Справа № 816/2329/14
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2329/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

при секретарі судового засідання -
Колодяжному Д.В.,

за участю представника позивача -
Астаф'євої Л.О. ,

представника відповідача -
Боровик Ю.Є.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю " Кремінь
Нафта " до Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
про визнання протиправним та
скасування податкового - повідомлення
рішення, -

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2014 року позивач Товариство з
обмеженою відповідальністю "Кремінь
Нафта" (далі - ТОВ "Кремінь Нафта",
позивач) звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (далі - Кременчуцька ОДПІ,
відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового - повідомлення рішення
№/1201 від 30.05.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Кременчуцькою ОДПІ
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ "Кремінь Нафта" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
МПП "Підприємство Тера" за період
жовтень 2013 року. За результатами
перевірки складено акт №
1402/16-03-22-02+12/37667061 від 16.05.2014 року. На
підставі акту перевірки Кременчуцькою
ОДПІ 30.05.2014 року прийнято податкове
повідомлення - рішення №/1201, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів в розмірі 227982,50 грн в
тому числі за основним платежем 182386 грн
та за штрафними санкціями 45596,50 грн.
Позивач вважає, що вказане податкове
повідомлення - рішення винесене
безпідставно, незаконно та підлягає
скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд позов задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив та
просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
правомірність спірних рішень з підстав
викладених у запереченні на
адміністративний позов.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ТОВ "Кремінь
Нафта" () зареєстроване у
виконавчому комітеті Кременчуцької
міської ради Полтавської області
27.06.2012, номер запису 5007757. /а.с.63, том
1/.

На підставі направлення від 29.04.2014 року
№1279/16-03-22-02 /а.с.75/ виданого
Кременчуцькою ОДПІ ГУ Міндоходів у
Полтавській області Таракановим
Денисом Юрійовичем старшим державним
ревізором-інспектором відділу
перевірок з окремих питань управління
податкового аудиту Кременчуцької ОДНІ
ГУ Міндоходів у Полтавській області,
відповідно пп. 78.1.1, п. 78.1 ст.78
Податкового кодексу України від 2
грудня 2010 року за №2755-УІ, зі змінами та
доповненнями, згідно наказу
Кременчуцької ОДПІ ГУ Міндоходів у
Полтавській області від 29.04.2014 року за
№1469 /а.с.74, том1/ призначено проведення
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ "Кремінь Нафта" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
МПП "Підприємство Тера" (код 25154046) за
період жовтень 2013 року.

За результатами перевірки податковим
органом складено акт № 1402/16-03-22-02-12/37667061
від 16.05.2014 року /а.с.13-28, том1/, в якому
зафіксовано порушення позивачем п.201.1,
п.201.6 статті 201, п.198.1 п.198.3, п.198.6, статті 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого ТОВ "Кремінь Нафта"
було занижено податок на додану
вартість у сумі 182386,00 грн, в тому числі
жовтень 2013 року - 182386,00 грн.

На підставі висновку даного акта
перевірки Кременчуцькою ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/1201 від 30.05.2014 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
із вироблених в Україні товарів в
розмірі 227982,50 грн в тому числі за
основним платежем 182386 грн та за
штрафними санкціями 45596,50 грн. /а.с.29,
том1/.

Позивач не погодився з даним
податковим повідомленням-рішенням та
оскаржив його до суду.

Завданням адміністративного
судочинства, згідно ч. 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є захист прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно -
правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб, інших
суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Правомірність підстав та порядку
проведення перевірки позивачем не
оспорюється.

Досліджуючи правомірність прийнятого
спірного податкового повідомлення -
рішення Кременчуцької ОДПІ суд
приходить до наступних висновків.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України,
податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного
Кодексу визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Частиною 2 ст.3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996
визначено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Статтею 6 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
порядок ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в банках встановлюється
Національним банком України
відповідно до цього Закону та
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку. Порядок
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності про
виконання бюджетів та
госпрозрахункових операцій бюджетних
установ установлюється Державним
казначейством України відповідно до
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку за погодженням
з Міністерством фінансів України.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88 зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.1995
року № 168/704 первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлені
вимоги до первинних документів,
відповідно до яких підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарських операцій,
а якщо це не можливо - безпосередньо
після її закінчення. Такі первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Із системного аналізу вказаних вище
норм, можливо дійти до висновку, що для
отримання права на податковий кредит
із сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаного товару
(робіт, послуг), платник ПДВ повинен
мати податкові накладні, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначений для використання
в господарській діяльності.

Господарські відносини позивача з МПП
"Підприємство Тера" ґрунтувалися на
підставі договірних відносин з
поставки нафтопродуктів.

Судом встановлено, що 24.01.2013 року між
ТОВ "Кремінь Нафта" (покупець) та МПП
"Підприємство Тера" (постачальник)
укладено договір поставки
нафтопродуктів (далі-товар) №КИ0600/89.
/а.с.31-35, том1/. Згідно п.1.1 договору
постачальник зобов'язується передати,
а покупець прийняти та оплатити
нафтопродукти в кількості,
асортименті, по цінам, в терміни,
відповідно до умов Договору і Додатків
до нього, що є невід'ємною частиною
договору. Пунктом 3.1 передбачено що
якість товару повинна відповідати
технічним умовам (ТУ) і державним
стандартам (ДСТ), що діють на території
України, і підтверджуватись паспортом
(сертифікатом) якості заводу -
виробника товару. Загальна кількість
товару за договором становить суму
кількості поставленого протягом
терміну дії даного договору товару,
згідно додатків. /пункт 3.4 договору/.
Ціна товару, що поставляється,
узгоджується сторонами для кожної
партії товару окремо в додатку до
договору /пункт4.1 договору/.

На підтвердження реальності виконання
умов договору поставки нафтопродуктів
№КИ0600/89 від 24.01.2013 року позивачем
надано додаток №1 від 23.04.2013 року до
договору поставки нафтопродуктів
№КИ0600/89 від 24.01.2013 року /а.с.36, том1/,
додаток №2 від 27.05.2013 року до договору
поставки нафтопродуктів №КИ0600/89 від
24.01.2013 року /а.с. 38, том1/, додаток №3 від
21.06.2013 року до договору поставки
нафтопродуктів №КИ0600/89 від 24.01.2013 року
/а.с. 37, том1/; видаткова накладна №Т-00040
від 11.10.2013 року /а.с.45, том1/, №Т-00043 від
17.10.2013 року /а.с.52, том1/, №Т00049 від 25.10.2013
року /а.с.58, том1/; рахунок-фактура
№Т-00000040 від 11.10.2013 року /а.с.46, том1/,
№Т-00000043 від 17.10.2013 року /а.с.53, том1/,
№Т-00000050 від 25.10.2013 року /а.с.59, том1/;
паспорт якості №4 від 11.06.2013 року /а.с.49,
том1/, сертифікат відповідності за
№UA1.174.0143806-13 /а.с.50, том1/, паспорт якості
№17 від 27.09.2013 року /а.с.56, том1/, паспорт
якості №19 від 15.10.2013 року /а.с.62, том 1/.

Дослідивши податкові накладні №3 від
11.10.2013 року, №6 від 17.10.2013 року, №12 від
25.10.2013 року /а.с.39-41/, виписані МПП
"Підприємство Тера" для
документального оформлення
господарських операцій з придбання ТОВ
"Кремінь Нафта" нафтопродуктів, суд не
має підстав для визнання їх такими, що
не відповідають вимогам оформлення
первинних документів бухгалтерської
та податкової звітності. Будь-яких
порушень щодо оформлення податкових
накладних судом не встановлено,
зауваження до змісту та форми
зазначених документів у податкового
органу відсутні.

Здійснення оплати по договору поставки
№КИ0600/89 від 24.01.2013 року
підтверджується копіями платіжних
доручень: №3767 від 11.10.2013 року, №3844 від
17.10.2013 року, №3961 від 25.10.2013 року, №3960 від
25.10.2013 року. /а.с.42-43, том 1/.

Оприбуткування на підприємстві
позивача придбаного у МПП
"Підприємство Тера" підтверджується
долученими до матеріалів справи
прибутковими ордерами №0199 від 11.10.2013
року /а.с.44, том1/, №0201 від 17.10.2013 року
/а.с.51, том1/, №0206 від 25.10.2013 року /а.с.57/.

Як зазначив у судовому засіданні
представник позивача, до перевезення
товару залучено перевізників ТОВ
Плаза-Транс" та ТОВ "Поліхім-Дніпро" на
підтвердження чого надано копії
примірників товарно - транспортних
накладних (за формою №1-ТТН - для
перевезення нафтопродуктів), а саме від
11.10.2013 року, від 17.10.2013 року та від 25.10.2013
року які складені без порушень та є
належним доказом транспортування
придбаного товару /а.с.47,48,54,55,60,61, том1/.

У своїх поясненнях позивач зазначив, що
придбані нафтопродукти
використовувались у господарській
діяльності, а саме для подальшої
реалізації через власні АЗС що було
відображено в бухгалтерському обліку
та у власній господарській діяльності
про що надані відповідні докази.
/а.с.102-250, том1; а.с.1-62, том2/.

Таким чином, дослідження наявних у
справі доказів в їх сукупності, дає
суду підстави для висновку про
реальність та товарність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом - МПП
"Підприємство Тера" з поставки
нафтопродуктів.

За таких обставин, суд вважає, що
позивачем у податковому обліку сума
податку на додану вартість по
податковим накладним №3 від 11.10.2013 року,
№6 від 17.10.2013 року та №12 від 25.10.2013 року
була правомірно включена до декларації
за жовтень 2013 року та реєстру отриманих
податкових накладних включена до
податкового кредиту ТОВ "Кремінь Нафта"
в загальній сумі 182385,66 грн.

Суд не погоджується з твердженнями
відповідача, викладеними в акті
перевірки, що між ТОВ "Кремінь Нафта"
та МПП "Підприємство Тера" був
укладений договір з метою відображення
видимості купівлі нафтопродуктів які
постачало МПП "Підприємство Тера", які
в дійсності ним не виконувалися, а лише
полягали в документальному оформленні
первинних документів з метою ухилення
від сплати податків з огляду на
наступне.

Частина 1 статті 204 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) містить
припис, згідно з яким правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаним судом недійсним
(презумпція правомірності).

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено перелік вимог, дотримання
яких є необхідним для дійсності
правочину. а саме, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини другої статті 207
Цивільного кодексу України правочин.
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є не додержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
тинами першою-третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Із набуттям чинності з 01.01.2011 року змін
до Цивільного кодексу України, зокрема,
було викладено частину першу статті 203
у новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьої, податкові органи не
можуть посилатися на нікчемність
правочинів та господарських
зобов'язань платників податків
відповідно до частин першої та другої
статті 228 Цивільного України, як на
правову підставу для донарахування
податкових зобов'язань. Виключення з
цього правила може становити лише
ситуація із безпідставним
відшкодуванням на додану вартість із
державного бюджету, що може бути
кваліфіковано як незаконне
заволодіння майном держави. В інших же
випадках дії платників податків, що
мали намір ухилитися від оподаткування
укладаючи правочини та використовуючи
господарські операції як інструмент
коригування показників своєї
господарської діяльності для цілей
отримання так званої податкової вигоди
без наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття "незаконне заволодіння
майном держави", що міститься у
диспозиції частини першої статті 228
Цивільного кодексу України, й відсутні
правові підстави для застосування
частин першої та другої статті 228
Цивільного кодексу України.

Податкові органи, на підставі частини
третьої статті 228 Цивільного кодексу
України чи статті 207 Господарського
кодексу України, можуть у судовому
порядку доводити недійсність
правочинів, що на їх думку, укладені
платниками податку з метою, яка
завідомо суперечна інтересам держави
та суспільства і полягає в ухиленні
від оподаткування.

Аналізуючи норми Податкового кодексу
України, суд зазначає, що органи
державної податкової служби, виходячи
зі своїх завдань та функцій, у
відносинах з платниками податків
покликані перевіряти своєчасність,
достовірність, повноту нарахування та
сплати податків та зборів,
правильність ведення податкового
обліку. Жодна норма податкового
законодавства, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин, не
наділяла податкові органи правом
давати правову оцінку договорам, які
укладалися між платниками податків та
їх контрагентами, а саме: аналізувати
зміст правочинів, дотримання форми та
порядку їх укладення, строків
виконання, тощо.

Тобто, податковий орган не
уповноважений досліджувати суть
договорів та здійснювати контроль за
їх відповідністю нормам чинного
законодавства України.

Крім того, за вимогами цивільного
законодавства існує презумпція
правомірності правочину /ст. 204
Цивільного кодексу України/. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Відповідачем не надано доказів
звернення до суду з позовами про
визнання правочинів укладених між ТОВ
"Кремінь Нафта" та МПП "Підприємство
Тера" недійсними.

Посилання контролюючого органу на
відомості, викладені в акті
Кременчуцької ОДПІ №545/16-03-22-02-12/25154046
від 25.02.2014 року "Про результати
невиїзної позапланової перевірки МПП
"Підприємство Тера" (код 25154046) з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість по взаємовідносинах з ТОВ
"Трейд Комодіті" (код 30536344) за період з
01.10.2013 року по 31.10.2013 року" /а.с.79-84, том 1/
та на акт Дніпродзержинської ОДПІ
№168/13/04-03/30536344 від 24.01.2014 року
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ "Трейд Коммодіті" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість з ТОВ "Люксвен", податковий
номер 37166273, МПП "Підприємство Тера"
податковий номер 25154046 та ТОВ "Атан-Крим"
податковий номер 32085677 їх здійснення та
повноти відображення в обліку за
жовтень 2013 року суд не приймає в якості
достатніх обґрунтувань правомірності
оскарженого податкового
повідомлення-рішення, оскільки
отримання контролюючим органом акта
перевірки контрагента платника
податків, в якому викладені висновки
про вчинення таким контрагентом
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий контролюючий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, адже акт перевірки контрагента
не має преюдиційного значення та не є
документом, що достовірно та
безсумнівно підтверджує обставини
фактичної дійсності.

Крім того, як визначено частиною другою
статті 61 Конституції України, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Частиною першою статті 218
Господарського кодексу України
передбачено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, зважаючи на принцип
персональної відповідальності
платника податку, право добросовісного
платника податків на податковий кредит
не може ставитись у пряму залежність
від додержання податкової дисципліни
третіми особами.

Аналогічну думку викладено в рішенні
Європейського Суду з прав людини від
22 січня 2009 року (справа "Булвес" АД
проти Болгарії") та численних рішеннях
Верхового Суду України в даній
категорії справ (постанови ВСУ від 09
вересня 2008 року у справі №21-500во08, від 01
червня 2010 року у справі №21-573во10, від 31
січня 2011 року у справі за позовом ЗАТ
"Мукачівський лісокомбінат" до
Мукачівської ОДПІ про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, від 31 січня 2011
року у справі за позовом ТОВ "Фірма "ВІК"
до ДПІ у м. Херсоні про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень), що враховуються
судом з огляду на приписи частини
другої статті 8, частини другої статті
161 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що висновок податкової інспекції про
порушення позивачем вимог пункту п.201.1,
п.201.6 статті 201, п.198.1 п.198.3, п.198.6, статті 198
Податкового кодексу України здійснено
при помилковому розумінні норм діючого
на час виникнення спірних відносин
законодавства України та фактичних
обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини другою
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які
стали підставою для прийняття
оскаржуваного повідомлення-рішення
покладено на податковий орган.

Відповідач не довів суду правомірність
прийнятого ним податкового
повідомлення-рішення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
надані докази, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги щодо визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
30.05.2014 року №/1201 обґрунтовані,
підтверджені матеріалами справи та
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства Україн
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відтак, оскільки позивачем за
звернення до Полтавського окружного
адміністративного суду сплачено
судовий збір в загальному розмірі 455,96
грн. що підтверджується платіжним
дорученням № 2194 від 11.06.2014 року /а.с.2/,
суд дійшов висновку, що вказана сума
підлягає стягненню на користь позивача
з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кремінь
Нафта" до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправним та скасування
податкового - повідомлення рішення -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області № /1201 від 30 травня 2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кремінь Нафта" () витрати по сплаті судового
збору в розмірі 455 (чотириста п'ятдесят
п'ять) грн 96 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 15
липня 2014 року.

Суддя
Г.В. Костенко