Справа № 2а-10622/11/2070
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/71410/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.розглянувши в порядку
письмового провадженнякасаційну
скаргуфізичної особи-підприємця
ОСОБА_4на постановуХарківського
окружного адміністративного суду від
17.05.2012та ухвалуХарківського
апеляційного адміністративного суду
від 18.09.2012у справі №
2-а-10622/11/2070за позовомфізичної
особи-підприємця
ОСОБА_4доІндустріальної міжрайонної
державної податкової інспекції м.
Харкова Харківської області Державної
податкової службипроскасування
податкових повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
Індустріальної міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби, в якому просив
визнати нечинними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
№/0 від 06.06.2011 та № від 09.08.2011.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17.05.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012, у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, оскільки вважає, що
постанову та ухвалу було прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст.222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про наявність підстав
для часткового задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджується наступне:

- відповідачем проведено виїзну
планову перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_4 за період з
01.01.2008 по 31.12.2010, за результатами якої
складено акт № 1830/17-211/НОМЕР_1 від 11.05.2011;

- цим актом перевірки встановлено
порушення позивачем приписів:

· п.4.1 ст.4, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7, пп.3.1.1 п.3.1
ст.3, п.6.1 ст.6, п.9.4 ст.9 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого позивачем занижено
податкові зобов'язання з ПДВ у 2010 році
на суму 177 280 грн.;

· пп.4.1.4 п.4 ст.4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників перед бюджетами та
державними цільовими фондами», а саме, -
ненадання декларацій по податку на
додану вартість за лютий - грудень 2010
року;

· ст.13 IV розділу Декрету КМУ «Про
прибутковий податок з громадян» від
26.12.1992 № 13-92, внаслідок чого занижено
суму оподатковуваного доходу на 151 314,81
грн. та донараховано податок з доходів
фізичних осіб на суму 22 915,42 грн.;

· пп.19.1а п.19.1 ст.19 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
а саме, неведення обліку доходів та
витрат;

- на підставі вказаного акту перевірки
відповідачем було прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення
№/0 від 06.06.2011, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 223 470 грн. (з
яких: 177 280 грн. - основний платіж та 46 190
грн. - штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення
№ від 09.08.2011, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у розмірі 22
697,42 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що позивач, отримавши
на власний розрахунковий рахунок суму
грошових коштів в результаті
здійснення операцій з продажу товару в
рамках укладених договорів комісії,
яка перевищує встановлену пп.2.3.1 п.2.3
ст.2 Закону України «Про податок на
додану вартість» граничну суму
здійснюваних оподатковуваних операцій
у 300 000 грн., в порушення вимог названого
закону, не зареєструвався платником
податку на додану вартість та не
сплатив відповідні податкові
зобов'язання.

Крім того, суди попередніх інстанцій
погодились з висновком відповідача, що
платник податку занизив розмір
оподатковуваного доходу шляхом
включення до складу валових витрат сум
вартості водовідведення та спожитої
води за завищеними показниками,
оскільки позивачем не доведено
належними доказами факт використання
ним води при здійсненні господарської
діяльності.

Щодо спірних правовідносин в частині
висновків відповідача про заниження
позивачем оподаткованого доходу
шляхом віднесення до валових витрат
сплачених сум вартості водовідведення
та спожитої води за завищеними
показниками, суд касаційної інстанції
вважає за необхідне зазначити
наступне.

За змістом пп.9.12.1 п. 9.12 ст.9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Згідно п.22.10 ст.22 названого Закону
втратив чинність Декрет Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» від 26 грудня 1992
року №13-92, крім розділу IV у частині
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, який застосовується з
урахуванням положень пункту 9.12 статті 9
цього Закону та діє до набрання
чинності спеціальним законом з питань
оподаткування фізичних осіб суб'єктів
підприємницької діяльності.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» згідно
з цим розділом Декрету оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету. Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Як встановлено контролюючим органом
під час проведення перевірки, позивач
здійснює діяльність з комплектації
наборів дитячої творчості без
використання води. При цьому, судом
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивачем не надано
суду доказів на спростування вказаного
факту.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, не спростованим
доводами касаційної скарги, що
позивачем завищено розмір
оподатковуваного доходу шляхом
включення до складу валових витрат
сплачених сум вартості водовідведення
та спожитої води за завищеними
показниками, в зв'язку з чим податкове
повідомлення-рішення № від 09.08.2011
прийнято відповідачем правомірно.

Проте, суд касаційної інстанції вважає
висновок судів першої та апеляційної
інстанцій щодо відмови в задоволенні
позову в частині визнання нечинним та
скасування податкового
повідомлення-рішення №/0 від
06.06.2011 передчасним, як таким, що
зроблений без всебічного та
об'єктивного дослідження усіх обставин
справи. При цьому, колегія суддів
виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні правовідносини, які слугували
підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення №/0 від
06.06.2011, виникли з приводу визначення
бази оподаткування ПДВ позивача, в
результаті здійснення останнім
операцій з поставки товару в рамках
укладених договорів комісії.

Суд касаційної інстанції вважає за
необхідне зазначити, що при
встановленні наявності обов'язку
платника податку з реєстрації
платником ПДВ підлягають дослідженню
обставини щодо здійснення ним
оподатковуваних операцій, у зв'язку з
чим для визначення такого обов'язку та
встановлення суми ПДВ, яка підлягає
сплаті до бюджету, слід встановити
зв'язок одержаних позивачем коштів з
оподатковуваними операціями та
правильно визначити базу
оподаткування податком на додану
вартість.

Як встановлено судом першої та
апеляційної інстанцій, позивач з 01.05.2009
по 31.12.2010 здійснював діяльність з
комплектування наборів дитячої
творчості. Крім того, між позивачем (як
комісіонером) та ПП «Ангро Плюс» (як
комітентом) було укладено договір
комісії № 02/06-09 від 02.06.2009, за умовами
якого позивач зобов'язувався за
винагороду, від свого імені та за
рахунок комітента укладати договори
поставки товару, договори про надання
послуг щодо комплектування товару.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що позивач у власному
обліку відображав в якості доходу від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) лише суми комісійної
винагороди, отриманої від комітента за
надані посередницькі послуги, а інші
грошові кошти, отримані позивачем від
комітента, до складу доходу не
включались, що не заперечується
сторонами по справі.

За вимогами пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону
України «Про податок на додану
вартість» особа підлягає обов'язковій
реєстрації як платник податку у разі,
коли загальна сума від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг), що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
Законом, нарахована (сплачена, надана)
такій особі або в рахунок зобов'язань
третім особам, протягом останніх
дванадцяти календарних місяців
сукупно перевищує 300 000 гривень.

Пунктом 9.3 ст.9 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що особи, які підпадають
під визначення пункту 2.3 ст.2 цього
Закону, зобов'язані зареєструватися як
платник податку у податковому органі
за їх місцезнаходженням (місцем
проживання).

Відповідно до п.3.1. ст.3 Закону України
«Про податок на додану вартість»
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з поставки товарів
та послуг, місце поставки яких
знаходиться на митній території
України, у тому числі, операції, перелік
яких наведений у цьому пункті.

За змістом п.1.4. ст.1 Закону України «Про
податок на додану вартість» поставка
товарів - будь-які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими цивільно-правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу.

Не належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

Поставка послуг - це будь-які операції
цивільно-правового характеру з
виконання робіт, надання послуг,
надання права на користування або
розпорядження товарами, у тому числі
нематеріальними активами, а також з
поставки будь-яких інших, ніж товари,
об'єктів власності за компенсацію, а
також операції з безоплатного
виконання робіт, надання послуг.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону України
«Про податок на додану вартість» база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

Згідно п.4.7 ст.4 Закону України «Про
податок на додану вартість» у випадках,
коли платник податку здійснює
діяльність з поставки товарів,
отриманих у межах договорів комісії
(консигнації), поруки, доручення,
довірчого управління, інших
цивільно-правових договорів, що
уповноважують такого платника податку
(далі - комісіонера) здійснювати
поставку товарів від імені та за
дорученням іншої особи (далі -
комітента) без передання права
власності на такі товари, базою
оподаткування є продажна вартість цих
товарів, визначена у порядку,
встановленому цим Законом. Датою
збільшення податкових зобов'язань
комісіонера є дата, визначена за
правилами, встановленими пунктом 7.3
цього Закону, а датою збільшення суми
податкового кредиту комісіонера є дата
перерахування коштів на користь
комітента або поставки останньому
інших видів компенсації вартості
зазначених товарів. При цьому датою
збільшення податкових зобов'язань
комітента є дата отримання коштів або
інших видів компенсації вартості
товарів від комісіонера.

З огляду на викладене, до загальної
суми в 300 000 гривень від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг), що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
Законом та перевищуючи яку особа
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку згідно пп.2.3.1 п.2.3 ст.2
Закону України «Про податок на додану
вартість», необхідно включати як суми
комісійної винагороди, так і інші суми,
отримані комісіонером, що не
зареєстрований як платник ПДВ, на
виконання умов договору комісії,
виходячи з продажної вартості
поставлених товарів, визначеної у
порядку, встановленому цим Законом.

Разом з тим, суди першої та апеляційної
інстанцій, розглядаючи спір по суті, не
встановили, з якого моменту позивач
досяг суми оподатковуваних операцій
згідно пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закон України «Про
податок на додану вартість», а тому
колегія суддів касаційної інстанції не
вбачає обґрунтованим та підтвердженим
матеріалами справи висновок судів
попередніх інстанцій про те, що позивач
повинен був зареєструватися як платник
ПДВ шляхом надіслання податковому
органу заяви саме до 03.02.2010.

Отже, під час нового розгляду справи
судам необхідно встановити з якого
моменту позивач досяг визначеної
законом граничної суми
оподатковуваних операцій, строк, до
якого позивач мав зареєструватися
платником ПДВ, з урахуванням чого, на
підставі первинних документів,
встановити об'єкт та базу
оподаткування податком на додану
вартість здійснюваних позивачем
господарських операцій. З'ясування цих
фактичних обставин справи має суттєве
значення для вирішення питання щодо
обґрунтованості нарахування позивачу
суми податкового зобов'язання з ПДВ та
штрафних (фінансових) санкцій спірним
податковим повідомленням-рішенням
№/0 від 06.06.2011.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі в
частині позовних вимог про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№/0 від 06.06.2011 підлягають
скасуванню з направленням справи у цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ч.2 ст.227 КАС
України.

Під час нового розгляду справи судам
необхідно врахувати вищевикладене,
всебічно і повно з'ясувати та
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, та,
в залежності від встановленого,
правильно визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняти обґрунтоване і законне
судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

2. Постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
17.05.2012 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 18.09.2012 скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№/0 від 06.06.2011 та справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

3. В іншій частині - постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 17.05.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012
залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В. Кошіль

О.А. Моторний