
адміністративного суду від 3 липня 2014
року відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
судове засідання на 9 липня 2014 року.

У судове засідання, призначене на 9
липня 2014 року, представники сторін не
з'явились, хоча про дату, час та місце
судового розгляду були повідомлені
належним чином. Розгляд справи позивач
просив здійснювати за його
відсутності. Відповідач про поважність
причин своєї неявки суду не повідомив,
заяв чи клопотань про перенесення
судового засідання до суду не
надходило.

Згідно з частиною 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Відповідно до частини 6 статті 128 КАС
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

За таких обставин, судом визнано за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження на підставі
наявних у справі доказів.

Дослідивши подані документи та
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

ОСОБА_1 виконавчим комітетом
Фастівської міської ради Київської
області, як фізична особа-підприємець 3
грудня 2004 року, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця Серія НОМЕР_2
(а.с. 12).

Відповідно до посвідчення Серія
НОМЕР_3, виданого 13 липня 2010 року
Управлінням Пенсійного фонду України,
позивач є пенсіонером та отримує
пенсію за віком (а.с. 10). Статус позивача
як пенсіонера за віком також
підтверджується довідкою Управління
Пенсійного фонду України в м. Фастові
та Фастівського району Київської
області довідкою від 25 червня 2014 року
№207 (а.с. 11)

Також, відповідно до матеріалів справи,
ОСОБА_1 є громадянкою, яка постійно
проживає або постійно працює на
території зони посиленого
радіоекологічного контролю та має
відповідне посвідчення категорії 4,
серії НОМЕР_4 (а.с.7).

Судом встановлено, що з січня 2012 року
позивачем обрано особливий спосіб
оподаткування, обліку і звітності
шляхом сплати єдиного податку, що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією свідоцтва платника
єдиного податку серії НОМЕР_5 (а.с. 13).

23 травня 2013 року Управлінням
Пенсійного фонду України у м. Фастові
та Фастівському районі Київської
області прийнято вимогу № Ф514 про
сплату недоїмки з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у розмірі 796,02
грн. (а.с.16).

29 липня 2013 року відповідачем прийнято
вимогу №Ф1199 про сплату недоїмки з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
розмірі 1698,23 грн.

Недоїмка у розмірі 796,02 грн. виникла за
період січень-лютий 2013 року (а.с. 17), у
розмірі 1698,23 грн. за період з серпня по
грудень 2013 року (а.с. 15).

Позивач стверджує, що у відповідача
відсутні законодавчі підстави вважати
його особою, яка зобов`язана сплачувати
єдиний внесок на загальнообов`язкове
державне соціальне страхування за
наведені вище звітні періоди, оскільки
він як пенсіонер за віком і одночасно
суб`єкт спрощеної системи
оподаткування в силу приписів частини
четвертої статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 №
2464-VI звільнений від сплати за себе
єдиного внеску.

З огляду на викладене, позивач
звернулась до Управління Пенсійного
фонду України у м. Фастові та
Фастівському районі із заявами від 27
серпня 2013 року про узгодження сум
недоїмки, у яких просила зазначені
вимоги скасувати.

Позивач зазначає, що оскільки
відповіді про узгодження суми
грошового зобов'язання з єдиного
внеску вона не отримувала, то вважала,
що вимоги були скасовані і відкликані.

Натомість, судом встановлено, що на
підставі зазначених вимог, державним
виконавцем Фастівського
міськрайонного управління юстиції
Київської області 14 листопада 2013 року
та 5 лютого 2014 року відкриті виконавчі
провадження щодо примусового
стягнення недоїмки з єдиного внеску
(а.с. 20-21).

Згідно довідки, №11-В69/188 від 1 липня 2014
року, виданої ПАТ «Райффайзен банк
«Аваль», 19 червня 2014 року на рахунки ФОП
ОСОБА_1 накладено арешт, у зв'язку із
відкриттям заданих виконавчих
проваджень.

Листом від 25 червня 2014 року позивач
звернулась до Управління Пенсійного
фонду України з проханням відповіді, що
були прийняті за результатами заяв про
узгодження суми недоїмки (а.с. 22).

Наведені вище обставини, на думку
позивача, свідчать про те, що вимоги від
29 липня 2013 року №ф1199 та від 23 травня 2013
року №Ф514 винесені Управлінням
Пенсійного фонду України у м. Фастові
та Фастівському районі Київської
області протиправно, у зв`язку з чим
позивач звернувся до суду за захистом
порушеного права з даним
адміністративним позовом.

В силу приписів пункту 6.2. Інструкції
про порядок нарахування і сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від 27
вересня 2010 року №21-5, сума єдиного
внеску, своєчасно не нарахована та/або
не плачена платниками у строки,
визначені відповідно до Закону 2464-17
підпунктом 4.3.6 пункту 4.3, абзацом
другим підпункту 4.5.2, підпунктом 4.5.3
пункту 4.5 та підпунктом 4.6.2 пункту 4.6
розділу IV цієї Інструкції, обчислена
органами Пенсійного фонду України у
випадках, передбачених Законом, є
недоїмкою.

Згідно пункту 6.4. Інструкції вимога про
сплату боргу формується на підставі
актів документальних перевірок, звітів
платника про нарахування єдиного
внеску та облікових даних з карток
особових рахунків платників

Пунктом 6.3. Інструкції встановлено, що
органи Пенсійного фонду надсилають
платникам вимогу про сплату недоїмки в
таких випадках: якщо дані
документальних перевірок результатів
діяльності платника про суми доходу
(прибутку) фізичних осіб - підприємців
чи осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, свідчать про донарахування
сум єдиного внеску органами доходів і
зборів у повідомленнях-розрахунках, де
визначено суми єдиного внеску, які
підлягають доплаті; якщо платник має на
кінець календарного місяця недоїмку зі
сплати єдиного внеску; якщо платник має
на кінець календарного місяця борги зі
сплати фінансових санкцій.

Таким чином, у разі несплати у
добровільному порядку сум страхових
внесків, орган доходів і зборів формує
вимогу, яку надсилає на адресу платника
єдиного внеску, з метою узгодження суми
заборгованості, при цьому статусу
виконавчого документа вимога набуває
лише у випадку її узгодження.

Пунктом 6.6. Інструкції встановлено, що у
разі незгоди з розрахунком суми боргу,
зазначеної у вимозі про сплату
недоїмки, платник узгоджує її з
органами Пенсійного фонду у порядку,
встановленому Пенсійним фондом
України, а у разі неузгодження вимоги
із органами Пенсійного фонду - має
право на оскарження вимоги в судовому
порядку.

Оскільки відповідачем не надано
доказів надсилання відповіді на заяви
про узгодження суми недоїмки та не було
надіслано позивачу узгоджених вимог,
суд приходить до висновку, що позивачем
не було пропущено строків звернення до
суду щодо оскарження вимог, а
направлення вимог до державної
виконавчої служби було передчасним.

Щодо правомірності прийняття
Управлінням Пенсійного фонду України у
місті Фастові та Фастівському районі
Київської області власне оскаржуваних
вимог, суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізм
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування визначаються
Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (Закон №1058-ІV).

Як встановлено статтею 1 вказаного
Закону пенсіонером є особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

За визначенням цієї ж статті пенсія - це
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом.

Згідно положень частини першої статті 9
Закону №1058-ІV за рахунок коштів
Пенсійного фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати:
пенсія за віком; пенсія по інвалідності
внаслідок загального захворювання;
пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Законом України "Про пенсійне
забезпечення" також визначені види
пенсій, серед яких є і державна пенсія
за віком.

Згідно статті 15 такого Закону умови,
норми та порядок пенсійного
забезпечення громадян, які постраждали
від Чорнобильської катастрофи,
визначаються Законом "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" або їм надається право на
одержання пенсій на підставах,
передбачених цим Законом.

За правилами частини першої статті 55
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
№796-XII (Закон №796-XII) особам, які
працювали або проживали на територіях
радіоактивного забруднення, пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого статтею 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 14 Закону №796-XII для встановлення
пільг і компенсацій визначаються такі
категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
зокрема, особи, які постійно проживають
або постійно працюють чи постійно
навчаються на території зони
посиленого радіоекологічного
контролю, за умови, що вони за станом на
1 січня 1993 року прожили або
відпрацювали чи постійно навчалися у
цій зоні не менше чотирьох років, -
категорія 4.

Так, частиною першою статті 55 Закону
№796-XII зазначеним особам, пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого для одержання
державних пенсій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у
розумінні чинного законодавства як про
пенсійне забезпечення, так і про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування і соціальний
захист постраждалих від
Чорнобильської катастрофи, позивач є
такою, що отримує саме пенсію за віком.

Знижений граничний вік виходу на
пенсію осіб, які підпадають під дію
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
не є підставою для висновку про виплату
пенсії позивачу з інших підстав і він є
пенсіонером в розумінні визначення
поняття "пенсіонер", яке наведено у
Законі України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом України від 08.07.2010 №2464-VI "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" (Закон №2464-VI).

Стаття 1 цього Закону визначає єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (єдиний внесок)
як консолідований страховий внесок,
збір якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону
№2464-VI встановлено, що платниками
єдиного внеску є фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності.

За приписами частини четвертої статті 4
Закону №2464-VI особи, зазначені у пункті 4
частини першої статті 4 Закону №2464-VI,
які обрали спрощену систему
оподаткування, звільняються від сплати
за себе єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Частина 4 статті 4 Закону №2464-VI
відповідно до частини першої розділу II
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України № 3609-VI набула чинності з
6 серпня 2011 року, тому нарахування сум
щодо сплати єдиного внеску пенсіонерам
за віком, що обрали спрощену систему
оподаткування, починаючи з серпня 2011
року, є неправомірним.

Відповідно до статті 12 Закону №1058-ІV
особи, які досягли 16-річного віку та не
належать до кола осіб, які підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню відповідно до
статті 11 цього Закону, у тому числі
іноземці та особи без громадянства,
які постійно проживають або працюють
на території України, громадяни
України, які постійно проживають або
працюють за межами України, якщо
інше не встановлено міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України,
мають право на добровільну участь у
системі загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування.

Зазначені особи можуть брати
добровільну участь у солідарній
системі або в накопичувальній системі
пенсійного страхування, або одночасно
в обох системах відповідно до
укладеного договору про добровільну
участь у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (далі -
договір про добровільну участь) згідно
із Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"

Таким чином, особи які не підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню можуть брати
добровільну участь у солідарній
системі або в накопичувальній системі
пенсійного страхування, або одночасно
в обох системах. У такому разі вони
подають до територіального органу
Пенсійного фонду за місцем проживання
відповідну заяву за формою,
встановленою правлінням Пенсійного
фонду, та документи за затвердженим ним
переліком.

На момент розгляду справи по суті у
суду відсутні докази на підтвердження
факту укладення договору про
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування між ОСОБА_1 та
Управлінням Пенсійного фонду України у
місті Фастові та Фастівському районі
Київської області.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на той факт, що позивач не є
пенсіонером за віком у розумінні
положень закону №2464-VI, адже пенсія йому
призначена з урахуванням положень
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
оскільки частина четверта статті 4
Закону №2464-VI не містить виключень при
її застосуванні щодо пенсій за віком,
призначених на пільгових умовах.

Положення статті 55 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
кореспондуються з положеннями статті 26
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Відтак, пенсія за віком
може бути надана особі, яка не досягла
пенсійного віку, встановленого Законом
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", за
умови, якщо остання працювала або
проживала на територіях
радіоактивного забруднення. Вказані
норми не пов'язують звільнення від
сплати єдиного внеску із досягненням
особою певного віку, а передбачають
звільнення від сплати внеску всіх
пенсіонерів за віком.

Більш того, доводи Пенсійного фонду
стосовно того, що для отримання пільг
при сплаті єдиного внеску необхідним є
призначення особі пенсії на підставі
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а не Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки Закон
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
є спеціальним законом по відношенню до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», який у частині
врегулювання правовідносин у галузі
пенсійного забезпечення окремих
категорій громадян не суперечить
змісту останнього, засновується на
його загальних принципах та, зокрема,
деталізує умови надання пенсій за
віком особам, які працювали або
проживали на територіях
радіоактивного забруднення.

Таким чином, для виникнення в особи
права на використання пільг при сплаті
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
вимагається наявність двох обставин: 1)
вихід особи на пенсію за віком; 2)
наявність статусу платника єдиного
податку. Додаткових умов для отримання
вказаної пільги закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція викладена в
рішенні Верховного Суду України від 15
квітня 2014 року у справі № 21-70а14, яке
відповідно до статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України.

Отже, відповідач неправомірно та
безпідставно звужує коло осіб, які
звільняються від сплати єдиного
внеску.

Враховуючи, що позивач отримує пенсію
за віком та не укладав договір про
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування з Управлінням
Пенсійного фонду України у місті
Фастові та Фастівському районі
Київської області, вимоги про спалу
недоїмки від 29 липня 2013 року №Ф1199 та
від 29 травня 2013 року №Ф514 є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідач суду не надав.

З приводу вимоги позивача про
стягнення з відповідача судових
витрат, зокрема, витрат по наданню
правової допомоги у розмірі 700 грн., суд
звертає увагу позивача на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Згідно статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати складаються
із судового збору та витрат, пов'язаних
з розглядом справи, до яких належать,
зокрема, витрати на правову допомогу.

Частиною третьою статті 90 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Частиною 2 Прикінцевих і перехідних
положень Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
положення цього Кодексу щодо
звільнення особи від оплати правової
допомоги та забезпечення надання
правової допомоги, а також частина 3
статті 90 цього Кодексу набирають
чинності з моменту набрання чинності
відповідним законом. До цього часу
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до статті 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративним
справах» від 20.12.2011 №4191-VI розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Водночас, суд зауважує, що
правовідносини між адвокатом або
фахівцем у галузі права та клієнтом
визначаються цивільно-правовою угодою.
Права та обов'язки адвоката визначені
Законом України "Про адвокатуру",
Правилами адвокатської етики тощо.

Частиною першою статті 12 Закону
України "Про адвокатуру" визначено, що
оплата праці адвоката здійснюється на
підставі угоди між громадянином чи
юридичною особою і адвокатським
об'єднанням чи адвокатом.

З огляду на зазначене, підставою для
відшкодування судових витрат на
правову допомогу є, зокрема, наявність
належних та допустимих доказів щодо
взаємозв'язку між сплаченими позивачем
адвокату коштами та наданою йому
правовою допомогою, яка стосується
безпосередньо з підготовкою
процесуальних документів та
супроводження даної судової справи.
Окрім того, понесена позивачем сума
витрат на правову допомогу повинна
бути розрахована у відповідності до
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративним
справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI.

Як вбачається з матеріалів справи, як
на доказ понесення позивачем витрат на
правову допомогу до матеріалів справи
додано договір про надання правової
допомоги, звіт про викоання договору
про надання правової допомоги та
квитанцію на суму в 700,00 грн. (а.с. 26-29).

З огляду на те, що позивачем на
підтвердження понесених витрат на
правову допомогу не надано детальний
розрахунок вартості юридичної
допомоги з зазначенням кількості
витраченого на надання допомоги
робочого часу для здійснення
розрахунку відшкодування відповідно
до Постанови Кабінету Міністрів
України від 27 квітня 2006 року № 590, суд
приходить до висновку про відсутність
належних та допустимих доказів розміру
витрат позивача на правову допомогу та
відповідно, про наявність підстав для
відмови у задоволенні зазначеної
вимоги.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на достатній та взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, виходячи із
меж позовних вимог, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу про сплату недоїмки від 23 травня
2013 року №Ф514 та від 29 липня 2013 року
№Ф1199.

У задоволені решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1)
судовий збір у розмірі 182 (сто
вісімдесят дві) гривні 70 копійок.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано в установлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Леонтович А.М.