Справа № 816/1544/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 р.Справа № 816/1544/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. ,
Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.05.2014р. по
справі № 816/1544/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Добробут"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма "Добробут",
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області, в якому просив
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
№/809 від 09.12.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірне податкове
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для зменшення позивачу розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість слугували висновки
податкового органу про те, що
взаємовідносини позивача із
контрагентом - ПП "САЛФИТ", не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків. Разом з тим,
оскільки у позивача наявні всі первині
документи які підтверджують факт
взаємовідносин із вищезазначеним
контрагентом, то він мав встановлене
законом право на їх віднесення до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.05.2014 року
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Кременчуцької ОДПІ №/809 від 09.12.2013
року.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.05.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
зокрема на порушення п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), що призвело до неправильного
вирішення справи.

Вказує, що підставою для винесення
спірного податкового
повідомлення-рішення слугувала
інформація встановлена при перевірці
контрагентів позивача по ланцюгу
постачання. Так, за наслідками
проведеної перевірки контрагента
позивача - ПП "САЛФИТ" була встановлена
неможливість реального здійснення
даним підприємством
фінансово-господарських операцій із
іншими суб'єктами господарювання. В
зв'язку з чим, податковий орган дійшов
висновку про неможливість реального
здійснення фінансово-господарських
операцій ПП "САЛФИТ" із контрагентами, у
т.ч. ТОВ "Агрофірма "Добробут", та як
наслідок, безпідставного віднесення
позивачем до складу податкового
кредиту сум ПДВ по даним
взаємовідносинам. Враховуючи наведене,
відповідач вказує, що встановлені за
наслідками перевірки порушення
позивачем вимог діючого законодавства
є обґрунтованими, та як наслідок,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є законним та
обґрунтованим.

Позивач правом надання письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
скористався.

Представники сторін про дату, час та
місце розгляду справи були повідомлені
у встановленому законом порядку, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи повідомленнями про вручення
рекомендованого поштового
відправлення.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ТОВ "Агрофірма "Добробут"
пройшло передбачену законом процедуру
державної реєстрації та перебуває на
обліку як платник податків та зборів в
Кременчуцькій ОДПІ.

Співробітниками Кременчуцької ОДПІ у
період з 06.11.2013 року по 12.11.2013 року
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ТОВ "Агрофірма
"Добробут" з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ПП "САЛФИТ" за
період з 01.07.2013 року по 31.07.2013 року, за
наслідками якої складено Акт
№4704/16-03-22-02/32682703 від 19.11.2013 року.

Під час перевірки податковий орган
дійшов висновку про завищення
підприємством від'ємного значення
об'єкта оподаткування по ПДВ на
загальну суму 101163,00 грн. в т.ч. за липень
2013 року в сумі 101163,00 грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, Кременчуцькою ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/809 від 09.12.2013 року, яким позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 101163,00 грн.

Не погоджуючись із правомірністю
прийняття вказаного податкового
повідомлення-рішення, позивач провів
процедуру його адміністративного
оскарження, за наслідками розгляду
якої, рішеннями ГУ Міндоходів у
Полтавській області від 20.02.2014 року
№426/10/16-31-1004-12 та Міністерства доходів і
зборів України від 31.03.2014 року
№5651/6/99-91-1001-15 в задоволенні скарг було
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із вказаним
податковим повідомленням-рішенням,
звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду
справи, фактично підставою для
зменшення позивачу розміру від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, слугували висновки
податкового органу про те, що
господарські відносини між позивачем
та контрагентом - ПП "САЛФИТ", не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що реальність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом, використання товару
(послуг) у власній господарській
діяльності, підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку та податкової
звітності. Податковим органом під час
розгляду справи не було надано доказів
того, що операції позивачем не
проводились. В зв'язку з чим, позивач
мав встановлене законом право на
віднесення сум по даним
взаємовідносинам до податкового
кредиту з податку на додану вартість,
оскільки порушення контрагентом
правил здійснення податкової
дисципліни та господарської
діяльності (як-от відсутність за місцем
реєстрації, несплата податків та
зборів у необхідному розмірі тощо)
тягне негативні наслідки лише до цієї
особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК
України, господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом
оподаткування можуть бути майно,
товари, дохід (прибуток) або його
частина, обороти з реалізації товарів
(робіт, послуг), операції з постачання
товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти,
визначені податковим законодавством, з
наявністю яких податкове
законодавство пов'язує виникнення у
платника податкового обов'язку.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 вказаного Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. При цьому,
відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Агрофірма "Добробут" у перевіряємий
період мало господарські відносини із
ПП "САЛФИТ".

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
вищезазначених господарських
операціях, колегія суддів дійшла
висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV
(далі - Закон України №996-XIV),
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV,
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону, первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV,
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону
України №996-XIV, то дана обставина є
належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення, господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ "Агрофірма "Добробут" (Покупець) з ПП
"САЛФИТ" (Постачальник) укладено
договір поставки №040302 від 04.03.2013 року,
за умовами яких Постачальник
зобов'язується в порядку та на умовах
визначених договором передати у
власність Покупця металопрокат, а
Покупець зобов'язується в порядку та на
умовах визначених договором прийняти
товар та оплатити його вартість (а.с.
35-40).

На виконання умов вищезазначених
договірних відносин, контрагентом було
передано у власність позивача
товарно-матеріальні цінності, про що
свідчать надані позивачем та долучені
до матеріалів справи копії відповідних
первинних документів, а саме:

- рахунків - фактур №СФ-0000185 від 09.07.2013
року на загальну суму 197886,42 грн., у тому
числі ПДВ у розмірі 32981,07 грн; №СФ-0000192
від 16.07.2013 року на загальну суму 187402,86
грн., у тому числі ПДВ у розмірі 31233,81
грн; №СФ-0000198 від 23.07.2013 року на загальну
суму 4665,60 грн., у тому числі ПДВ у
розмірі 777,60 грн; №СФ-0000201 на загальну
суму 1050,00 грн., у тому числі ПДВ у
розмірі 175,00 грн; №СФ-0000202 від 25.07.2013 року
на загальну суму 215974,82 грн., у тому числі
ПДВ у розмірі 35995,80 грн. (а.с.61-65);

- видаткових накладних №РН-110701 від
11.07.2013 року на загальну суму 197886,42 грн., у
тому числі ПДВ у розмірі 32981,07 грн;
№РН-230702 від 23.07.2013 року на загальну суму
4665,60 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 777,60
грн; №РН-240702 від 24.07.2013 року на загальну
суму 1050,00 грн., у тому числі ПДВ у
розмірі 175,00 грн; №РН-300701 від 30.07.2013 року
на загальну суму 215974,82 грн., у тому числі
ПДВ у розмірі 35995,80 грн; №РН-170702 від
17.07.2013 року на загальну суму 187402,86 грн., у
тому числі ПДВ у розмірі 31233,81 грн.
(а.с.42-46).

Оплата за отриманий товар проведена в
безготівковій формі, про що свідчать
надані копії платіжних доручень №100004571
від 26.07.2013 року на суму 73473,18 грн; №100004557
від 26.07.2013 року на суму 88402,86 грн; №100004558
від 26.07.2013 року на суму 99000,00 грн; №100004522
від 26.07.2013 року на суму 124413,24 грн; №100005299
від 02.08.2013 року на суму 1020,00 грн; №100005302
від 02.08.2013 року на суму 4665,60 грн; №100005648
від 07.08.2013 року на суму 9411,05 грн; №100005646
від 07.08.2013 року на суму 10179,00 грн; №100005647
від 07.08.2013 року на суму 5452,00 грн; №100005645
від 07.08.2013 року на суму 40000,00 грн; №100005644
від 07.08.2013 року на суму 108786,47 грн; №100005722
від 09.08.2013 року на суму 42145,47 грн. (а.с.66-77).

Частиною 2 статті 48 Закону України «Про
автомобільний транспорт» встановлено,
що документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення, є
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 року № 363
та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568
(далі - Правила), основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил,
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Позивачем на підтвердження факту
транспортування придбаних у ПП "САЛФИТ"
товарно-матеріальних цінностей було
надано та долучено до матеріалів
справи копії товарно-транспортних
накладних №110701 від 11.07.2013 року, №1707-02
від 17.07.2013 року, №300701 від 30.07.2013 року
(а.с.53-55).

Акти приймання продукції (товарів) за
кількістю та якістю від 11.07.2013 року, від
17.07.2013 року, від 30.07.2013 року
підтверджують факт передачі
придбаного товару від ПП "САЛФИТ" до
ТОВ "Агрофірма "Добробут" у кількості та
у якості обумовленої договором
поставки від 04.03.2013 року №040302. (а.с.56-60).

Крім того колегія суддів зазначає, що
згідно із Інструкцією про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженою
наказом Мінфіну України "Про
затвердження Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей" від 16.05.96 р. № 99
(зареєстровано в Мін'юсті України 12.06.96
р. за № 293/1318, зі змінами та
доповненнями, за текстом -Інструкція №
99), дія якої поширюється на
підприємства, установи та організації,
їх відділення, філії, інші відокремлені
підрозділи та представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, регламентовано умови та
порядок видачі довіреностей на
одержання товарно-матеріальних
цінностей.

Відповідно до п. 3 Інструкції № 99,
сировина, матеріали, паливо,
запчастини, інвентар, худоба, насіння,
добрива, інструмент, товари, основні
засоби та інші товарно-матеріальні
цінності, а також нематеріальні активи,
грошові документи і цінні папери (далі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Видача бланків довіреностей
здійснюється після їх реєстрації у
журналі реєстрації довіреностей.
Довіреність на одержання цінностей
видається лише особам, які працюють на
даному підприємстві.

Згідно з п. 6 Інструкції № 99,
довіреність на одержання цінностей від
постачальника за нарядом, рахунком,
договором, замовленням, угодою або
іншим документом, що їх замінює,
видається довіреній особі під розписку
і реєструється в журналі реєстрації
довіреностей.

Відповідно до п. 10 Інструкції № 99,
особа, якій видано довіреність,
зобов'язана не пізніше наступного дня
після кожного випадку доставки на
підприємство одержаних за довіреністю
цінностей, незалежно від того, одержані
цінності за довіреністю повністю або
частково, надати працівнику
підприємства, який здійснює
виписування та реєстрацію
довіреностей, документ про одержання
нею цінностей та їх здачу на склад (у
комору) або матеріально відповідальній
особі.

Згідно із вимогами п. 13 Інструкції № 99,
довіреність незалежно від строку її
дії залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей. У разі
відпуску цінностей частинами на кожний
частковий відпуск складається
накладна (акт приймання-здачі або інший
аналогічний документ) із зазначенням
на ній номера довіреності та дати її
видачі. У цих випадках один примірник
накладної (або документа, що її заміняє)
передається одержувачу цінностей, а
інший - додається до залишеної у
постачальника довіреності й
використовується для спостереження і
контролю за відпуском цінностей згідно
з довіреністю, а також для проведення
розрахунків з одержувачем.

Після закінчення відпуску цінностей
служби, що здійснювали їх відпуск,
здають довіреність разом з документами
на відпуск останньої партії цінностей
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення бухгалтерського
обліку.

Відповідальність за дотримання
постачальником встановленого порядку
відпуску за довіреністю цінностей
покладається на посадових осіб
підприємства-постачальника, які мають
право підписувати первинні документи
на відпуск цінностей (п. 15 Інструкції №
99).

Враховуючи наведене, колегія суддів
зазначає, що додатковим доказом, який
свідчить про факт отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей від ПП
"САЛФИТ", є надана копія витягу з
журналу реєстрації доручень.

Під час розгляду справи встановлено, що
отриманий товар був використаний у
власній господарській діяльності, що,
зокрема, підтверджується наявними в
матеріалах справи первинними
документами, а саме: картками
складського обліку матеріалів;
лімітно-забірними картками;
прибутковими ордерами форми М-4; актами
списання товарно-матеріальних
цінностей; звітами про витрати
основних матеріалів у будівництві за
формою М-29 (а.с. 82-168).

Колегія суддів зауважує, що податковим
органом як під час проведеної
перевірки, так і під час судового
розгляду справи не ставився під сумнів
факт наявності на підприємстві як
необхідних складських приміщень для
зберігання придбаного товару, так і
відповідних виробничих потужностей.

На виконання договірних відносин ПП
"САЛФИТ" було виписано на адресу
позивача податкові накладні №9 від
11.07.2013 року на загальну суму 197886,42 грн., у
тому числі ПДВ 32981,07 грн; №15 від 17.07.2013
року на загальну суму 187402,86 грн., у тому
числі ПДВ 31233,81 грн; №25 від 23.07.2013 року
на загальну суму 4665,60 грн., у тому числі
ПДВ 777,60 грн; №28 від 24.07.2013 року на
загальну суму 1050,00 грн., у тому числі ПДВ
175,00 грн; №43 від 30.07.2013 року на загальну
суму 215974,82 грн., у тому числі ПДВ 35995,80
грн. (а.с.47-52).

Зауважень щодо правильності
оформлення та форми податкових
накладених у податкового органу не
виникло. На час виконання умов
договорів та видачі податкових
накладних підприємства були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

З огляду на зазначене, колегія суддів
зазначає, що позивачем під час судового
розгляду було доведено належними та
допустимими доказами факт реальності
укладених із контрагентом
господарських операцій.

Доказів того, що вказаний у первинних
документах товар не отримувався, ані
акт перевірки, ані матеріали даної
адміністративної справи не містять.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання
податкового органу на те, що надані
позивачем видаткові накладні не є
належним доказом на підтвердження
факту реальності господарських
операцій через відсутність у них
інформації про особу, яка відвантажила
товар та підписала видаткові накладні,
оскільки сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що наявність
податкових накладних, платіжних
доручень щодо сплати податку на додану
вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

Колегія суддів також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень) порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року (надалі
також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.2
ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність" може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для
осіб,яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД
проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого
висновку: "...Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відповідачем
не надано доказів та не наведено жодних
обставин, які б свідчили про
невідповідність господарських
операцій цілям та завданням статутної
діяльності позивача, незвичності цих
операцій для цих осіб, збитковості
здійснених операцій, або інших
обставин, які б окремо або в сукупності
могли б свідчити про непов'язаність
операцій з господарською діяльністю
позивача, про не вчинення операцій, про
відсутність факту поставки продукції.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентом, та як наслідок,
правомірність формуванню позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач,
надавши письмові докази, що були
предметом дослідження при проведенні
перевірки та при розгляді справи судом
першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст.
71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи
проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71
КАС України, не надав жодних належних і
допустимих доказів на підтвердження
законності та обґрунтованості
прийнятого податкового
повідомлення-рішення, що є предметом
оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.05.2014 року
по справі №816/1544/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.05.2014р. по
справі №816/1544/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Калиновський В.А.