Справа № К/9991/70691/11-С
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/70691/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Бутенка В.І.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної судової адміністрації
України на постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 28
грудня 2010 року та постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18
травня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України, Державної судової
адміністрації України, Господарського
суду Хмельницької області про
стягнення недоотриманої заробітної
плати та щомісячного грошового
утримання,

встановила:

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, Державної
судової адміністрації України,
Господарського суду Хмельницької
області про стягнення недоотриманої
заробітної плати та щомісячного
грошового утримання, а саме з 01 червня
2005 року по 01 січня 2006 року в
сумі 98006,10 грн та вирішення питання щодо
розподілу судових витрат.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28 грудня 2010
року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов'язано Міністерство фінансів
України, Державну судову адміністрацію
України, Хмельницький господарський
суд провести перерахунок і виплату
ОСОБА_2 заробітної плати, визначивши її
розмір відповідно до посадового окладу
з розрахунку мінімальної заробітної
плати, встановленої Законом на момент
проведення виплат, з урахуванням
раніше проведених виплат за період з 01
червня 2005 року по 01 січня 2006 року.
Судові витрати відшкодовано за
рахунок відповідачів в рівних долях. В
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18 травня 2011
року постанову суду першої інстанції
змінено в частині відшкодування
судових витрат та викладено абзац
третій її резолютивної частини в такій
редакції: «Присудити з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 600 грн.». В
решті постанову суду залишено без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, представник
Державної судової адміністрації
України просить скасувати рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
а за справою ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій щодо правильності
застосування ними норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій
було встановлено, що ОСОБА_2
працює суддею Господарського суду
Хмельницької області. При виплаті
позивачу заробітку і грошового
утримання судом за вказаний період не
враховувалась постанова Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
Голови, першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України» від 30 червня 2005 року №514.

Згідно частини четвертої статті 43
Конституції України кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом.

Визначальним актом, який регулює
питання оплати праці суддів є Закон
України «Про статус суддів». Він
встановлює гарантії незалежності
суддів, включаючи їх матеріальне і
соціальне забезпечення, у тому числі
гарантії права щодо оплати праці.
Відповідно до частини першої статті 126
Конституції України незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів»
передбачено, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя. Тобто,
згідно з цією нормою гарантований
мінімальний посадовий оклад судді не
може бути меншим встановленого статтею
44 цього Закону в співвідношенні до
окладу Голови Верховного Суду України.
Недодержання цього принципу, є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче, від визначеної законом, та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України, в межах своїх повноважень,
прийняв постанову №513 «Про оплату
праці Голови та заступників Голови
Конституційного Суду України» та
постанову №514 «Про оплату праці Голови
та заступників Голови Верховного Суду
України», якими підвищив оклади,
зокрема, Голові Конституційного Суду
України та Голові Верховного Суду
України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів».
Лише 03 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України свою бездіяльність
із зазначеного питання припинив
прийняттям постанови №865 «Про оплату
праці суддів», затвердивши схеми
посадових окладів інших керівників та
суддів Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Проте, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини другої
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» і не привів оклади суддів усіх
судів України до встановленого цією
нормою співвідношення, одночасно з
окладами Голови Верховного Суду
України та Голови Конституційного Суду
України, а саме з 01 червня 2005 року,
оскільки надав постанові «Про оплату
праці суддів» від 03 вересня 2005 року №865
чинності з 01 січня 2006 року (пункт 5
постанови).

Внаслідок цього, з 01 червня 2005 року по 01
січня 2006 року оклади суддів не
відповідали вимогам статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованих
висновків про задоволення позовних
вимог позивача щодо нарахування та
виплатити йому недосплаченого
щомісячного грошового забезпечення за
період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006
року, оскільки за вказаний період він
отримував ці виплати у меншому розмірі,
ніж це було передбачено Законом
України «Про статус суддів».

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло б призвести до
невірного вирішення спору, а тому
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими і підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Державної судової
адміністрації України залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 18 травня 2011 року та постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28 грудня 2010
року, змінену постановою апеляційного
суду, у справі за позовом ОСОБА_2 до
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
Державної судової адміністрації
України, Господарського суду
Хмельницької області про стягнення
недоотриманої заробітної плати та
щомісячного грошового утримання - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
В.І. Бутенко

І.В.
Штульман