Справа № 807/852/14
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2014-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2014 рокум. Ужгород№ 807/852/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

Головуючого судді Шешеня О.М.;

Суддів: Ващиліна Р.О., Дору Ю.Ю.,

при секретарі Повханич Г.П.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2;

відповідача: Державна міграційна
служба України, представник - Радь О.І.;

перекладача: ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державної міграційної служби
України (далі - відповідач) про
скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач
підтримала позов та просила
задовольнити позовні вимоги з підстав,
наведених у позовній заяві, мотивуючи
наступним. Відповідачем 28.02.2014 року
було прийнято рішення №69-14 про відмову
позивачеві у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Позивач не погоджується з
даним рішенням про відмову їй у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та вказує
на те, що у разі її повернення до країни
своєї громадянської належності, з якої
виїхала давно, вона буде вважатися
чужаком та піддаватися дискримінації,
приниження з боку місцевого населення.
Також, позивач наголошувала на тому, що
вона боїться переслідування з боку
терористичного угрупування "Талібан",
оскільки її чоловік раніше вже
піддавався тортурам з їх боку. Позивач
в судовому засіданні вказувала на те,
що у неї є обґрунтовані побоювання
того, що у випадку її повернення в
Афганістан вона може стати жертвою
переслідування на тій підставі, що
належить до певної соціальної групи та
є членом сім'ї людини, яка
співпрацювала з урядовими силами.

В судовому засіданні представник
відповідача заперечив щодо
задоволення позову в повному обсязі, з
підстав викладених в наданих письмових
запереченнях та просив відмовити в
задоволенні позовних вимог, мотивуючи
наступним. За результатами розгляду
матеріалів особової справи
відповідачем було встановлено, що
позивач народилася 23.02.1979 року у
Афганістані, м. Кабул, де проживала до
виїзду з країни громадянської
належності. У 2006 році позивач приїхала
до свого чоловіка в Російську
Федерацію, м. Москва, де у подружжя
народилися діти, а саме: донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивач
повідомила відповідача, що у 2006 році
вона зверталася в Російській Федерації
за отриманням статусу біженця, однак
рішенням від 01.02.2007 року їй було
відмовлено в наданні статусу біженця.
26.08.2013 року позивач з чоловіком та
дітьми нелегально виїхали з Російської
Федерації у напрямку Європи. Як вказує
представник відповідача, до звернення
позивача за захистом в Україні,
передувало її затримання із сім'єю
24.09.2013 року на території Словацької
Республіки, звідки вони 26.09.2013 року у
порядку реадмісії були передані до
України. Як наголошував в судовому
засіданні представник відповідача,
позивач не бажає повертатися в країну
громадянської належності, оскільки там
існує масове безробіття, ціни
зростають, а бізнес майже зупинився.
Під час співбесіди позивач повідомила
відповідача, що до виїзду після захвату
талібами влади в Кабулі, вона з
батьками переїхала до Пакистану, місто
Пешевар. Позивач не могла відвідувати
школу та навіть виходити на вулицю, а
після приходу до влади Талібів її
старша сестра не могла працювати, а
батько був хворий, а тому сім'я позивача
прийняла рішення про виїзд з
Афганістану. Представник відповідача
вказував на те, що у 2006 році позивач
без будь-яких проблем повернулася в
Афганістан для реєстрації шлюбу. Також,
до прибуття в Україну позивач з 2006 року
проживала в Російській Федерації, яка є
країною, що приєдналася до Конвенції
про статус біженця 1951 року та Протоколу
щодо біженців 1967 року. Відтак,
представник відповідача наголошував
на тому, що аналіз матеріалів особової
справи з точки зору оцінки тверджень
позивача в контексті ситуації в країні
її громадянської належності, дозволяє
зробити висновок про відсутність
підстав вважати, що позивач має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, віросповідання,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. А тому, у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, всебічно
та повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку про те,
що позовна заява підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є
громадянкою Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_4,
проживала у м. Кабул та за етнічною
приналежністю - таджик (а.с. 15-17, 54-55,
103-105).

Після захвату Талібами міста Кабулу,
позивач втекла до Пакистану, де
перебувала в якості біженця. У 2006 році
позивач повернулася до Афганістану для
укладення шлюбу із громадянином
Афганістану ОСОБА_10 (а.с. 106-107), який на
той час перебував в Російській
Федерації. Після укладення шлюбу
позивач виїхала до чоловіка в
Російську Федерацію (а.с. 103-105).

У 2006 році в Російській Федерації
позивач намагалася отримати статус
біженця але їй було відмовлено в
наданні статусу біженця (а.с. 75-78).

На території Російської Федерації у
позивача народилися діти, а саме:
донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 111), син
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 110) та син
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.112-113).

У серпні 2013 року чоловік позивача був
затриманий працівниками Російської
Федерації за нелегальне перебування на
території Російської Федерації.

Як вказувала в судовому засіданні
позивач, отримавши інформацію, що в
країні походження ситуація з правами
людини тільки погіршилася та
побоюючись видворення до Афганістану,
у 26.08.2013 року вона разом з чоловіком
прийняла рішення нелегально потрапити
до Євросоюзу, однак їх було затримано
та в порядку реадмісії повернуто до
України.

З метою отримання захисту на території
України, 03.10.2013 року позивач звернулася
до відповідача із заявою про визнання
її біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 37-43, 49).

Як зазначала позивач в наданій до
відповідача заяві про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та у відповідності
до Протоколу співбесіди від 20.10.2013 року
(а.с. 75-78), причиною побоювань повернення
до країни походження є погіршенням
стану безпеки в Афганістані,
безперервне порушення прав людини в
ході тривалого військового конфлікту,
загальна атмосфера безкарності,
застосування традиційних механізмів
вирішення спорів, що не відповідають
стандартним нормам правосуддя та
неефективністю державного захисту.

Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних
положень УВКБ ООН "Про обов'язки та
стандарти доказу в заявах біженців" від
16 грудня 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як усні
так і документальні. Обов'язок надання
доказів на користь повідомлених фактів
вважається "обов'язком доказування". У
відповідності до загальних правових
принципів доказового права цей
обоє'язок покладається на особу, яка
виказує твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява. Обов'язок
доказу реалізовується заявником у
формі надання правдивих фактів, що
стосуються його заяви, щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте
відповідне рішення. Проте у зв'язку із
особливостями ситуації біженців,
посадова особа розділяє обов'язок
підтверджувати чи оцінувати всі факти,
які стосуються справи. Це досягається у
найбільшій мірі тим, що посадова особа
володіє об'єктивною інформацією щодо
відповідної країни походження, щодо
питань загальновідомого характеру,
направляє заявника в процесі надання
ним відповідної інформації та
адекватно перевіряє допустимі факти,
які можуть бути обґрунтовані.

В судовому засіданні позивач вказувала
на те, що в країні походження в неї
відсутні будь-які родинні зв'язки та у
неї відсутні уяви про умови проживання
в Афганістані, оскільки більше 17-ти
років вона жила за межами Афганістану,
а саме: спочатку в Пакистані, а потім в
Російській Федерації. Відтак, вона
володіє мінімальними знаннями про
культурні, традиційні, релігійні
особливості афганського суспільства,
які перетерпіли змін за роки
протистоянь і військового конфлікту та
має мовні та зовнішні відмінності.

У пункті 196 Керівництва по процедурах і
критеріях визначення статусу біженця
УВКБ ООН зазначено, що хоча обов'язок
надавати докази лежить на заявнику,
завдання встановлення і обробки
відповідних фактів вирішується разом
із особою яка перевіряє заяву. Крім
того, слід брати до уваги вразливе
становище шукача притулку, який
перебуває у місці обмеження свободи і
його обмежені можливості надання
доказів. У Роз'ясненні щодо тягаря та
стандарту доведення при розгляді заяв
про надання статусу біженця УВКБ ООН
від 16 грудня 1998 року з цього приводу
мовиться, що неспроможність надати
документальне свідчення на
підкріплення усного твердження, не
повинно заважати прийняттю
позитивного рішення, якщо таке
твердження відповідає відомим фактам і
загальний рівень правдоподібності
заявника високий. Правдоподібність
вважається встановленою, якщо заявник
представив у своїй заяві історію, що є
логічно послідовною та вірогідною, не
суперечить загальновідомим фактам, і
таким чином, на основі балансування
ймовірностей її можна вірити.

У відповідності до Протоколу
співбесіди, позивач надає достатньо
деталей про свою країну походження -
Афганістан і ситуацію в ній та у її
повідомленнях немає елементів, які б
викликали сумніви у твердженнях щодо
її особи і походження (а.с. 75-78).

Як вбачається з матеріалів справи, з
моменту прибуття в Російську Федерацію
та до моменту виникнення ризику
депортації, позивач не залишала
територію Російської Федерації.

Щодо ситуації в країні походження
позивача то слід зазначити, що
Афганський центр досліджень і оцінки
(АКЕЦ) опублікував доповідь, в липні 2009
року спираючись на досвід молодих
афганських репатріантів з Пакистану та
Ірану (у тому числі другого покоління
афганців без попереднього досвіду в
Афганістані). У доповіді йдеться про
перспективи репатріантів у доступі до
праці та навчання, економічні аспекти,
а також шляхи сприймання репатріантів
іншими афганцями, підкресливши також
становище жінок. У доповіді
наголошується, що перспективи
повернення і реінтеграції, як правило,
є низьким для біженців з малою
кількістю соціальних мереж у сфері
працевлаштування, низьким економічним
статусом (ОСОБА_11 Хрест/ACCORD Wiedner Hauptstr.32,
A-1041 Vienna Web: www.ecoi.net, www.roteskreuz.at/accord-en, ZVR No.:
432857691 Запит відповідь - 7218 від 27 квітня
2010). Зокрема, Репатріантів, як правило,
вважають економічно менш уразливими,
ніж тих, хто залишився в Афганістані
упродовж: усіх конфліктних років із-за
рівня освіти та навичок, які багато хто
з них був у змозі набути, а також через
заощадження, які дехто з них
накопичував. Однак, з точки зору
репатріантів (особливо другого
покоління), репатріація часто
супроводжується складною напругою та
емоційною боротьбою, викликаною тим, що
вони залишають місце, яке вони знають
краще. Повернення, можливо, означає, що
їх досвід не бути громадянином країни,
незалежно від ступеня їх сімейних
відносин в країні, можливо просто
повторюється, коли вони повертаються
на свою "батьківщину"; їх
психосоціальна уразливість (відчуття
"не-належності," маргінальність або
безпорадність), можливо, є навіть
гіршими ніж: у місті, де їм було надано
притулок. "(AREU, липень 2009, стор 1-2).
Близько чверті опитаних репатріантів,
в основному з Ірану, але деякі з
Пакистану, говорили про свій досвід
(або тих, що розповіли про свою сім'ю або
друзів) зазнали соціального остракізму
з боку інших афганців через своє
повернення з інших країн. Жінок, що
повернулися відносно легко визначити
виходячи з того, що вони носять, їхній
зовнішній вигляд і поведінка можуть не
співпадати з місцевими культурними
очікуваннями і соціальними нормами. Ці
репатріанти є чітко визначеними
"чужаками" і є легкою мішенню для
переслідувань з боку своїх
однолітків-чоловіків і жінок. Зокрема,
якщо друге покоління біженців було
високо інтегроване в пакистанський та
іранський спосіб життя, і не може, або
не знає, що таке "норма" для афганців, то
вони можуть бути сприйняті з
презирством, як "зіпсовані", "нероби
"або" не афганці ". Загалом, і в цілому, як
видається, загальне негативне
ставлення до деяких репатріантів, на
думку деяких з тих, хто залишився в
Афганістані, зумовлено тим, що вони
покинули свої країни, бігли від війни і
користувалися благополучним життям у
вигнанні. Крім того існують деякі
стереотипні уявлення щодо дівчат і
жінок, які повернулися до Афганістану і
були вислані в інші світи, та
сприймалися як «вільні». Для другого
покоління біженців, стикання з
дискримінацією на основі різних
сектантських ліній (етнічних,
релігійних і політичних), відчувається
навіть сильніше, ніж першим поколінням
біженців або афганців, які здобули
досвід роботи в Афганістані і були
краще проінформовані про цю
реальність. Аналогічним чином, почуття
маргіналізації викликано хабарництвом
та відносинами з впливовими людьми,
пов'язане з доступом до освіти та
роботи, часто піднімається для
розгляду респондентами у даному
дослідженні. Корупція в контексті
шкільних іспитів, іспитів до ВНЗ та
доступ до стипендій, як повідомили
респонденти, мають ті, хто має владу і
гроші та можуть отримати доступ до
більш сприятливих можливостей для
свого розвитку. Враховуючи, що багатьом
біженцям було важко забезпечити
задовільну безпечну роботу під час
перебування в Пакистані чи Ірані, стає
очевидним і несподіваним - нерівне
становище у себе на батьківщині, що
часто навіює їм почуття розпачу. (AREU,
липень 2009 року). Жінки, як
повідомляється, стикаються з більш
глибокими емоційними проблемами після
повернення в Афганістан через суворі
соціальні норми та очікувань щодо їх
поведінки, результат схожий на
результати інших існуючих досліджень,
що здійснювали спостереження за станом
жінок після прийняття рішень щодо їх
повернення. Нові ситуації з якими вони
стикаються, як правило, дуже
відрізняються від тих, з яким їм
довелося зіткнутися в Пакистані та
Ірані. Жінки в Афганістані значно
обмежені в можливостях пересування,
питаннях безпеки, соціальних норм і
наявності технічних засобів
(наприклад, ненадійний громадський
транспорт) - як приклад несприятливе
середовище для багатьох жінок після
повернення. (AREU, липень 2009, стор 44).

У відповідності до Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон
України №3671-VІ) особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

У відповідності до ст. 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Право на життя і заборона катувань
закріплені також в ратифікованих
Україною міжнародних документах, а
саме: в Конвенції проти катувань та
інших жорстоких, нелюдських або
таких, що принижують гідність, видів
поводження і покарання, 1984 року та в
Європейській Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, 1950
року.

Норми Європейської Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод детально трактуються в рішеннях
Європейського суду з прав людини.
Практику використання рішень ЄСПЛ
врегульовано Законом України від 23
лютого 2006 року "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини".

Зокрема, з практики Європейського суду
можна зробити висновок, що ситуація
загального насильства також може
прирівнюватися до тортур та
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження чи покарання. І
при цьому заявник не повинен
демонструвати особливі відзначні
деталі, інакші ніж загальна ситуація
насилля в країні походження (рішення
Європейського Суду з прав людини в
справі "Суфі та Елмі проти
Великобританії" від 28.06.2011 року).

Як вбачається з матеріалів справи,
малолітні діти позивача, а саме: донька
ОСОБА_6 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 111), син
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 110) та син
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.112-113)
народилися за межами Афганістану, а
тому, не знають традицій, культури
країни походження їх матері.

Відтак, є імовірність, що у випадку
повернення до Афганістану, позивач та
її малолітні діти, будуть сприйматися
як "вороги", які порушили традиційні та
релігійні норми, будуть підлягати
осудженню, з можливим застосуванням
фізичної розправи.

У відповідності до ст. 3 Закону України
№3671-VІ біженець чи особа, яка потребує
додаткового захисту або якій надано
тимчасовий захист, не може бути вислана
або примусово повернута до країни, де
їх життю або свободі загрожує
небезпека за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також з інших
причин, що визнаються міжнародними
договорами чи міжнародними
організаціями, учасниками яких є
Україна, як такі, що не можуть бути
повернуті до країн походження.
Біженець чи особа, яка потребує
додаткового захисту або якій надано
тимчасовий захист, не може бути вислана
або примусово повернута до країн, де
вони можуть зазнати катувань та інших
жорстоких, нелюдських або таких, що
принижують гідність, видів поводження
і покарання або з яких вони можуть бути
вислані або примусово повернуті до
країн, де їх життю або свободі загрожує
небезпека за ознаками віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, а також з інших причин, що
визнаються міжнародними договорами чи
міжнародними організаціями,
учасниками яких є Україна, як такі, що
не можуть бути повернуті до країн
походження.

Згідно до ч. 1 ст. 7 Закону України №3671-VІ
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
№3671-VІ розгляд заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом двох місяців з дня прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Строк розгляду
може бути продовжено уповноваженою
посадовою особою центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, за вмотивованим
поданням працівника, який розглядає
заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно до ч. 1 ст. 10 Закону України №3671-VІ
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців.

У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону
України №3671-VІ за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України
№3671-VІ у разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Отже, саме шляхом отримання додаткових
відомостей можна встановити наявність
чи відсутність фактичних доказів того,
що побоювання позивача є реальними і
обґрунтованими.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, колегія суддів констатує
наступне, що відповідачем не вивчені та
не взяті до уваги всі факти існування
реального ризику порушення статті 3
Європейської Конвенції, зокрема захист
прав і свобод неповнолітніх дітей
позивачки у разі повернення її до
країни походження.

Таким чином, враховуючи обставини
справи суд приходить висновку, що
позовні вимоги слід задовольнити.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України - задовольнити.

2.Скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 28.02.2014
року №69-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

3.Зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

4. Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Головуючий суддяО.М. Шешеня Судді:

Р.О. Ващилін

Ю.Ю. Дору

Відповідно до статті 160 частини 3
КАС України 4 липня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 7
липня 2014 року.