Справа № 807/853/14
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2014 рокум. Ужгород№ 807/853/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Луцович М.М., суддів
Шешеня О.М., Микуляк П.П.,

при секретарі судового засідання -
Симканич Ю.В.,

за участю перекладача - ОСОБА_1,

та сторін:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3.;

представника відповідача - Радь О.І.;

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у приміщенні
Закарпатського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_2 до Державної міграційної
служби України про оскарження рішення
органу влади про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України про
оскарження рішення органу влади про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
управління по роботі з іноземцями та
біженцями ГУ ДМС у Закарпатській
області 12 березня 2014 року видало
позивачеві повідомлення №24 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, на
підставі рішення ДМС України №70-14 від 28
лютого 2014 року. З таким рішенням
позивач не погоджується, оскільки воно
на його думку є протиправним. При цьому
вказує на те, що він 17 років тому
покинув країну своєї громадянської
належності і у разі повернення буде
вважатися чужаком та піддаватися
дискримінації, приниження з боку
місцевого населення, а також
побоюється переслідування з боку
терористичного угрупування «Талібан»,
оскільки раніше мало місце побиття
його представниками цієї організації.
Вказує на те, що може стати жертвою
переслідувань, оскільки належить до
групи громадян, які співпрацювали з
урядовими силами. За таких мотивів
просить суд скасувати рішення
відповідача про відмову у визнанні
його біженцем або собою яка потребує
додаткового захисту та зобов'язати
Державну міграційну службу України
повторно розглянути заяву позивача про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
з підстав, наведених у позовній заяві
та додаткових поясненнях щодо її
обґрунтування (а.с. 185-192), просять позов
задовольнити. Позивач повідомив суду
про те, що у 1997 році він офіційно
отримавши у Афганістані візу на
підставі паспорта виїхав до Ірану де
отримав візу в Туркменістан куди і
переїхав. Після цього він нелегально
переїхав у Росію та 17 років жив у м.
Москва. Паспорт у нього забрав
перевізник, однак перебуваючи у Росії
він звернувся до посольства
Афганістану і йому виготовили новий
паспорт, яким він користується дотепер.
Повідомив також що в Росію приїхала
його дружина і там у них народилися
діти. Проживаючи в Росії він працював
на різних ринках, торгував. Також
звертався в Росії до відповідних
органів за отриманням статусу біженця,
в чому йому було відмовлено. Відмову
оскаржував в судовому порядку, однак
суд йому також відмовив. Після цього
він певний час продовжував проживати
та працювати в Росії нелегально, однак
після чергового затримання
працівниками ФМС вирішив покинути
Росію та нелегально потрапити до країн
Європи з метою проживання та
працевлаштування, однак був затриманий
поліцією на території Словаччини. Крім
того пояснив, що його виїзду з
Афганістану у 1997 році передував факт
побиття його представниками
угрупування «Талібан». Вказав на те, що
повертатися до Афганістану не бажає,
оскільки вже тривалий час там не
проживає і родичів не має. Бажає
отримати легальний статус.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив,
просить суд відмовити в його
задоволенні з мотивів наведених в
письмових запереченнях проти позову
(а.с. 27-28, 159-164).

Заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні адміністративного позову,
виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що рішенням
Державної міграційної служби України
від 28.02.2014 року за № 70-14 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу
четвертого та шостого частини першої
ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови
передбачені п.1 та п.13 частини 1 ст.1
цього Закону, відсутні, та яка до
прибуття в Україну з наміром бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні
(а.с. 135).

Про наявність даного рішення доведено
до відома позивача повідомленням ГУ
ДМС в Закарпатській області від 11.03.2014
року за № 24, яке вручено позивачеві
особисто 12.03.2014 року (а.с. 136).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до норм викладених у ч. 2 ст.
19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Правовідносини, які виникли між
позивачем та відповідачем регулюються
нормами спеціального закону, а саме
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року
№ 3671-VI.

Так, згідно преамбули Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними
змінами та доповненнями, далі - Закон
3671) - цей Закон визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, особа,
яка потребує додаткового захисту -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, а саме з протоколу
співбесіди від 15.10.2013 року (а.с. 63-67),
позивач повідомив про те, що він
народився 12.07.1969 року у м. Кабул,
Афганістан, де проживав до виїзду з
країни громадянської належності.
Позивач стверджує, що закінчив 11 класів
коледжу «Хабібя» та два курси
військової технічної академії (Кабул).
Через проблеми навчання продовжити не
зміг. До захоплення Кабулу Талібами
(1995р.), півтора роки працював водієм у
двоюрідного брата. У 1997 році позивач,
використовуючи закордонний паспорт з
оформленою візою до Ірану, залишив
Афганістан, а 24.09.1997 року дістався м.
Москви. З того часу позивач проживав та
працював (вантажником, продавцем на
різних ринках) у Москві, куди 06.11.2006 року
з м. Кабул приїхала його дружина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Також з Кабула в Москву
03.03.2004 року переїхав працювати рідний
брат заявника ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. На
території РФ у подружжя народилися
донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року та два
сини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Позивач повідомив, що
14.12.2006 року він та дружина зверталися до
ФМС Росії за статусом біженця, однак
рішенням ФМС від 01.02.2007 року було
відмовлено в наданні статусу біженця.
Крім цього, позивач 25.01.2011 року
звертався за тимчасовим притулком на
території РФ в наданні якого, рішенням
ФМС від 14.02.2011 року йому було
відмовлено. Вказане рішення позивач
оскаржив до суду. З наданого позивачем
рішення Московського місцевого суду
від 18.12.2012 року відомо, що апеляційну
скаргу залишено без задоволення.
Починаючи з 2010 року заявник із братом
орендували павільйон на ринку
«Славянский мир», де продавали взуття,
білизну та інші товари. Не маючи
тривалий час законних підстав для
перебування на території РФ, 23.08.2013 року
на ринку їх затримали працівники ФМС
Росії. Після цього вони заплатили хабар
і їх відпустили. 26.08.2013 року подружжя,
діти, рідний брат заявника нелегально
виїхали з РФ у напрямку Європи. До
звернення за захистом в Україні
передувало затримання 24.09.2013 року
заявника із сім'єю та рідного брата на
території Словацької Республіки. 26.09.2013
року у порядку реадмісії були передані
українській стороні.

Під час утримання в ІТТ Чопського
прикордонного загону позивач
звернувся із заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, вказуючи що «мав
проблеми з Талібами. В Газні має місце
конфлікт між таджиками та пуштунами».

Позивач стверджує, що в 1997 році було
дводенне утримання із застосуванням
фізичної сили представниками руху
Талібан.

За твердженням позивача, проблема
полягала в тому, що до 1995 року він
працював водієм у двоюрідного брата,
офіцера армії. З приходом в Кабул
представників Талібану, від нього
вимагали здати табельну зброю,
оскільки вважали, що він працював
охоронцем, а не водієм. Хоча заявник їх
переконував, що охоронцем не працював,
зброї не мав. Тоді Таліби йому сказали,
що він має заплатити гроші за зброю.
Після сплати грошей його відпустили.

В країну громадянської належності
заявник повертатися не бажає,
оскільки існує масове безробіття, ціни
зростають, а бізнес майже зупинився.

Вищевказані обставини встановлені
органом міграційної служби в ході
розгляду матеріалів позивача та
відображені у висновку від 22.01.2014 року
(а.с. 124-132).

Щодо твердження позивача про те, що він
працював в Афганістані водієм, суд
вважає за необхідне зазначити, що в
судовому засіданні на запитання суду
позивач повідомив що посвідчення водія
він не мав та не має.

Відповідно до Керівних положень УВКБ
ООН «Про обов'язки та стандарти доказу
в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року,
пункти 5 та 6: «Факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як усні
так і документальні. Обов'язок надання
доказів на користь повідомлених фактів
вважається «обов'язком доказування».

Як вбачається з матеріалів особової
справи (а.с. 87-89) під час співбесіди
позивач повідомив, що до виїзду в 1997
році з Афганістану його спонукали
проблеми з Талібами через двоюрідного
брата на ім'я ОСОБА_9, який з 1972 або 1975
року розпочав службу в національній
армії. Як розповів заявник, після
захоплення Кабулу Талібами (1995 р.)
двоюрідному братові довелося втекти з
військової служби до Пакистану. З
обранням Президентом Афганістану
Хаміда Карзая у 2002 році, двоюрідний
брат повернувся до Кабулу. Зараз він
знову перебуває на військовій службі у
званні генерала.

З огляду на практику Європейського
суду з прав людини, беручи до уваги
Директиву Європейського Союзу «Про
мінімальні стандарти для кваліфікації
і статусу громадян третіх країн та осіб
без громадянств як біженців або осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту захисту, що
надається» від 29.04.2004 р., слід дійти
висновку, що заявник не зміг
обґрунтувати свою заяву, не надав
будь-яких важливих фактів, що
підтверджували б об'єктивність
наявності підстав для побоювання
переслідування, за ознаками раси,
віросповідання, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок про відсутність
підстав вважати, що позивач має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, віросповідання,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Таким чином, серед фактів, повідомлених
позивачем, відсутні підстави для
визнання ОСОБА_2 біженцем у
відповідності до умов передбачених
пунктом 1 частини першої статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді справ судам слід
ураховувати, що обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Під час
розгляду особової справи шукача
притулку, органом міграційної служби
встановлено відсутність у позивача
об'єктивної сторони критерію побоювань
стати жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.

Крім того, на думку суду, є обґрунтовані
підстави вважати, що позивач має ознаки
особи, яка відповідно до пункту 62
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців (згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року та Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року) є
економічним мігрантом. Так, пункт 62
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців (згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року та Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року) дає
визначення відмінності економічного
мігранта від біженця, а саме: якщо особа
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці. Така особа
може керуватися в своїх діях бажанням
змін або пригод, сімейними або іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Зважаючи на Закон України "Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу" від
18.03.2004 року, суд вважає за необхідне
зазначити, що згідно п. 5 ст. 4 Директиви
Ради Європейського Союзу "Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається" від 27.04.2004
року - заяви є обгрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обгрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В матеріалах справи відсутні
документи, які б свідчили про наявність
підстав для надання позивачу статусу
біженця, а ті, які характеризують
загальне положення в країні походження
позивача, не містять конкретних
відомостей про його утиски.

Сам факт одноразового зі слів позивача
побиття, який мав місце 17 років тому в
Афганістані на думку суду не доводить
того, що позивач у країні походження
може мати обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за
ознаками расової належності, релігії,
національності (громадянства),
належності до певної соціальної групи
чи політичних поглядів.

Крім того, суд приймає до уваги те, що
позивач безперешкодно на підставі
офіційних документів покинув країну
своєї громадянської належності та до
нелегального прибуття на територію
України перебував у третій безпечній
країні (Росії).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

Відповідачем доведено правомірність
оскаржуваного рішення та, за наведених
обставин, позовні вимоги є
необґрунтованими, суперечать
матеріалам справи та вимогам
законодавства відтак у їх задоволенні
слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 160, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про оскарження рішення органу влади
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Головуючий - суддяМ.М. Луцович
Судді
О.М. Шешеня

П.П. Микуляк