Справа № 826/8584/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/8584/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 липня 2014 року 13:55 № 826/8584/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»

до

Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області

про

скасування постанови про накладення штрафних санкцій від 12.05.2014 № 951, а також визнання протиправними дій по проведенню перевірки,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» з позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Донецькій області про скасування постанови про накладення штрафних санкцій від 12.05.2014 № 951, а також визнання протиправними дій по проведенню перевірки.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідачем проведена перевірка та за її результатами складено акт перевірки, яким встановлено реалізацію продукції без необхідної доступної, достовірної інформації для споживачем про продукцію, відсутні документи, що засвідчують якість продукції, загалом 9 найменувань.

На підставі акту перевірки прийнято рішення про вжиття обмежувальних (коригувальних) заходів та надалі прийнято спірну постанову про накладення штрафу у розмірі 23 000,34 грн., яка отримана, як зазначає позивач, 19.05.2014 р.

Позивач не погоджується із спірним рішенням та зазначає про безпідставність проведення перевірки на підставі звернення Спілки захисту прав споживачів у Солом’янському районі м. Києва від 26.11.2013 р. № 405/01-01.

Окрім того, позивач вважає такими, що не відповідають дійсності висновки акту перевірки. Позивач, зокрема, зазначає, що всі вироби забезпечуються необхідною інформацією та документами.

Виходячи з наведеного, позивач просить задовольнити позов.

Ухвалою судді від 20.06.2014 р. відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено на 08.07.2014 р. на 10:40 год. Позивачу запропоновано надати наявні документи та пояснення, які мають значення для розгляду справи. Копія ухвали отримана позивачем 23.06.2014 р., тобто з дотриманням строку, встановленого ч. 3 ст. 35 КАС України.

Відповідач проти позову заперечив, надавши письмові заперечення від 04.07.2014 р. № 05/17-1704 та зазначивши про обґрунтованість висновків перевірки, а відтак, про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Відповідач, крім іншого, зазначає, що на момент перевірки позивач жодним чином не спростував виявлене порушення, не надав документального підтвердження наявності інформації щодо найменування та адреси підприємства-виробника, дату виготовлення.

Відповідач також звертає увагу на те, що у позові позивач посилається на вимоги ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», в той час як ст. 8 Закону регулює права споживачів у разі придбання неякісного товару. У той же час, звертає увагу відповідач, посилань на порушення ст. 8 Закону ані акт перевірки, ані додаток № 7 до акту не містить.

Посилання на ст. 8 Закону, як вважає відповідач, свідчить про поверховий розгляд позивачем матеріалів перевірки та діючого законодавства.

Відповідач окремо заявив про розгляд справи за відсутності його представника, що відповідно до положень ч. 4 ст. 122 КАС України є підставою для розгляду справи за відсутності відповідача.

У той же час, перед судовим засіданням 08.07.2014 р. о 10:29 год. представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про відвід судді Кармазіна О.А.

Однак, в судове засідання 08.07.2014 р. представник позивача не з’явився, доказів поважності причин неприбуття не надав.

Відповідно до ухвали суду від 08.07.2014 р. відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді.

Водночас, з позову та вищезгаданої заяви позивача вбачається поведінка та воля позивача, спрямовані на розгляд справи по суті, а отже, враховуючи встановлені строки розгляду справи, отримання судом необхідних та достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, виходячи з того, що явка позивача не визнавалася обов’язковою, а також беручи до уваги відсутність клопотань про відкликання позову, відкладення розгляду справи, залишення його без розгляду або про відмову від позову, на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, з’ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Донецькій області проведено перевірку дотримання законодавства про захист прав споживачів у магазині ТОВ «Дієса» «Ельдорадо» у м. Макіївка.

За результатами перевірки складено акт від 28.11.2013 р. № 007156.

Перевірка проводилась на підставі направлення № 03-3094 від 27.11.2013 р.

Виходячи із змісту судового рішення, позивач просив скасувати згоди Держспоживінспекції, прийняті на підставі вищезгаданого звернення Спілки захисту прав споживачів Солом’янського району м. Києва від 405/01-01 від 26.11.2013 р., направлення на перевірки, у т.ч. № 03-3094 від 27.11.2013 р., що стосується проведення перевірки позивача, за результатами якої було прийнято оскаржуване рішення.

Судом у вказаному рішенні зазначено, що Держінспекція у відповідності з вимогами ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та п/п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції», порушення порядку надання згоди на проведення перевірки судом не встановлено, перевірка була призначена у відповідності з встановленими вимогами, судом не встановлено порушень вимог законодавства при здійсненні проведення перевірки позивача, у зв’язку з чим, як зазначив суд, підстави для визнання оскаржуваних дій посадових осіб територіальних органів Держінспекції щодо проведення перевірки магазинів торгівельної мережі ТОВ «Дієса» відсутні.

В контексті наведеного суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Водночас слід зазначити, що згідно з Актом перевірки встановлено реалізацію товарів з відсутністю необхідної, достатньої, достовірної інформації про товари, що забезпечує споживачу можливість свідомого та компетентного вибору цього товару, що відображено у додатку до акту перевірки (ноутбуки, холодильники). З додатку вбачається відсутність відносно товарів інформації щодо виробника/постачальника продукції. Зазначається про відсутність найменування та адреси виробника. У додатку визначена вартість і кількість товарів, відносно яких встановлено порушення. Відомості щодо кількості варів та їх вартості позивачем не заперечуються.

Наведене визначено Інспекцією порушенням ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 21 Порядку, затвердженого постановою КМ України № 833 від 15.06.2006 р.

З актом ознайомлений керівник магазину.

12 травня 2014 року на підставі акту перевірки Інспекцією прийнята оскаржувана постанова № 951, яка прийнята з посиланням на положення ст. 23 та ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» та Положення про порядок накладення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою КМ України від 17.08.2002 р. № 1177.

Вирішуючи з урахуванням наведеного спір по суті, суд виходить з наступного.

Пунктом 4. ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на, зокрема: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Частиною 1 ст. 15 цього Закону встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 2) найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; 3) дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; 4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; 5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності. 7) дату виготовлення; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Пунктом 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою КМ України від 15 червня 2006 р. № 833, встановлено, що суб'єкт господарювання зобов'язаний, зокрема:

- надавати споживачеві (покупцеві) у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари;

- усіляко сприяти споживачеві (покупцеві) у вільному виборі товарів і додаткових послуг, на його вимогу провести перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни товарів з наданням йому контрольно-вимірювальних приладів, документів, які підтверджують якість, безпеку, ціну товарів.

Водночас, згідно із п. 5. ч. 1 ст. 21 вищезгаданого Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

У взаємозв’язку з наведеним пунктом 7 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за: відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В контексті наведеного суд також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В даному випадку, враховуючи зміст Акту перевірки, який є носієм доказової інформації, позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків Акту перевірки.

Зокрема, не дивлячись на те, що перевірка проводилась 28.11.2013 р. та відповідно до ухвали суду про відкриття провадження у справі від позивача витребовувались матеріали на підтвердження позовних вимог, а сторони були попереджені, що у разі несвоєчасного надання витребуваних судом доказів справу може бути вирішено на підставі наявних доказів, позивачем, однак, не надано супровідної документації та/або результатів фото-фіксації під час перевірки, відомості з яких би спростовували висновки Акту перевірки. Тобто, доводи позивача на спростування висновків перевірки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи наведене у сукупності та на підставі наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку про правомірність застосування до позивача штрафних санкцій.

Наведені позивачем доводи та надані матеріали не спростовують наведеного та не доводять зворотного.

З огляду на викладене у сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та скасування оскаржуваного рішення, яке є законними та обґрунтованими, вірним по суті, а отже, враховуючи відсутність підстав для висновку про незаконність проведення перевірки та, відповідно, відсутність підстав для визнання протиправними дій Інспекції під час перевірки та у зв’язку з прийняттям оскаржуваного рішення, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Так, загальна ставка судового збору, що підлягає сплаті відповідно до вказаних норм та з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати (1218 грн.), складає мінімальний розмір 1 827 грн. (1,5 розміру мінімальної заробітної плати). Відтак, враховуючи сплачену позивачем суму за майновий спір (182,70 грн.) та у зв’язку з відмовою у задоволенні позову з позивача підлягає стягненню решта суми судового збору у розмірі 1644,30 грн., яка на підставі ст. 9 вказаного Закону підлягає зарахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України.

При цьому, виходячи з вимог ч. 3 ст. 258 КАС України, щодо стягнення судового збору підлягає видачі виконавчий лист, який надсилається судом до державної податкової інспекції.

Керуючись вимогами ч. 2 ст.11, статей 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя О.А. Кармазін