Справа № К/9991/50086/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/50086/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4,
Прокуратури Ленінського району м.
Запоріжжя до Управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Запоріжжя про зобов'язання вчинити
певні дії, за касаційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Запоріжжя на
постанову Ленінського районного суду
м. Запоріжжя від 15 квітня 2011 року та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 червня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року прокурор Ленінського
району м. Запоріжжя звернувся до суду з
вказаним позовом в якому просив
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Запоріжжя (далі УПФ) поновити ОСОБА_4
виплату раніше призначеної пенсії.

В обґрунтування позову посилається на
те, що відповідач в порушення вимог
Конституції України та рішення
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009 не поновив
виплату пенсії позивачу, чим порушив
його право на соціальний захист.

Використовуючи повноваження, надані
статтею 36-1 Закону України від 5
листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про
прокуратуру» позивач просить
захистити порушене право ОСОБА_4,
гарантоване статтею 46 Конституції
України та задовольнити позов з
вищезазначених підстав.

Постановою Ленінського районного суду
м. Запоріжжя від 15 квітня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 21 червня 2011
року позов задоволено, зобов'язано УПФ
поновити виплату пенсії ОСОБА_4 з
моменту набрання чинності рішенням
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про відмову в
задоволенні скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що 4 листопада 2011
року ОСОБА_4 призначена пенсія за віком,
а починаючи з 1 вересня 2005 року її
виплата припинена за рішенням
відповідача від 23 вересня 2005 року № 106,
винесеного на підставі статей 47, 49
Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі Закон №
1058-ІV), оскільки позивач виїхав за
кордон на постійне місце проживання.

12 жовтня 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
УПФ з заявою про поновлення виплати
пенсії в зв'язку з прийняттям
Конституційним Судом України рішення
від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 в
задоволенні якої відповідач відмовив,
пославшись на відсутність
законодавства, яке врегульовує спірні
правовідносини.

Задовольняючи позов, суди на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що УПФ,
відмовляючи у поновленні виплати
пенсії, порушило гарантоване державою
та закріплене у статті 46 Конституції
України право ОСОБА_4 на соціальний
захист, а тому зобов'язане поновити її
виплату з дня ухвалення Конституційним
Судом України рішення від 7 жовтня 2009
року № 25-рп/2009.

Так, відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами статті 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності та правах. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Таким чином, право особи на
забезпечення її у старості є
невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону № 1058-ІV.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 цього
Закону (в редакції до 7 жовтня 2009 року)
встановлювалось, що виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Реченням другим статті 51 цього Закону
(в редакції до 7 жовтня 2009 року)
передбачалось, що під час перебування
за кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення
вищезазначених правових норм Закону №
1058-ІV визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними).

Згідно частини 2 статті 152 Конституції
України, частини 2 статті 73 Закону
України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-вр
«Про Конституційний Суд України» (далі
Закон № 422/96-вр) та резолютивної частини
рішення Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, у разі
якщо акти або їх окремі положення
визнаються такими, що не відповідають
Конституції України
(неконституційними), вони оголошуються
нечинними і втрачають чинність від дня
прийняття Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність

Закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Частинами 2 і 3 статті 67 Закону № 422/96-вр
передбачено, що рішення і висновки
Конституційного Суду України разом з
окремою думкою суддів Конституційного
Суду України протягом наступного
робочого дня після їх підписання
оприлюднюються на офіційному веб-сайті
Конституційного Суду України і
направляються Президенту України,
Верховній Раді України та Кабінету
Міністрів України.

Рішення і висновки Конституційного
Суду України разом з окремою думкою
суддів Конституційного Суду України
публікуються у "Віснику
Конституційного Суду України" та в
інших офіційних виданнях України.

Крім того, за правилами частини 2 статті
49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

За таких обставин суди дійшли
правильних висновків, що до спірних
правовідносин не підлягають
застосуванню положення статті 45 Закону
№ 1058-ІV, оскільки ними врегульовано
строки призначення (перерахунку) та
виплати пенсії, а не порядок та строки
поновлення її виплати, крім того
посилання скаржника на Порядок подання
та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25 листопада 2005 року № 22-1
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 грудня 2005 року за №
1566/11846 є безпідставним, оскільки Закон
має вищу юридичну силу і ним не
встановлено обов'язку подання заяви
для поновлення виплати пенсії.

Враховуючи викладене, відповідач
повинен був поновити виплату пенсії
позивачу починаючи з 7 жовтня 2009 року, а
тому суди дійшли вірного висновку про
задоволенні позову саме з цієї дати.

Також, суди надали належну правову
оцінку твердженням УПФ про
необґрунтованість позову з огляду на
відсутність законодавчого
врегулювання механізму виплати пенсій
громадянам, які виїхали на постійне
місце проживання за кордон.

Так, з мотивувальної частини рішення
Конституційного суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009 вбачається, що
Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина 3
статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні, а
держава відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли правильних висновків щодо права
позивача на пенсію, оскільки
відсутність механізму законодавчого
врегулювання порядку виплати пенсій
громадянам, які обрали постійним
місцем проживання країну, з якою не
укладено відповідного договору, не
може бути підставою для невиконання
державною взятих на себе зобов'язань
щодо забезпечення права особи на
соціальний захист.

Враховуючи зазначене, рішення судів
першої і апеляційної інстанцій
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Запоріжжя залишити без
задоволення, а постанову Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 15
квітня 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 21 червня 2011
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало