Справа № 802/1475/14-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/1475/14-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

за участю:

секретаря судового засідання: Мартинюк
В.В.

представника позивача (апелянта):
Жученко Т.П.

представника відповідача: Чорної Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 28 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватно-орендного
підприємства "Рідний край" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені , -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2014 року Вінницьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (Фонд) звернулось в суд з
адміністративним позовом до
приватно-орендного підприємства
«Рідний край» (ПОП «Рідний край») про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 22844,44 грн. та пені в розмірі
150,70 грн.

28 травня 2014 року Вінницький окружний
адміністративний суд прийняв
постанову про відмову в задоволенні
адміністративного позову.

Не погоджуючись з судовим рішенням
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати вказану постанову та
прийняти нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
позивача (апелянта) апеляційну скаргу
підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача про
задоволення апеляційної скарги
заперечила, посилаючись на її
необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши, суддю-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги наявними в
матеріалах справи письмовими доказами,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення з наступних підстав.

Так, ст. 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" від 21 березня 1991 року №875-ХІІ
(Закон №875-ХІІ) встановлено, що для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 18-1 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Частиною 1 ст. 20 Закону №875-ХІІ
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст. 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи на
ПОП «Рідний край» у 2013 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становила 45 осіб, з них:
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 1 особа, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", також
самостійно розрахована відповідачем і
становить - 0 осіб.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2006 року
№1836 «Про реалізацію статті 18-1 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
потреба у створенні інваліду,
зареєстрованому в державній службі
зайнятості як безробітний,
спеціального робочого місця або
ділянки виробничої площі та вимоги до
них встановлюються індивідуальною
програмою реабілітації.

Фактичне робоче місце має бути
створено з урахуванням фізичних
можливостей певного інваліда,
індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про реабілітацію інвалідів в
Україні», індивідуальна програма
реабілітації - комплекс оптимальних
видів, форм, обсягів, термінів
реабілітаційних заходів з визначенням
порядку і місця їх проведення,
спрямованих на відновлення та
компенсацію порушених або втрачених
функцій організму і здібностей
конкретної особи до виконання видів
діяльності, визначених у рекомендаціях
медико-соціальної експертної комісії.

Отже, створивши таке місце,
роботодавець звітує до центру
зайнятості, вказуючи у звіті вимоги
вакантного місця та свої вимоги до
працівника.

Зокрема, Інструкцією щодо заповнення
форми звітності №3-ПН «Звіт про
наявність вакансій», затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19
грудня 2005 року №420, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 21 грудня
2005 року за №1534/11814 (Інструкція)
встановлено, що підприємства, установи
й організації, їх структурні
підрозділи та філії незалежно від
форми власності та господарювання
повинні за наявності вакансій у
повному обсязі подавати інформацію
про наявність вільних робочих місць
(вакансій) центрам зайнятості за місцем
їх реєстрації як платника страхових
внесків.

Форма використовується для
інформування населення про наявність
вакансій, сприяння працевлаштуванню
громадян, зареєстрованих у центрах
зайнятості як такі, що шукають роботу,
для підбору персоналу на замовлення
роботодавців, для оцінки поточної
потреби в кадрах та організації
професійної підготовки населення
відповідно до потреб ринку праці.

Тобто, звіти за формою державної
статистичної звітності №3-ПН містять
вичерпну інформацію про наявність на
підприємстві вільних робочих місць для
працевлаштування інвалідів протягом
звітного періоду.

Цей звіт є актом інформування органи
працевлаштування про створені на
підприємстві робочі місця для
працевлаштування інвалідів і,
водночас, запитом про направлення на
підприємство інвалідів із
встановленим рівнем нозології для
працевлаштування на товаристві.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.
Вважається, що застосування принципу
вини як умови відповідальності
пов'язане з необхідністю доведення
порушення зобов'язання.

Важливим в цій ситуації є встановлення
вини або її відсутності у діях чи
бездіяльності роботодавця шляхом
оцінки доказів виконання роботодавцем
заходів щодо створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів та
інформування про наявність вакансій
органів працевлаштування.

Так, в матеріалах справи наявний лист
Ямпільського районного центру
зайнятості Вінницької області №01-07/493
від 22 квітня 2014 року в якому зазначено,
що 18 березня 2013 року ПОП «Рідний край»
подало вакансію про потребу в
працівниках для осіб з інвалідністю
(електрик дільниці). У зв'язку із тим, що
на обліку в центрі зайнятості осіб, які
проживають на території Тростянецької
сільської ради та мають відповідну
кваліфікацію та інвалідність не було -
вакансія не була укомплектована і була
знята роботодавцем 30 грудня 2013 року.
Також, зазначено, що за 2013 рік ПОП
«Рідний край» щомісячно надавались
послуги з питань працевлаштування
громадян, які мають інвалідність;
надсилались листи про
освітньо-кваліфікаційний склад
інваліда з числа безробітних, про що
відмов у працевлаштуванні цих
інвалідів від підприємства не було.

Тобто, із змісту вказаного листа
встановлено, що ПОП «Рідний край»
протягом 2013 року інформувало
Ямпільський районний центр зайнятості
про наявність вакансії робочого місця
для інваліда на що щомісячно центром
зайнятості надавались послуги по
працевлаштуванню на таку вакансію.

Крім того, в судовому засіданні
представник ПОП «Рідний край»
пояснила, що на протязі 2013 року вони в
телефонному режимі підтверджували
Ямпільському районному центру
зайнятості наявність вказаної
вакансії, а тому звітність не подавали.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що у діях
відповідача відсутній склад
правопорушення, оскільки відповідач
довів, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Доводи особи, яка подала апеляційну
скаргу не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства та повністю
спростовуються встановленими по
справі обставинами.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи
до уваги, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваної постанови
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, надав
їм належну оцінку, та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, висновки суду
відповідають обставинам справи, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Вінницького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів, -
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 28 травня 2014
року, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
11 липня 2014 року .

Головуючий
Матохнюк Д.Б.

Судді
Біла Л.М.

Гонтарук В. М.