Справа № 2а/2570/413/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/33038/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Пилипчук Н.Г.

розглянула у попередньому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у місті
Чернігові на постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
01.03.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.05.2011 по справі №2а/2570/413/2011 за
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у місті Чернігові про
визнання протиправними дій та
незаконним податкового
повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Чернігівського
окружного адміністративного суду від
01.03.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.05.2011,
позовні вимоги фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1,
позивач) до Державної податкової
інспекції у місті Чернігові (далі - ДПІ
у м. Чернігові, відповідач) про визнання
протиправними дій щодо нарахування
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість та штрафних санкцій за
серпень 2009 року та незаконним
податкового повідомлення-рішення від
14.07.2010 №/0, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі
13287,00грн., у тому числі 8858,00грн. - за
основним платежем та 4429,00грн. -
штрафними (фінансовими) санкціями -
задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у
м. Чернігові 01.06.2011
звернулась з касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
який ухвалою від 08.06.2011 прийняв її до
свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
01.03.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.05.2011, прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог відповідач
посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, підпунктів 7.2.1, 7.2.3 пункту 7.2,
підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту
7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість».

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів, дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі акта від
08.07.2010 №935/17-219/НОМЕР_1 складеного за
результатом документальної
позапланової виїзної перевірки ФОП
ОСОБА_1 з питань повноти та
достовірності нарахування
задекларованих сум по податку на
додану вартість за серпень 2009 року,
контролюючим органом було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
14.07.2010 №/0, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі
13287,00грн., у тому числі 8858,00грн. - за
основним платежем та 4429,00грн. -
штрафними (фінансовими) санкціями.

Фактичною підставою для визначення
податкового зобов'язання став висновок
податкового органу про порушення
позивачем вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» внасліок завищення
ФОП ОСОБА_1 суми податкового кредиту з
податку на додану вартість за серпень
2009 року на суму 8858,00грн. При цьому, ДПІ у
м. Чернігові виходила з відсутності у
позивача належним чином оформлених
первинних документів по господарських
операціях з його контрагентами, які б
засвідчували правомірність формування
податкового кредиту в періоді, що
перевірявся.

У відповідності до частини першої
статті 11№ Закону України «Про державну
податкову службу в Україні» плановою
виїзною перевіркою вважається
перевірка платника податків щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати ним податків та
зборів (обов'язкових платежів), яка
передбачена у плані роботи органу
державної податкової служби і
проводиться за місцезнаходженням
такого платника податків чи за місцем
розташування об'єкта права власності,
стосовно якого проводиться така
планова виїзна перевірка.

Частиню шостою статті 11№ вказаного
Закону передбачено, що позаплановою
виїзною перевіркою вважається
перевірка, яка не передбачена в планах
роботи органу державної податкової
служби.

Таким чином, однією з обов`язкових
ознак здійснення виїзних превірок є їх
проведення за місцезнаходженням
платника податків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що направленням від 29.06.2010
№2316 ДПІ у м. Чернігові уповноважила
службову особу на проведення
позапланової виїзної перевірки ФОП
ОСОБА_1 з метою перевірки розбіжностей
по декларації з податку на додану
вартість за серпень 2009 року. Вказану
перевірку проведено не було. Державним
податковим інспектором ДПІ у м.
Чернігові - Бєлік В.С. було проведено
автоматизоване співставлення
декларації з податку на додану
вартість за серпень 2009 року, що стало
підставою для висновку про розбіжність
задекларованого податкового кредиту
за період, що перевірявся на суму
8858,00грн. При цьому, службовою особою не
було надано жодних доказів на
підтвердження виходу за адресою
позивача, необхідних для здійснення
виїзної перевірки, що стало причиною
відсутності необхідної документації
для підтвердження правомірності
формування позивачем податкового
кредиту.

Крім того, державного податкового
інспектора ДПІ у м. Чернігові - Бєліка
В.С. було притягнуто до дисциплінарної
відповідальності за вказаним фактом
проведеної перевірки, згідно наказу
начальника ДПІ у м. Чернігові №34 від
05.01.2011.

Враховуючи зазначене, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку
щодо неправомірності визначення
позивачу податкового зобов'язання з
огляду на незаконність дій посадової
особи податкового органу та порушення
процедури проведення перевірки
позивача.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку із:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 зазначеного Закону датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З аналізу наведених норм вбачається, що
наявність у платника податку (позивача
по справі) виданих йому продавцем
товару податкових накладних або інших
первинних документів оформлених з
дотриманням вимог чинного
законодавства, і сплата податку на
додану вартість продавцю у складі
вартості товару є достатніми
підставами для формування податкового
кредиту при реальному проведенні
господарських операцій.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно належним чином оформлених
первинних документів, які досліджено в
судовому процесі та копії яких наявні в
матеріалах справи, а саме - податковими
накладними та касовими чеками,
підтверджено правомірність включення
позивачем до складу податкового
кредиту сплаченого нарахованого
податку на додану вартість в сумі
8858,00грн. у зв'язку з придбанням товару
(послуг) в процесі власної
господарської діяльності. До того ж,
правомірність дій позивача також
підтверджується реєстрами отриманих
та виданих податкових накладних.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України погоджується з висновками
судів першої та апеляційної інстанцій
про недоведеність факту порушення
податкового законодавства з боку ФОП
ОСОБА_1, про неправомірність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення та дій
податкового органу, з огляду на те, що
позивачем було включено до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість, нарахованого у зв'язку
з придбанням та фактичним отриманням
товарів, підтверджених документально,
на підставі дійсних, реально виконаних
правочинів

Доводи касаційної скарги
зазначених висновків суду не
спростовують і не дають підстав
вважати, що судами попередніх
інстанцій при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у місті Чернігові залишити
без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 01.03.2011 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.05.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ Н.Г. Пилипчук