Справа № 2а/0570/825/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/29362/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Пилипчук Н.Г.

розглянула у попередньому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Першотравневому районі Донецької
області на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від
15.02.2011 та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 07.04.2011 по справі №2а/0570/825/2011 за
позовом Державного підприємства
«Донецька вугільна енергетична
компанія» до Державної податкової
інспекції у Першотравневому районі
Донецької області про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15.02.2011,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 07.04.2011, позовні вимоги Державного
підприємства «Донецька вугільна
енергетична компанія» (далі - ДП
«Донецька вугільна енергетична
компанія», позивач) до Державної
податкової інспекції у
Першотравневому районі Донецької
області (далі - ДПІ у Першотравневому
районі Донецької області, відповідач)
задоволено. Визнано недійсним
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Першотравневому районі Донецької
області від 06.12.2010 №/0 про
застосування до ДП «Донецька вугільна
енергетична компанія» штрафних
санкцій у розмірі 3439,38грн.

Рішення судів попередніх інстанцій
мотивовано відсутністю права у
податкового органу змінювати
призначення платежу, визначеного
платником податку.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у
Першотравневому районі Донецької
області 11.05.2011 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 07.06.2011
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач
просить скасувати постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 15.02.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 07.04.2011,
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог відповідач
посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, статті 8 Конституції України,
статті 15, частини першої статті 26
Закону України «Про плату за землю»,
статті 96 Земельного кодексу України,
статті 238 Господарського кодексу
України, підпункту 5.4.1 пункту 5.4 статті
5, пункту 7.7 статті 7, підпункту 17.1.7
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників перед бюджетами та
державними цільовими фондами», статей
79, 159 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Перевіривши за матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів, дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі акта
перевірки від 06.12.2010 №1241/18 складеного
за результатом невиїзної
документальної перевірки позивача
щодо своєчасності сплати земельного
податку за вересень 2009 року,
контролюючим органом на підставі 17.1.7
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників перед бюджетами та
державними цільовими фондами» було
винесено податкове
повідомлення-рішення від 06.12.2010
№/0, яким до ДП «Донецька вугільна
енергетична компанія» застосовано
штрафні санкції у розмірі 50% в сумі
3439,38грн. за затримку на 396 календарних
днів граничного строку сплати
узгодженої суми податкового
зобов'язання з земельного податку у
розмірі 6878,75грн.

Судами встановлено, що згідно
платіжних доручень наявних в
матеріалах справи, ДП «Донецька
вугільна енергетична компанія» було
сплачено земельний податок, грошові
кошти по яких зараховані контролюючим
органом на погашення попереднього
податкового боргу позивача за минулі
податкові періоди в автоматичному
режимі.

Закон України «Про плату за землю» є
спеціальним законом з питань
визначення суб'єктів плати за землю та
врегулювання поряду обчислення і
сплати земельного податку.

В преамбулі вказаного Закону визначено
розміри та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також напрями використання коштів, що
надійшли від плати за землю,
відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку.

Статтею 14 Закону України «Про плату за
землю» передбачено, що платники
земельного податку, а також орендної
плати за земельні ділянки державної
або комунальної власності (крім
громадян) самостійно обчислюють суму
земельного податку та орендної плати
щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого
поточного року подають відповідному
органу державної податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою центральним
податковим органом, з розбивкою річної
суми рівними частками за місяцями.
Подання такої декларації звільняє від
обов'язку подання щомісячних
декларацій.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про плату за землю» податкове
зобов'язання по земельному податку, а
також по орендній платі за землі
державної та комунальної власності,
визначене у податковій декларації на
поточний рік, сплачується рівними
частками власниками та
землекористувачами земельних ділянок
за місцезнаходженням земельної
ділянки за базовий податковий (звітний)
період, який дорівнює календарному
місяцю, щомісячно протягом 30
календарних днів, наступних за
останнім календарним днем звітного
(податкового) місяця.

За змістом підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Згідно пункту 7.7 статті 7 вказаного
Закону податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) і у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляє платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення узгоджених
податкових зобов'язань відповідно до
пункту 7.1 статті 7 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників перед бюджетами та
державними цільовими фондами» та від
обов'язку самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання відповідно до
підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього ж
Закону.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону
України «Про Національний банк
України» Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів згідно з главою 6 цієї
Інструкції) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання коштів згідно з главою 5 цієї
Інструкції. При цьому згідно з пунктом
3.8 зазначеної Інструкції реквізит
«Призначення платежу» платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

З наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням
підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників перед бюджетами
та державними цільовими фондами» слід
вважати сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Законом України «Про порядок погашення
зобов'язань платників перед бюджетами
та державними цільовими фондами»,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
пунктом 7.7 статті 7 Закону, податковий
орган не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

Доводи касаційної скарги
зазначених висновків суду не
спростовують і не дають підстав
вважати, що судом першої та апеляційної
інстанцій при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права при
встановленні фактичних обставин
справи.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Першотравневому районі
Донецької області залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15.02.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 07.04.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ Н.Г. Пилипчук