Справа № 2а-11364/11/2670
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року
м. Київ К/9991/10226/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Приходько І.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.08.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.01.2012

у справі № 2а-11364/11/2670

за позовомФізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 доДержавної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києвапровизнання недійсним
податкового
повідомлення-рішенняВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
(далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2)
звернулась до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва (далі по тексту - відповідач, ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва) про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.08.2011, яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.01.2012,
позов задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 13.07.2011 №
, в іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій про часткове
задоволення позову та прийняти нове
рішення про відмову в позові повністю,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ДПІ у Солом'янському районі
м. Києва проведено документальну
позапланову виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності
позивача з питань дотримання платником
податків вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2008 по
31.12.2010 та дотримання вимог
законодавства з податку на додану
вартість з 01.01.2011 по 31.03.2011, за
результатами якої складений акт від
21.06.2011 № 7304/17-4-, яким встановлено
порушення пп. 7.4.4 та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 13.07.2011 №
, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі основного
платежу 2577,00 грн. та штрафних
(фінансових) санкцій 644,25 грн.

Спеціальним законом, який визначає
платників податку на додану вартість,
об'єкти, базу та ставки оподаткування,
перелік неоподатковуваних та
звільнених від оподаткування операцій,
особливості оподаткування експортних
та імпортних операцій, поняття
податкової накладної, порядок обліку,
звітування та внесення податку на
додану вартість до бюджету на час
виникнення правовідносин є Закон
України «Про податок на додану
вартість».

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 6.1
ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Закон України «Про податок на додану
вартість» визначає лише два випадки, за
яких неможливе включення витрат по
сплаті податку на додану вартість до
податкового кредиту звітного періоду.
Так, відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7
вказаного Закону, якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього Закону, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
підпунктом документами.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), або
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

В силу пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
платник податку зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну, що має
містити зазначені окремими рядками
реквізити, визначені вказаним
підпунктом.

За змістом пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтвердженні
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

Відповідно до пп. 7.7.2 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» бюджетному відшкодуванню
підлягає частина такого від'ємного
значення, яка дорівнює сумі податку,
фактично сплаченій отримувачем
товарів (послуг) у попередніх
податкових періодах постачальникам
таких товарів (послуг).

Отже, з наведених законодавчих
приписів випливає, що надання
податковому органу всіх належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання бюджетного
відшкодування є підставою для його
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладання нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних яких
установлена судом.

Податковий орган, в свою чергу, не подав
жодних доказів на підтвердження того,
що платник податку (позивач у справі)
діяв без належної обачності й
обережності і йому мало бути відомо про
порушення, які допускали його
постачальники по другому ланцюгу, або
що діяльність платника податку
спрямована на здійснення операцій,
пов'язаних з податковою вигодою,
переважно з контрагентами, які не
виконують своїх податкових
зобов'язань, зокрема й у випадках, коли
такі операції здійснюються через
посередників.

Судами вірно зазначено, що відсутність
доказів сплати постачальниками
позивача по ланцюгу ПДВ до бюджету не
може слугувати достатньою підставою
для відмови позивачеві в одержанні
бюджетного відшкодування при
відсутності обставин, які б свідчили
про недобросовісність позивача, як
платника ПДВ.

Аналіз наведених правових норм дає
підстави колегії суддів погодитись з
висновком судів першої та апеляційної
інстанцій, що прийняте відповідачем
податкове повідомлення-рішення є
необґрунтованим та безпідставним.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та дано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 25.08.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.01.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І.
СтепашкоСудді(підпис)С.Е.Острович
(підпис)І.В. Приходько