Справа № 814/1607/14
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

814/1607/14

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

07 липня 2014 року справа № 814/1607/14

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в письмовому провадженні розглянув адміністративну справу

про

скасування арешту, зобовязання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Енергобанк" (далі - позивач, Банк) звернулось до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області із адміністративним позовом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "Морська транспортна компанія" (далі - третя особа), в якому просить суд скасувати арешт, накладений постановою від 27 лютого 2014 р. у виконавчому провадженні № 42114062, а також зобов’язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області вчинити дії спрямовані на зняття арешту, накладеного вказаною постановою.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Банк є іпотекодержателем нерухомого майна третьої особи, яке було передано в іпотеку позивачу для забезпечення виконання зобов'язань інших осіб. У зв'язку із невиконанням останніми своїх зобов'язань перед Банком, він в судовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на таке майно. При оформленні права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, позивач дізнався про те, що спірною постановою відповідач наклав арешт в тому числі і на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, що перешкоджає йому в оформленні свого права власності. Вважає, що у зв'язку із такими обставинами, постанова відповідача підлягає скасуванню як така, що порушує його права іпотекодержателя.

Своєю ухвалою суд замінив первинного відповідача належним відповідачем - Управлінням Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - відповідач, ДВС). Відповідач не подав заперечень на адміністративний позов.

Представники сторін, а також третьої особи подали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження (а. с. 88, 96-97). Відповідно до ст. 122 ч. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Враховуючи, що сторони і третя особа скористались своїм правом на розгляд справи в письмовому провадженні, суд, на підставі вищенаведеної норми, розглядає справу в письмовому провадженні.

30 грудня 2010 р. між позивачем і третьою особою був укладений договір іпотеки (а. с. 10-12), відповідно до якого іпотекодавець (третя особа) передала іпотекодержателю (позивачу) в іпотеку нерухоме майно, визначене у п. 1.2. цього договору.

Одночасно з посвідченням договору іпотеки нотаріус наклав заборону відчуження нерухомого майна, яка була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а. с. 12 зворот, 13).

Рішенням від 27 лютого 2014 р. у справі № 915/1750/13 за позовом Банку до третьої особи господарський суд Миколаївської області стягнув з третьої особи на користь позивача 23 317 604,40 грн. шляхом визнання права власності Банку в тому числі і на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (а. с. 18-24, 93-95).

19 лютого 2014 р. відповідачем було відкрито виконавче провадження № 42114062 з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області № 5016/2214/2012(5/88), виданого 26 вересня 2013 р. про стягнення з третьої особи на користь Державної екологічної інспекції України у Миколаївській області 3 853 199,19 грн. (а. с. 99).

27 лютого 2014 р. ДВС прийняла спірну постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою на все рухоме та нерухоме майно третьої особи накладено арешт (а. с. 98).

14 травня 2014 р. Банк звернувся до ДВС із заявою про зняття арешту (а. с. 27). В цій заяві позивач зазначав, що наявність арешту створює перешкоди у користуванні і розпорядженні власним нерухомим майном, оскільки унеможливлює його державну реєстрацію.

Своїм листом від 28 травня 2014 р. ДВС зазначило про відсутність підстав для зняття арешту (а. с. 28).

Відповідно до ст. 54 ч. 1 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частина 3 наведеної норми передбачає винятки з цього правила: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів та 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. В наведених випадках державний виконавець вправі звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Право іпотеки виникло у позивача в грудні 2010 р., тоді як виконавчий лист у справі про стягнення з третьої особи коштів на користь Державної екологічної інспекції України у Миколаївській області і при виконанні якого відповідач наклав арешт на майно, видано в вересні 2013 р.; як слідує з договору іпотеки, вартість предмета іпотеки складає 14 449 999,0 грн., тоді як іпотека забезпечує виконання зобов'язань на загальну суму 57 810 366,94 грн. (п. п. 1.1., 1.2. договору іпотеки).

Таким чином, позивач в судовому порядку набув право власності на нерухоме майно, яке арештовано оскарженою постановою ДВС і до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст. 54 ч. 3 Закону України "Про виконавче провадження".

З наведеного вбачається, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 лютого 2014 р. у виконавчому провадженні № 42114062, порушує права Банку, як власника нерухомого майна та позбавляє його можливості зареєструвати таке майно у встановленому законодавством порядку, у зв'язку із чим позовна вимога про скасування постанови є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

В той же час, відсутні підстави для задоволення іншої позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача вчинити дії по знаттю арешту, так як відповідно до ст. 60 ч. 2 Закону України "Про виконавче провадження", у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини, а тому задоволення вимоги Банку про зобов’язання відповідача вчинити дії по зняттю арешту можуть бути задоволені у випадку невиконання відповідачем цього припису Закону, тобто допущення відповідачем протиправної бездіяльності, що не є предметом розгляду цієї справи.

Згідно ст. 94 ч. 3 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач, надавши меморіальний ордер № 1818786 від 10 червня 2014 р. (а. с. 2), документально підтвердив судові витрати у виді судового збору в розмірі 73,08 грн., який, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягає присудженню позивачу з Державного бюджету України в сумі 36,54 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 158, 160-163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 42114062 від 27 лютого 2014 р., скасувати.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Присудити публічному акціонерному товариству "Енергобанк" судовий збір в сумі 36,54 грн. з Державного бюджету України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства Україні, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства Україні, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя А. О. Мороз