Справа № 822/1045/14
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2014-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1045/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний
адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіШевчука О.П.
при секретаріТимчишину В. М. за
участі:позивача, представника
відповідачарозглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Департаменту підвищення
кваліфікації, перепідготовки
працівників та кінології
Держмитслужби про стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення,
на вирішення соціально-побутових
питань, компенсації за невикористані
дні основної та додаткових відпусток, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Хмельницького
окружного адміністративного суду з
позовом до Департаменту підвищення
кваліфікації, перепідготовки
працівників та кінології
Держмитслужби про визнання звільнення
з роботи протиправним, скасування
наказу від 25.02.2011 року №4к, поновлення
на займаній посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та за час затримки розрахунку
при звільненні, а також стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення,
допомоги на вирішення соціально
побутових питань та компенсації з
невикористані дні основної та
додаткових відпусток. Позовні вимоги
позивач обґрунтовує тим, що наказом
відповідача №4к від 25.02.2011 року його
звільнено з посади завідуючого кафедри
спеціальних дисциплін Департаменту
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби. Вказаний
наказ вважає протиправним з тих
підстав, що його винесено з порушенням
вимог ст.ст. 43, 46 Конституції України,
ст.ст. 16, 38, ч. 3 ст. 61, ст.ст. 116, 117, 233
Кодексу законів про працю України (далі
- КзПП України) та нормами інших законів
України при його звільненні.

Позивач в судовому засіданні, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 31.03.2014 року, позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
просив позов задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечив, провадження у справі
просив закрити, детально позиція
відповідача викладена у письмових
запереченнях та доповнення до
заперечень, копія яких долучена до
матеріалів справи.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази в їх взаємному зв'язку та
сукупності, суд дійшов наступних
висновків.

Суд встановив, що згідно наказу Центру
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби (далі - Центр)
№4к від 25.02.2011 року, позивача звільнено
з посади завідуючого кафедри
спеціальних дисциплін Департаменту
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби.

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України №229 від 20.03.2013 року "Про
утворення територіальних органів
Міністерства доходів і зборів", Центр
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби
реорганізовано в Департамент
спеціалізованої підготовки та
кінологічного забезпечення
Міндоходів.

Ухвалою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10.07.2014 року
у справі №822/1045/14 провадження закрито в
частині визнання звільнення
протиправним, скасування наказу №4 від
25.02.2011 року, поновлення на займаній
посаді, стягнення вимушеного заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та середнього заробітку за
час вимушеного прогулу з підстав
передбачених ч.1 ст. 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), оскільки є такі, що
набрали законної сили, постанова чи
ухвала суду з того самого спору і між
тими самими сторонами.

Тому, вирішуючи спір в частині
стягнення матеріальної допомоги на
оздоровлення у розмірі 8469, 75 грн.,
допомоги на вирішення соціально
побутових питань у розмірі 3118,5 грн., та
компенсації з невикористані дні
основної та додаткових відпусток у
розмірі 2024,4 грн., суд виходив з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Справою адміністративної юрисдикції
(адміністративною справою) є переданий
на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
(пункт 1 частини 1 статті 3 КАС України).

Публічна служба в розумінні пункту 15
частини 1 статті 3 КАС України, це
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 17
КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Центр підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби, згідно
Статуту, який діяв на момент
виникнення спірних правовідносин, є
спеціалізованою митною установою, що
підпорядковується Державній митній
службі України. Працівники Центру є
посадовими особами митної служби
(стаття 407 Митного кодексу України від 11
липня 2002 року, в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин), їм
присвоюються спеціальні звання.

Сторонами не заперечується, що посада
ОСОБА_3 (завідуючий кафедрою спец
дисциплін Центру) відповідно до статті
419 Митного кодексу України (в редакції
на момент виникнення спірних
правовідносин) віднесена до посад
спеціалістів митних закладів освіти,
на яких відповідно до частини 2 статті
419 Митного кодексу України поширюється
обов'язки, права та пільги встановлені
для посадових осіб митної служби
України.

Крім того, судом на виконання вимог
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 07.02.2014 року по справі
№К/9991/87733/11 досліджено довідку
відповідача від 02.04.2014 року №16/83 про
розрахунок оплати праці ОСОБА_3 при
звільнені ( а.с.213).

Суд встановив, що в довідці зазначено
відомості про те, що позивачу
відповідач здійснював доплату за
звання. Тобто, вказана обставина вказує
на те, що ОСОБА_3 перебував на публічній
службі.

Таким чином, працівники Центру є
посадовими особами відповідно до
Митного кодексу України, відтак
спірні правовідносини пов'язані з
прийняттям громадян на публічну
службу, її проходження, звільнення з
публічної служби, а даний спір є
публічно-правовим, а тому, підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

На думку позивача, йому не надано і не
оплачено один день щорічної відпустки
за 2010 рік. Такі доводи є
необґрунтованими та не відповідають
фактичним обставинам справи з огляду
на наступне.

За твердженнями ОСОБА_3 у 2010 році він
мав право на відпустку тривалістю 45
днів, в той час як йому фактично надано
44, вважаючи, що щорічна основна
відпустка надається за календарний, а
не за відпрацьований робочий рік.

Проте, щорічна основна відпустка у 2010
році позивачу надавалась у
встановленому законодавством порядку,
за його заявою, відповідно до ст. 75 КЗпП
України, п. 37 положення Про порядок і
умови проходження служби в митних
органах України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 09.02.1993 р. №97, за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору, тобто з
23.08.2009 року по 22.08.2010 року, та тривалістю,
яка відповідає стажу його роботи.

За п.37 вищевказаного положення "Про
порядок і умови проходження служби в
митних органах України", тривалість
чергової відпустки службових осіб
митних органів визначається залежно
від вислуги років (у календарному
обчисленні) і встановлюється при
вислузі: менше 10 років - 30 діб щорічно;
від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до
20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і
більше - 45 діб щорічно.

Відповідно до протоколу №7 від 28.12.2004
засідання комісії по визначенню
вислуги, що дає право на одержання
надбавки за вислугу років, наказу
Центру від 28.12.2004 №85-к ОСОБА_3
встановлена вислуга (стаж) 15 років 1
місяць. Отже, згідно п. 37 положення Про
порядок і умови проходження служби в
митних органах України, з 2004 року по
03.11.2009 року він мав право на основну
щорічну відпустку тривалістю 40 діб.

З 03.11.2009 року (протокол засідання
комісії по визначенню стажу, що дає
право на одержання надбавки за вислугу
років №14 від 3 03.11.2009), наказом Центру
від 03.11.2009 №96-к ОСОБА_3 встановлена
вислуга 20 років, у зв'язку з чим (з 03.11.2009
р) ОСОБА_3 набув право на основну
щорічну відпустку тривалістю 45 діб.
(Таким чином, тривалість відпустки
ОСОБА_3 правильно розрахована
відповідачем з 23.08.2009 по 02.11.2009 - 8 діб (з
розрахунку 40 діб) та з 03.11.2009 по 22.08.2010 - 36
діб (з розрахунку 45 діб), а загальна
тривалість основної щорічної
відпустки, яка надавалась ОСОБА_3 у 2010
календарному році за вказаний
відпрацьований період становить 44 доби
(8 + 36 = 44 доби). Зазначена основна щорічна
відпустка ОСОБА_3 надана за його заявою
та повністю ним використана з 15 липня
по 28 серпня 2010 р.

З огляду на те, що, відповідно до ч.2 ст.
Закону «Про відпустки», святкові та
неробочі дні (стаття 73 КЗпП України) при
визначенні тривалості щорічних
відпусток не враховуються.

Таким чином загальна тривалість
основної щорічної відпустки позивача,
яка йому надавалась у 2010 календарному
році, з урахуванням одного святкового
дня 24 серпня, становила 45 діб (наказ
Центру підвищення кваліфікації та
перепідготовки кадрів ДМСУ від 05.07.2010
№96).

Зазначених вимог законодавства
позивач до уваги не взяв та не дав їм
належної оцінки, а тому прийшов до
помилкового висновку про те, що
відпустка надається за календарний рік
і у 2010 році її тривалість має становити
45 днів.

Згідно ст. З Закону України "Про
відпустки", у разі звільнення
невикористана відпустка працівнику
надається за бажанням працівника.

Із заявою про надання йому
невикористаної відпустки за
відпрацьований період з 23.08.2010р. по
28.02.2011 року ОСОБА_3 не звертався, тому
правових підстав для її надання у
відповідача не було.

За відпрацьований період роботи з
23.08.2010 року по 28.02.2011 року (день
звільнення) позивач набув право на
відпустку тривалістю 23 доби за які, у
зв'язку із поданням заяви про
звільнення за власним бажанням, йому
нарахована і виплачена компенсація у
встановленому законодавством розмірі.

Враховуючи вищевказане, позовні вимоги
ОСОБА_3 стосовно виплати компенсації за
невикористані дні основної відпустки
не підлягають задоволенню.

Необґрунтованими є доводи позивача про
те, що при звільненні йому необхідно
було надати 4 календарні дні додаткової
відпустки за важкі умови праці з огляду
на таке.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про
відпустки", щорічна додаткова
відпустка за роботу із шкідливими і
важкими умовами праці тривалістю до 35
календарних днів надається за Списком
виробництв, робіт, цехів, професій і
посад, зайнятість працівників в яких
дає право на щорічні додаткові
відпустки за роботу із шкідливими і
важкими умовами праці, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.11.1997 року №1290 (додаток 1 у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 13.05.2003 року №679).

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про
відпустки" щорічна додаткова відпустка
за особливий характер праці надається
за Списком виробництв, робіт, професій
і посад працівників, робота яких
пов'язана з підвищеним
нервово-емоційним та інтелектуальним
навантаженням або виконується в
особливих природних географічних і
геологічних умовах та умовах
підвищеного ризику для здоров'я, що дає
право на щорічну додаткову відпустку
за особливих характер праці,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 17.11.1997 року №1290.

Тривалість відпустки за особливий
характер праці залежить лише від часу
зайнятості працівника в цих умовах.
Додаткові відпустки надаються
пропорційно фактично відпрацьованому
часу.

У розрахунок часу, що дає право
працівнику на відповідну додаткову
відпустку, зараховуються дні, коли він
фактично був зайнятий на роботах із
шкідливими і важкими умовами праці або
з особливим характером праці не менше
як половину тривалості робочого дня,
встановленого для працівників цих
виробництв, цехів, професій, посад.

Конкретна тривалість додаткової
відпустки за роботу у шкідливих умовах
та за особливий характер праці
встановлюється колективним чи
трудовим договором відповідно, за
результатами атестації робочих місць
за умовами праці і часу зайнятості в
умовах з особливим характером праці.

Показники та критерії умов праці, за
якими надаються щорічні додаткові
відпустки працівникам, зайнятим на
роботах, пов'язаних з негативним
впливом на здоров'я шкідливих
виробничих чинників, затверджено
наказом Міністерства охорони здоров'я
України і Міністерства праці та
соціальної політики України від 31.12.1997
р. № 383/55.

Дія зазначених нормативних актів, ні за
назвою посади завідувача кафедрою
Центру підвищення кваліфікації та
перепідготовки кадрів Державної
митної служби України, ні за характером
роботи, ні за назвою установи не
поширюється на спірні правовідносини.

За період роботи та на день звільнення,
позивач у несприятливих умовах не
працював, роботу із шкідливими і
важкими умовами праці, передбаченими
вищезазначеними нормативними актами,
не виконував тому атестація його
робочого місця не проводилася, через
відсутність визначених законодавством
підстав для її проведення. Додаткові
дні відпустки за посадою на якій
перебував позивач не встановлювалися.
Крім цього, умови праці у ОСОБА_3 були
безпечні, впливу на нього шкідливих та
небезпечних виробничих факторів не
було, оскільки вони були відсутні.

Представник відповідача в судовому
засіданні пояснив, що під час роботи
працівників Центру, в тому числі
ОСОБА_3, з персональним комп'ютером були
дотримані державні санітарні правила і
норми роботи з візуальними дисплейними
терміналами електронно-обчислювальних
машин та правила охорони праці під час
експлуатації
електронно-обчислювальних машин,
правила безпеки при роботі з
комп'ютером. Тривалість щоденної
роботи з комп'ютером не перевищувала
встановлені норми. З огляду на
зазначене атестація робочого місця із
зазначеного питання не проводилась.

Тому, оскільки, при роботі з
нормальними умовами праці
законодавство України не передбачає
надання додаткових відпусток, і,
позивачем не зазначено які конкретні
положення нормативних актів порушені і
не надано ніяких доказів щодо
недотримання адміністрацією і
профкомом відповідача конкретних
вимог законодавства щодо забезпечення
нормальних і безпечних умов праці, а
також не надано ніяких доказів на
підтвердження доводів про порушення
прав позивача, позовні вимоги про
стягнення компенсації за
невикористані дні основної та
додаткових відпусток необхідно
залишити без задоволення.

Суд встановив, що при звільнені
позивача матеріальна допомога для
вирішення соціально-побутових питань
та матеріальна допомога на
оздоровлення не виплачувалась
відповідачем через відсутність
законних підстав для їх виплати.

Відповідно до пункту 4.1. "Положення про
надання матеріальної допомоги
посадовим особам і працівникам Центру",
затвердженого наказом Центру від 31.03.2008
року за №59 (копія якого наявна в
матеріалах справи), у разі виплати
компенсації за невикористану
відпустку допомога на оздоровлення не
компенсується і не виплачується.

Крім цього, згідно п.п. 1.2, 4.2. "Положення
про надання матеріальної допомоги
посадовим особам і працівникам Центру",
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань - це
одноразова допомога у зв'язку з
сімейними обставинами, тривалою
хворобою, на одруження, поховання,
оплату за навчання на контрактній
основі, повернення позики, інше та
надається працівникам Центру, якщо
вони пропрацювали в митній службі
протягом, поточного року не менше б
місяців, на підставі дозволу директора
і клопотання заступника директора
(згідно з функціональними
повноваженнями). У 2011 році ОСОБА_3
пропрацював лише два місяці.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо
стягнення матеріальної допомоги на
оздоровлення у розмірі 8469,75 грн., на
вирішення соціально-побутових питань у
розмірі 3118,5 грн., не підлягають
задоволенню.

Частиною 1 статті 71 КАС України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження обґрунтованості своїх
позовних вимог, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.71, 158 - 163, 186, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Департаменту спеціалізованої
підготовки та кінологічного
забезпечення Міндоходів про стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення
у розмірі 8469,75 грн., на вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
3118,5 грн., компенсації за невикористані
дні основної та додаткових відпусток у
розмірі 2024,4 грн., - залишити без
задоволення.

Постанова суду може бути
оскаржена до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Хмельницький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в
порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 14
липня 2014 року , 14:35.

Суддя/підпис/О.П. Шевчук"Згідно з
оригіналом" Суддя О.П. Шевчук