Справа № 872/13781/13
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2014 рокусправа № 804/9145/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1 (дов. від
15.07.2013 р.)

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 25
липня 2013 року

у справі № 804/9145/13-а

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Відділу державної виконавчої
служби Нікопольського міськрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області, Управління Пенсійного фонду
України в м. Нікополі та Нікопольському
районі Дніпропетровської області

про скасування постанови про відкриття
провадження, про визнання звернення з
вимогою протиправним, зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до Відділу
державної виконавчої служби
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції, Управління
Пенсійного фонду м. Нікополі та
Нікопольському районі
Дніпропетровської області, в якому
просив визнати протиправною та
скасувати постанову ВДВС
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції про відкриття
виконавчого провадження ВП№37756376 від
19.03.2013, визнати протиправним звернення
УПФУ в м. Нікополі та Нікопольському
районі Дніпропетровської області з
вимогою Ф-406 про стягнення з позивача
1288,80 грн. недоїмки та зобов'язання УПФУ
відкликати її.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
вимога Пенсійного фонду України не є
виконавчим документом у розумінні
Закону України «Про виконавче
провадження», а відтак відповідачем-1
неправомірно відкрито виконавче
провадження на підставі вказаного
документу. Позивач також зазначає, що
вимога відповідача-2 не була узгоджена
в установленому законом порядку,
внаслідок чого остання підлягає
скасуванню.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
25.07.2013 у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу (а. с. 85), в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
задовольнити позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга фактично мотивована
обставинами, викладеними в позовній
заяві.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час і місце
судового засідання відповідач
повідомлений судом належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, позивач є суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою, перебуває на спрощеній системі
оподаткування, є платником страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування,
перебуває на обліку в Управлінні
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі
Дніпропетровської області.

За обліковими даними Управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі
Дніпропетровської області позивач має
заборгованість зі сплати страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в сумі
1288,80 грн., яка виникла за період з липня
2010 року по грудень 2010 року

Відповідачем-2 сформовано та
направлено на адресу позивача вимогу
про сплату боргу №Ф-406/2 від 09.01.2013,
відповідно до якої недоїмка зі сплати
страхових внесків, фінансових санкцій
та пені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
становить 1288,80 грн. Вказана вимога
отримана позивачем 23.01.2013, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

30.01.2013 позивач звернувся до
відповідача-2 із зверненням щодо
надання повного розрахунку за
відповідний період.

05.02.2013 відповідачем-2 направлена
відповідь - рішення № 2311/02/14 про
результати розгляду скарги (заяви) про
залишення звернення про узгодження
вимоги без задоволення.

Приймаючи до уваги, що повідомлення про
вручення поштового відправлення
(вимоги про сплату боргу №Ф-406/2 від
09.01.2013) надійшло на адресу УПФУ 26.01.2013, на
підставі корінця вимоги від 09.01.2013 №Ф
406/2 відповдачем-2 сформована вимога про
сплату боргу від 04.02.2013 №Ф 406/2У, яка
формується для органів ДВС, та згідно
листа від 16.04.2013 № 7356/08/12 здана для
примусового стягнення 19.04.2013 до відділу
державної виконавчої служби
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції.

19.04.2013 відповідачем-1 прийнято
постанову про відкриття виконавчого
провадження №37756376, якою відкрито
виконавче провадження за вимогою №Ф-406
від 04.02.2013 та надано позивачу
семиденний строк для її добровільного
виконання.

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Спірні правовідносини між сторонами
регулюються, зокрема, Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-
IV.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.11 Закону України
№ 1058-ІV загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню
підлягають фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок), та
члени сімей зазначених фізичних осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно п.5 ст.14, ст.15 Закону України №
1058-ІV вказані вище особи є
страхувальниками відповідно до цього
Закону і платниками страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування.

Згідно п.6 ч.2 ст.17 вказаного Закону
№1058-IV страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
у встановлені законом строки і в
повному обсязі страхові внески.

Відповідно до ч.6 ст. 20 цього ж Закону
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду.

Згідно абзацу 4 пункту 8 розділу ХV
«Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до
набрання чинності законом про
спрямування частини страхових внесків
до Накопичувального фонду фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований
податок, єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом. Сума страхового внеску
встановлюється зазначеними особами
самостійно для себе та членів їх сімей,
які беруть участь у провадженні такими
особами підприємницької діяльності та
не перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Отже, позивач повинен був самостійно
встановити суму страхових внесків, яка
з урахуванням частини фіксованого
податку, що перераховувалась ним до
Пенсійного фонду України, повинна
становити не менше мінімального
розміру страхового внеску, та сплатити
страхові внески за ІІІ та ІV квартали 2010
року.

Матеріалами справи встановлено,
позивачем не заперечується той факт, що
він не здійснював нарахувань страхових
внесків у розмірі та строки,
передбачені Законом №1058-IV.

Посилання позивача на те, що страхові
внески ним сплачувались у вигляді
відрахувань в складі фіксованого
податку, не приймаються до уваги,
оскільки статтею 18 Закону №1058-IV
зазначено, що страхові внески є
цільовим загальнообов'язковим
платежем, який справляється на всій
території України в порядку,
встановленому цим Законом; вони не
включаються до складу податків, інших
обов'язкових платежів, що складають
систему оподаткування; на ці внески не
поширюється податкове законодавство, а
іншим законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування і
сплати таких внесків або звільнення
від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги
зі сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування встановлені
Законом України від 26 червня 1997 року
№400/97-ВР «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування», яким,
як і Законом №1058-IV не передбачено такої
пільги, як звільнення від сплати цього
збору для суб'єктів підприємницької
діяльності, котрі обрали спрощену
систему оподаткування.

Заборгованість позивача зі сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування за ІІІ та ІV квартали 2010
року підтверджується наявними у
матеріалах справи доказами, зокрема,
карткою особового рахунку та
розрахунком суми заборгованості.

Несплачені своєчасно відповідачем як
страхувальником суми страхових
внесків є простроченою заборгованістю
(недоїмкою), яка підлягає стягненню
територіальними органами Пенсійного
фонду України.

З 01.01.2011 набрав чинності Закон України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» № 2464-VI від
08.07.2010.

Пунктом 7 розділу VIII «Прикінцеві та
перехідні положення» вказаного Закону
встановлено, що стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

На період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

З матеріалів справи вбачається,
відповідачем не заперечується, що сума
заборгованості відповідача зі сплати
страхових внесків в розмірі 1288,80 грн.,
зазначена у вимозі № Ф406/2 від 09.01.2013,
виникла саме у зв'язку з неповною
сплатою страхових внесків за ІІІ, ІV
квартали 2010 року, виходячи з
встановленого Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» №1058-ІV від 09.07.2003
мінімального страхового внеску за
вказаний період.

Відповідно до ст.106 Закону України
№1058-IV в редакції, що діяла на момент
виникнення заборгованості, пп. «б» п.8.2
розділу 8 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженої постановою
Пенсійного фонду України від 19.12.2003
року №21-1, якщо страхувальник має на
кінець звітного базового періоду
недоїмку зі сплати страхових внесків,
то йому надсилається вимога щомісяця
протягом 5 робочих днів, наступних за
звітним базовим періодом. Вимога
формується на підставі інформації
особових рахунків платників на всю
суму боргу.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня
одержання вимоги про сплату недоїмки
страхувальник зобов'язаний сплатити
суми недоїмки та суми фінансових
санкцій.

У разі якщо страхувальник, який
одержав вимогу територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки
і протягом десяти робочих днів після
її отримання не сплатив зазначену у
вимозі суму недоїмки разом з
застосованою до нього фінансовою
санкцією, включеної до вимоги, або не
узгодив вимогу з відповідним органом
Пенсійного фонду, або не оскаржив
вимогу в судовому порядку, а також у
разі якщо страхувальник узгодив
вимогу, але не сплатив узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
після отримання узгодженої вимоги,
відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом
порядку і подає вимогу про сплату
недоїмки до відповідного підрозділу
державної виконавчої служби. У
зазначених випадках орган Пенсійного
фонду також має право звернутися до
суду чи господарського суду з позовом
про стягнення недоїмки. У разі
звернення органу Пенсійного фонду з
позовом про стягнення недоїмки до
господарського суду передбачені
законодавством заходи досудового
врегулювання спорів не застосовуються.

Вимога про сплату недоїмки або рішення
суду про стягнення недоїмки
виконується державною виконавчою
службою в порядку, встановленому
законом.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції, що звернення відповідача-2 з
вимогою № Ф-406 про стягнення з позивача
суми недоїмки 1288,80 грн. до державної
виконавчої служби є правомірним.

За приписами статті 17 Закону України
№606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 17
Закону №606-XIV підлягають виконанню
державною виконавчою службою такі
виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами,
і накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних,
кримінальних справах та справах про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної
влади, якщо їх виконання за законом
покладено на державну виконавчу
службу;

9) рішення Європейського суду з прав
людини з урахуванням особливостей,
передбачених Законом України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

Отже, до виконавчих документів, на
підставі яких органом державної
виконавчої служби здійснюються
виконавчі дії, є рішення інших органів
державної влади, якщо їх виконання за
законом покладено на державну
виконавчу службу.

Пенсійний фонд є органом, який здійснює
керівництво та управління солідарною
системою, провадить збір, акумуляцію та
облік страхових внесків, призначає
пенсії та підготовляє документи для її
виплати, забезпечує своєчасне і в
повному обсязі фінансування та виплату
пенсій, допомоги на поховання, здійснює
контроль за цільовим використанням
коштів Пенсійного фонду, вирішує
питання, пов'язані з веденням обліку
пенсійних активів застрахованих осіб
на накопичувальних пенсійних рахунках,
здійснює адміністративне управління
Накопичувальним фондом та інші
функції, передбачені цим Законом і
статутом Пенсійного фонду (ч.1 ст.58
Закону України №1058-IV).

Отже, у розумінні наведених правових
норм вимога відповідача-2 про сплату
недоїмки є виконавчим документом, що
підлягає виконанню державною
виконавчою службою, підстави для
відмови відповідачем-1 у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання зазначеної вище вимоги
відповідача-2 з наведених позивачем
обставин відсутні.

З огляду на вище викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
під час розгляду справи в дослідив
обставини, які мають значення для
справи, ухвалив законне та
обґрунтоване рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Передбачених статтею 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи
підприємця ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 25
липня 2013 року у справі № 804/9145/13-а
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко