Справа № 2а/2470/1793/11
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/14582/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012

у справі №2а-5421/10/2270

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції
у Кіцманському районі Чернівецької
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі
по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2)
звернувся до Чернівецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Кіцманському
районі Чернівецької області (далі по
тексту - відповідач, ДПІ у Кіцманському
районі Чернівецької області) про
скасування податкового
повідомлення-рішення №/0 від
18.07.2011.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 09.12.2011 позов
задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012
рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове рішення,
яким в задоволені позовних вимог
відмовлено .

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено,
що згідно акту перевірки встановлено
порушення позивачем вимог пп. 7.4.1, пп.
7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» у
зв'язку з чим збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість по вітчизняних товарах
35685,00 грн. та 8921,25 грн. штрафних санкцій.

Відмовляючи в задоволені позову та
скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що документація на
підтвердження фактичного переміщення
товару по взаємовідносинам між
позивачем та його контрагентом,
позивачем суду не надана. Зокрема,
суду не надано товарно-транспортні
накладні, подорожні листи або ж інші
документи, які б підтверджували шлях
прямування вантажу від пункту його
відправлення до пункту його
призначення, конкретизацію видів
товару, який перевозився, відстань
перевезення товару, кількість
кілометрів, обсяг використаного
пального тощо. Товарно-транспортна
накладна належить до первинної
транспортної документації,
застосування якої для всіх суб'єктів
господарської діяльності незалежно
від форм власності є обов'язковим.
Відсутність товарно-транспортних
накладних може бути свідченням
відсутності факту перевезення товару,
що, у свою чергу, може вказувати на
фіктивність відповідної господарської
операції.

Згідно з п. 1.6, п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
законом, а податкове зобов'язання - це
загальна сума податку, одержана
(нарахована) платником податку у
звітному (податковому) періоді, що
визначена згідно з цим законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 6.1
ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Приписами пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що до складу
податкового кредиту підлягають
включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку, що підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями. Не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Як свідчать матеріали справи,
позивачем придбано товар у ПП
«Пластполіторг» на суму 214110,00 грн. в т.ч
ПДВ-35685,00 грн., що підтверджується
видатковою накладною №1968 від 22.03.2010.
Податкова накладна на отримання
бензину марки А - 80 в кількості 35100 л. від
22.03.2010 на суму 214110,00 грн., в т.ч ПДВ - 35685,00
грн. Розрахунки між контрагентами
отриманий товар проводились у
безготівковій формі. На підтвердження
реалізації бензину марки А-80 матеріали
справи містять копії фіскальних чеків.

Підтвердження отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей, які
постачалися ПП «Пластполіторг»
товарно-транспортними накладними, не є
визначальною умовою для отримання
права на податковий кредит, оскільки,
законодавчі норми не ставлять в
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення вантажу
(товару) з наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість. Відповідно до ст. 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» №996-XIV
від 16.07.1999 (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення. А
тому, безпідставним є твердження судів
попередніх інстанцій про те, що
внаслідок відсутності
товарно-транспортних накладних
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місце (не здійснювалися).

Наявні в матеріалах справи видаткові й
податкові накладні, розрахункові
(платіжні) документи, в силу Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» N996-XIV
від 16.07.1999 (в редакції, чинній на час
існування спірних правовідносин) та
Положення N168/704 (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин),
є первинними документами, та мають всі
необхідні встановлені законом
обов'язкові реквізити. Докази того, що
вказані накладні, розрахункові
(платіжні) документи не мають юридичної
сили або визнані в установленому
порядку недійсними - відсутні. Відтак,
віднесення позивачем до складу
податкового кредиту сум ПДВ, сплачених
в ціні за товарно-матеріальні цінності,
передані за видатковими накладними,
відповідає вимогам пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону N168/97-ВР.

Актом перевірки та судами попередніх
інстанцій не встановлено жодного
фактичного порушення позивачем вимог
законодавства, яким регламентується
порядок формування податкового
кредиту, яке б позбавляло позивача
права на формування податкового
кредиту.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України вважає,
що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

Оскільки, апеляційний суд під час
розгляду справи неправильно
застосував норми матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
судового рішення, а суд першої
інстанції вирішив спір з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, то зазначена обставина
відповідно до ч. 1 ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
України є підставою для скасування
постанови апеляційного суду, та
залишення в силі постанови суду першої
інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 226, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012
скасувати та залишити в силі постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 09.12.2011.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров