Справа № 2а/1570/3475/11
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/43334/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуб О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 червня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У травні 2011 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій, в якому
просила визнати нечинним рішення
відповідача від 23 березня 2011 року №266-11
про відмову у наданні статусу біженця в
Україні та зобов'язати надати їй статус
біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 червня 2012
року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати, а справу
направити на новий розгляд,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для зміни чи скасування
судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянкою Афганістану, яка у липні 2010
року виїхала офіційно разом з
чоловіком та родиною своєї дочки до
рідного сина ОСОБА_4 з аеропорту м.
Кабул транзитом через Туреччину до м.
Одеси.

09 серпня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до
управління міграційної служби в
Одеській області із заявою про надання
статусу біженця в Україні, в якій
пояснила, що чоловік дочки почав
співробітництво із міжнародною
організацією «Italian Cooperation», а дочка була
співробітником міжнародної
організації «Aga Khan Foundation», в квітні 2010
року чоловік дочки був викрадений
представниками руху Талібан і лише
після сплати викупу його звільнили.
Також, через місяць після інциденту
будинок позивача був пограбований
озброєними людьми, через що вона з
родиною були змушені покинути
територію Афганістану.

23 березня 2011 року Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій прийнято рішення №266-11 про
відмову ОСОБА_2 у наданні статусу
біженця на підставі абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців»
посилаючись на відсутність фактів
переслідування за ознаками відношення
до певної соціальної або етнічної
групи.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частини шостої статті 12 Закону
України «Про біженців» рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо надання статусу
біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що ОСОБА_2 у своїх
поясненнях не змогла чітко зазначити з
боку кого і за що саме вона зазнала
переслідування в країні походження та
чому саме вона не може повернутися до
Афганістану. Також, судами не
встановлено фактів переслідування
безпосередньо позивача за ознаками
відношення до певної соціальної групи
в Афганістані в період до її від'їзду в
Україну. Крім того, ОСОБА_2 покинула
країну легально, шляхом отримання
туристичної візи.

Наведене свідчить про відсутність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань у зв'язку з
приналежністю до певної соціальної
групи, як особи, що співпрацювала з
міжнародними організаціями та у якої
існує загроза небезпеки при поверненні
на батьківщину.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
позову суд першої інстанції, з рішенням
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, дійшов правомірного
висновку про те, що ОСОБА_2 не було
надано жодних переконливих доказів,
які б свідчили про її переслідування на
батьківщині або наявність будь-яких
підстав щодо побоювань за своє життя та
життя своїх рідних на батьківщині, а
тому Державним комітетом України у
справах національностей та релігії
прийнято обґрунтоване та правомірне
рішення про відмову позивачу у наданні
статусу біженця.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає. Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
24 жовтня 2011 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від
13 червня 2012 року необхідно залишити без
змін, оскільки вони є законними і
обґрунтованими та постановлені з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 24
жовтня 2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13 червня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій
про визнання рішення нечинним та
зобов'язання вчинити певні дії - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
О.П. Стародуб

І.В.
Штульман