Справа № 810/2701/14
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2014 року 810/2701/14

приміщення суду за адресою: м. Київ, бул.
Лесі Українки, 26,

час прийняття постанови : 11 год. 00
хв.

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
Лиска І.Г.

при секретарі
Васковець М.С. ,

за участю представника позивача та
представника відповідача, розглянувши
у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЛПУ" до Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулось ТОВ
"ЛПУ" з позовом до Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень №
від 18.04.2014 року та № від
17.04.2014року.

У обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що у період з 20.03.2014
року по 28.03.2014 року Ірпінською ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Київській області було проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальність «ЛПУ» (код за ) з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства, за період з 10.12.2012 р. по
31.12.2012 року. Результати перевірки було
викладено у Акті № 328/22-4/38304452 від 04.04.2014
року. 24.04.2014 року позивач на підставі
Акту перевірки № 328/22-4/38304452 від 04.04.2014
року отримав податкові
повідомлення-рішення № форми
«В4» від 18.04.2014 року та № форми «Р»
від 17.04.2014 року, якими позивачу
нараховано суму грошового зобов'язання
у загальному розмірі 53 646 грн. 25 коп.

Позивач вважає, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення,
винесені на підставі висновків, які не
відповідають дійсним обставинам,
вимогам чинного законодавства, є
необґрунтованими, помилковими та
безпідставними, порушують права та
інтереси підприємства, тому звернувся
з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник
позивача Миханів В.Р. позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити, підтвердив
обставини, викладені у позовній заяві
та письмових поясненнях.

У судовому засіданні представник
відповідача Макаренко С.В. позов не
визнав, заперечував проти позовних
вимог, з підстав зазначених у письмових
запереченнях на позовну заяву, просив
відмовити у задоволенні позову,
зазначив, що позовні вимоги є
безпідставними, а дії податкового
органу є такими, що вчинені у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
вислухавши сторони, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЛПУ" зареєстровано
як юридичну особу 06.12.2012 року, що
підтверджується Випискою з ЄДРПОУ
Серії АВ №683900 .

Як свідчать матеріали справи, у період
з 20.03.2014 року по 28.03.2014 року Ірпінською
ОДПІ Головного управління Міндоходів у
Київській області, на підставі
направлень від 20.03.2014 року №93, №94, №95,
№96, №97, виданих Ірпінською об'єднаною
Державною податковою інспекцією ГУ
Міндоходів у Київській області,
відповідно: Михайлову Олегу
Володимировичу - начальнику відділу
перевірок платників податків та
перевірок з окремих питань управління
податкового аудиту, Титенку Олегу
Миколайовичу - заступнику начальника
управління - начальнику відділу
контролю за декларуванням податку на
додану вартість управління
оподаткування та контролю об'єктів і
операцій, Андрейчиковій Галині
Володимирівні - завідувачу сектору
контролю за валютними операціями у
сфері ЗЕД управління податкового
аудиту, Добрянському Роману
Михайловичу - головному державному
ревізору-інспектору відділу контролю
за проведенням розрахункових операцій
ГУ Міндоходів у Київській області,
Слухай Людмилі Володимирівні -
головному державному
ревізору-інспектору відділу
контроль-перевірочної роботи доходів і
зборів з фізичних осіб управління
доходів і зборів з фізичних осіб
Бородянського відділення, згідно із
п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.78.1.11 п.78.1 ст.78
Податкового Кодексу України від 2
грудня 2010 року №2755 (із змінами та
доповненнями), проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛПУ» (далі - ТОВ
«ЛПУ») (код за ) з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 10.12.2012р. по 31.12.2013р., відповідно
до затвердженого плану перевірки,
наведеного у додатку №1 до акта.

За результатами перевірки було
складено Акт № 328/22-4/38304452 від 04.04.2014
року «Про результати документальної
позапланової виїзної перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛПУ» () з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 10.12.2012 року
по 31.12.2013 року».

Перевіркою ТОВ «ЛПУ» встановлено
порушення дотримання вимог чинного
податкового законодавства при
проведені фінансово - господарських
взаємовідносин із ТОВ
«Комплектсервіс-2017»: а саме: п. 138.2 ст.
138, пп. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (зі
змінами та доповненнями), в результаті
чого занижено податкове зобов'язання з
податку на прибуток на за 2013 рік на суму
26917 грн.; п.198.2 (з урахуванням пункту 187.9
статті 187), 198.3, 198.6 ст.198, п.201.1 ст.201
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та
доповненнями), в результаті чого
встановлено завищення від'ємного
значення з податку на додану вартість
за грудень 2013 року на суму 20000 грн.

18 квітня 2014 року Ірпінською ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області було
винесено податкове
повідомлення-рішення № форма
"В4", яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за грудень 2013 року на
20000грн та 17 квітня 2014 року винесено
податкове повідомлення - рішення
№ форми "Р", за платежем: "податок
на прибуток", яким позивачу визначено
суму грошового зобов'язання 33646 грн. 25
коп. у т. ч. за основним платежем 26917 грн.
00 коп. та за штрафними санкціями 6729,25
грн..

Не погоджуючись з податковими
повідомленнями - рішеннями № від
18.04.2014 року та № від 17.04.2014 року
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Судом встановлено, що в період, який
перевірявся, позивач мав
фінансово-господарські відносини з ТОВ
«Комплектсервіс -2017» на підставі
Договору від 01.08.2013року №0108.

Так судом встановлено, що 01.08.2013 року
ТОВ «ЛПУ» уклало з ТОВ «Комплектсервіс
- 2017» Договір №0108 про надання
маркетингових послуг.

Під час вказаних господарських
відносин сторонами були оформлені:
Акти виконаних робіт: від 12.08.2013 року на
суму 20000 грн., у тому числі ПДВ -333, 33грн.;
від 30.08.2013 року на суму 20000 грн., в тому
числі ПДВ 333, 33грн., від 20.09.2013 року на
суму 20000грн, в тому числі ПДВ - 3333, 33 грн..
від 14.10.2013 року на суму 30000 грн., в тому
числі ПДВ 5000 грн., від 06.11.2013 року на суму
30000грн, в тому числі ПДВ - 5000 грн., від
05.12.2013 року на суму 30000 грн., в тому числі
ПДВ -5000 грн., від 20.12.2013 року на суму 20000
в тому числі ПДВ -333, 33 грн.; податкові
накладні №12 від 06.11.2013 року на суму 30000
грн., у тому числі ПДВ -333, 33грн.; №33 від
14.10.2013 року на суму 30000 грн., в тому числі
ПДВ 5000 грн., №100 від 30.08.2013 року на суму
20000 грн., в тому числі ПДВ 333, 33грн , №8 від
02.08.2013 року на суму 20000 грн. в тому числі
ПДВ - 3333, 33 грн., №55 від 20.09.2013 року на
суму 20000грн, в тому числі ПДВ - 3333, 33 грн..

Розрахунки позивача з ТОВ
«Комплектсервіс -2017» проводились у
безготівковій формі, згідно
банківських виписок від 23.12.2013 року,
від 06.12.2013 року, від 07.12.2013 року, від
15.10.2013 року, від 23.09.2013 року, від 02.09.2013
року, від 05.08.2013 року.

Суми податку на додану вартість по
зазначеним вище накладним включено
до податкового кредиту у серпні 2013
року в сумі 3333 грн, у вересні 2013 року в
сумі 6667 грн, в жовтні 2013 року - 5000 грн, в
листопаді 2013 року -5000 грн, включено до
складу витрат за 2013 рік суму 141667 грн.
та сформовано залишок від'ємного
значення з податку на додану вартість
за грудень 2013 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Відповідно до статті 67 Конституції
України кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

Регулювання відносин у сфері
справляння податків і зборів, порядку
їх адміністрування, кола суб'єктів
податкових правовідносин та
відповідальності за порушення
податкового законодавства з 01.01.2011
здійснюється Податковим Кодексом
України.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 №996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Отже, будь-які документи
(у тому числі договори, накладні,
рахунки тощо) мають силу первинних
документів лише в разі фактичного
здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2
Положенням про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за №168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
затверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Нормами ст. 202 Цивільного Кодексу
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу.

Нормами ст. 203 Цивільного Кодексу
встановлено, що:

п. 2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

п. 3 - волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

п. 5 - правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 3 Господарського
Кодексу України від 16.01.03 №436-IV із
змінами та доповненнями (далі -
Господарський Кодекс), під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 Господарського Кодексу).

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Таким чином,
визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Тобто отримання і реалізація товарів,
робіт, послуг повинні підтверджуватися
відповідними накладними,
довіреностями на отримання послуг,
актами та іншими документами, які
передбачаються договорами та
складаються у ході їх виконання, тощо.
Відсутність зазначених документів
свідчить про те, що вартість таких
цінностей не може бути віднесено до
валових витрат.

Порядок формування податкового
кредиту визначено ст.198 Податкового
кодексу України. Право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
зокрема, з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг,
визначено в п.198.1 ст.198 ПК України.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(п.198.2 ст.198 ПК України).

Водночас відповідно до пункту 198.3
статті 198 ПК України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.198.6 ст.198 ПК України до
податкового кредиту не відносяться
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1 п. 200.2 п. 200.3 ст. 200
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2756-VI із змінами та
доповненнями, сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду."

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання послуг або в разі, якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Вирішуючи спір, суд враховує, що з метою
оподаткування під маркетинговими
послугами (маркетингом) слід розуміти
послуги, що забезпечують
функціонування діяльності платника
податків у сфері вивчення ринку,
стимулювання збуту продукції (робіт,
послуг), політики цін, організації та
управління рухом продукції (робіт,
послуг) до споживача та
післяпродажного обслуговування
споживача в межах господарської
діяльності такого платника податків
(пп. 14.1.108 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу).

Згідно пп. 14.1.108 п. 14.1 ст.14 Податкового
Кодексу України від 2 грудня 2010 року
№2755, маркетингові послуги (маркетинг) -
це послуги, що забезпечують
функціонування платника податків у
сфері вивчання ринку, стимулювання
збуту продукції (робіт, послуг),
політики цін, організації та
управлінні руху продукції (робіт,
послуг) до споживача та
післяпродажного обслуговування
споживача в межах господарської
діяльності такого платника податків.

До маркетингових послуг належать:
послуги з розміщення продукції
платника податку в місцях продажу,
послуги з вивчення, дослідження та
аналізу споживчого попиту, внесення
продукції (робіт, послуг) платника
податку до інформаційних баз продажу,
послуги зі збору та поширення
інформації про продукцію (роботи,
послуги).

У торговельній сфері маркетинг
передбачає проведення комплексу таких
заходів: аналіз кон'юнктури ринку,
дослідження в галузі ціноутворення,
вплив на рівень попиту, налагодження
комунікацій, розгортання служб сервісу
тощо. Таку діяльність суб'єкти
господарювання можуть здійснювати
самостійно за наявності відповідних
фахівців, проте для вирішення
зазначених питань вони найчастіше
залучають фахові організації, що
надають маркетингові послуги.

Деякі маркетингові послуги можуть
надаватись як додаткові послуги, що
супроводжують процес продажу, та
іншими контрагентами підприємства -
постачальниками (підрядчиками) та/або
покупцями.

Для здійснення маркетингової
діяльності підприємство повинно:
проводити комплексні дослідження
ринку; здійснювати аналіз ринку;
сегментувати ринок; позиціонувати
товар; розробляти маркетинг-мікс
(маркетинговий комплекс) тощо.

При цьому виконавцями таких послуг
можуть бути лише суб'єкти
господарювання, які здійснюють
діяльність, що відповідає нормам КВЕД
ДК 009:2010. Отже суб'єктам господарювання,
які планують замовити маркетингові
послуги (замовникам), слід звернути
увагу на те, чи відповідає діяльність
виконавця КВЕД 73.20 «Дослідження
кон'юнктури ринку та виявлення
суспільної думки».

Поряд із цим, основним видом діяльності
ТОВ «Комплектсервіс-2017» є оптова
торгівля комп'ютерами, периферичними
устаткуваннями і програмним
забезпеченням.

Крім того, позивачем ані під час
здійснення перевірки, ані під час
розгляду справи у суді не надано
відповідних звітів щодо проведених
маркетингових послуг, з яких би
вбачалося, що маркетингові послуги
дійсно надані.

Суд зазначає, що звіт є основним
підсумковим документом, що включає всю
змістовну інформацію, отриману в
результаті дослідження. Звіт в першу
чергу призначений для замовника
дослідження, який зацікавлений в
отриманні детальної інформації по
досліджуваному предмету і в практичних
рекомендаціях, що дозволяють
коригувати свої дії у його
підприємницькій діяльності.

При цьому, суд зазначає, що наявність у
позивача належним чином оформлених
податкових накладних та актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
є необхідною, але не безумовною
підставою для отримання платником
податку права на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість, оскільки в
даному випадку дослідженню підлягає
реальність господарських операцій, що
є підставою для виникнення права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування; добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій
господарській меті, а також реальність
усіх даних, наведених у документах, що
надають право на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування.

Акт приймання-передачі послуг повинен
мати всі обов'язкові реквізити
первинних документів, передбачені п. 2
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а саме: назву
документа (форми), дату і місце
складання, найменування підприємства,
від імені якого складено документ,
зміст і обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції,
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають
можливість ідентифікувати особу, яка
брала участь у господарській операції.

Розділ акта приймання-передачі послуг,
у якому викладено суть господарської
операції, має за змістом відповідати
даним договору на надання
маркетингових послуг і даним звіту про
проведені маркетингові дослідження.

Крім того, в актах виконаних робіт
мають бути конкретний перелік наданих
послуг, місце і дата їх надання, а також
зазначено, в чому виражено їх
результат.

У звіті про проведення маркетингових
досліджень повинна міститися
інформація про: аналіз конкуренції між
найбільшими виробниками на оптовому та
роздрібному ринках продажу і оцінку
рівня конкуренції; основні тенденції
розвитку ринку, динаміку зміни цін,
асортимент продукції (товару); політику
ціноутворення, аналіз імпорту й
експорту продукції (товарів) та їх
вплив на ринок; потенційних споживачів
і кількісні показники (місткість ринку)
планованого продажу; прогнозний план
продажу; оцінку ризиків, фінансовий
план, аналіз ефективності проекту;
прогнозний рівень рентабельності,
термін окупності проекту; висновки та
рекомендації за результатами
проведеного дослідження.

Отже, лише при дотриманні
вищезазначених умов платник податку на
прибуток має право віднести витрати на
маркетинг до складу податкових витрат.
При цьому всі первинні документи,
пов'язані з відповідними операціями,
зокрема накладні, роздавальні
відомості, акти списання запасів тощо,
також дають можливість підтвердити
понесення таких витрат.

До перевірки надано та у судовому
засіданні були надані акти виконаних
робіт, в яких не зазначено, які саме
маркетингові послуги, їх кількість та
обсяг були виконанні ТОВ
«Комплектсервіс-2017», неможливо
встановити початок та закінчення
виконання відповідних робіт, зміст
господарської операції та її вимірники
(у натуральному і вартісному виразі); не
зазначені посадові особи,
відповідальні за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, що не дає змоги
встановити відношення маркетингових
послуг до функціонування діяльності
ТОВ «ЛПУ» у сфері вивчання ринку,
стимулювань продукції (робіт, послуг),
політики цін, організації та
управлінні руху продукції (робіт,
послуг) до споживача та
післяпродажного обслуговування
споживача в межах господарської
діяльності такого платника податків

Не надав також, пояснень і представник
позивача у судовому засіданні з
приводу характеру наданих ТОВ
«Комплектсервіс -2017» маркетингових
послуг, їх обсягу та кількості.

Крім того, відповідно до п. 1.1 Договору
№0108 про надання послу , зазначено , що
перелік, вартість та кількість послуг
вказується в Рахунках -фактурах, які є
невід'ємною частиною цього Договору.

До перевірки та у судовому засіданні
позивачем не було надано суду жодного
рахунку - фактури із зазначенням
переліку, вартість та кількість
наданих маркетингових послуг.

Суд враховує, що в податкових
відносинах не може застосуватися
стаття 204 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Натомість відповідні відносини у сфері
оподаткування регулюються підпунктом
4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового
кодексу України. Указана норма
встановлює презумпцію правомірності
рішень платника податку в тому, що в
разі, якщо норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків.

Зазначена норма поширюється також і на
кваліфікацію господарських операцій з
метою формування платником податків
витрат для визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
та/або податкового кредиту з податку на
додану вартість. За змістом указаної
норми, відповідні витрати і податковий
кредит вважаються сформованими
платником податків правомірно, однак
контролюючий орган не позбавлений
можливості довести в установленому
порядку факт невідповідності
задекларованих наслідків
господарської операції платника
податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

При цьому з урахуванням норм статей 61
та 44 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

Установлення факту недійсності, в тому
числі нікчемності цивільно-правового
правочину, який опосередковує
відповідну господарську операцію, не є
необхідною умовою для визначення
контролюючим органом грошових
зобов'язань платнику податків у разі,
якщо буде встановлено відсутність
реального вчинення цієї господарської
операції або відсутність зв'язку між
такою операцією та господарською
діяльністю платника податків.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Суд бере до уваги, що обов'язковість
установлення умислу поширюється лише
на визнання недійсними правочинів,
вчинених із метою, що суперечить
інтересам держави та суспільства
(частина третя статті 228 Цивільного
кодексу України). Проте встановлення
факту нереальності вчинення
господарської операції не потребує
з'ясування змісту умислу учасників
такої операції. Відсутність реально
вчиненої господарської операції та, як
наслідок, юридична дефектність
відповідних первинних документів, за
змістом пункту 44.1 Податкового кодексу
України не дозволяє формувати дані
податкового обліку незалежно від
спрямованості умислу платників
податку-учасників відповідної
операції.

Аналогічну правову позицію наведено в
листах Вищого адміністративного суду
України від 02.06.2011р. 742/11/13-11 та від
01.11.1р. 1 №1936/11/13-11.

Як встановлено судом, факт передачі
послуг від контрагента позивача ТОВ
«Комплектсервіс - 2017» до позивача
дійсно належним чином не
підтверджується документально.

З огляду на це, суд вважає
підтвердженим висновок відповідача
про те, що фактичного здійснення
господарських операцій позивача з
контрагентом не було, оскільки ці
операції не підтверджено відповідними
документами.

Таким чином, визначення відповідачем
податкового зобов'язання з податку на
прибуток та зменшення розміру
від'ємного значення суми ПДВ є
правомірним і відповідає вимогам
чинного законодавства, підстави для
скасування оспорюваних податкових
повідомлень-рішень відсутні.

Частина 2 статті 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень довів правомірність своїх
рішень.

Беручи до уваги достатній і взаємний
зв'язок доказів у їх сукупності суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Відповідач не надав суду
доказів понесення ним судових витрат,
тому підстави для присудження на його
користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЛПУ" до Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 18.04.2014 року та № від 17.04.2014
року. - відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя:
Лиска І.Г.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 07 липня 2014 р.