Справа № 2-а-7847/11/0226
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-7847/11/0226
Головуючий у 1-й інстанції: Карнаух А.П.
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Граб Л.С.

судді: Біла Л.М. Боровицький О. А.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області на постанову Тульчинського
районного суду Вінницької області від
11 липня 2011 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

до Тульчинського районного суду
Вінницької області звернулась позивач
з позовом про визнання відмови
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області в здійсненні перерахунку та
виплаті державної пенсії по втраті
годувальника, додаткової пенсії по
втраті годувальника та підвищення до
пенсії, як непрацюючому пенсіонеру,
який проживає в зоні посиленого
радіологічного контролю, -
протиправною, та зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату даних
видів пенсій.

11 липня 2011 року Тульчинський районний
суд Вінницької області позов
задовольнив частково.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу у
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позову.

Колегія суддів, керуючись положеннями
статті 197 КАС України, вважає, що справу
можливо розглянути в порядку
письмового провадження на підставі
наявних в матеріалах справи доказів,
без фіксування судового засідання
(частина 1 статті 41 КАС України).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм чинного
законодавства, колегія суддів
апеляційної інстанції, переглядаючи
судове рішення у даній справі в межах
апеляційної скарги у відповідності до
частини 1 статті 195 КАС України, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, позивачка
являється вдовою потерпілого
внаслідок аварії на ЧАЕС І категорії,
смерть якого пов'язана з
Чорнобильською катастрофою, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження від 26 травня 1967 року,
свідоцтвом про смерть від 30 травня 2005
року та посвідченням дружини померлого
громадянина із числа потерпілих І
категорії, смерть якого пов'язана з
Чорнобильською катастрофою, № НОМЕР_1
від 28 жовтня 2009 року.

Положеннями ст. 14 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" померлого
чоловіка позивача віднесено до 1
категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" в усіх
випадках розмір пенсій для інвалідів 1
групи, щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не може
бути нижчим 10 мінімальних пенсій за
віком.

Згідно із ст. 50 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" інвалідам 1
групи додаткова пенсія виплачується в
розмірі 100 % мінімальної пенсії за
віком.

Таким чином, померлий чоловік позивача
за життя, будучи потерпілим від
наслідків аварії на ЧАЕС категорії І
та інвалідом 1 групи, мав би отримувати
саме таку пенсію.

Згідно ст. 37 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" визначено, що пенсія у
зв'язку з втратою годувальника
призначається в розмірі: на одного
непрацездатного члена сім'ї - 50 % пенсії
за віком померлого годувальника.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд першої
інстанцій дійшов правильного висновку,
що при визначенні розміру пенсій
позивачеві застосуванню підлягають
ст.ст. 50 та 54 Закону України "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Також суд правильно не взяв до уваги
посилання відповідача на ч. 5 ст. 54
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
якою передбачено, що порядок
обчислення пенсії по інвалідності, що
настала внаслідок каліцтва чи
захворювання, і пенсії у зв'язку з
втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України, оскільки надання законодавцем
такого права Кабінету Міністрів
України не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок не порушуючи
положень цього Закону.

Відповідно до ст.ст. 50 та 54 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" вбачається,
що під час визначення розміру пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, за основу їх
нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

Згідно чинного законодавства розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", іншого
нормативно-правового акту, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, правильним є
висновок суду попередньої інстанції
щодо неприйняття до уваги положень ч. 3
ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якої
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання пенсії і щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлене ст.ст.50 та 54 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Крім того, позивач є непрацюючим
пенсіонером, зареєстрована і постійно
проживає в АДРЕСА_1 що згідно постанови
Кабінету Міністрів Української РСР від
23.07.1991 року №106, відноситься до зони
посиленого радіоекологічного
контролю.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України
"Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", пенсії
непрацюючим пенсіонерам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
підвищуються у розмірах, встановлених
частиною першою цієї статті, а згідно
ч.1 даної статті громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в
таких розмірах: - у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення - три
мінімальні заробітні плати; - у зоні
гарантованого добровільного
відселення - дві мінімальні заробітні
плати; - у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - одна
мінімальна заробітна плата.

Дія ст. 39 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в частині розмірів
підвищення (доплати) до пенсії
непрацюючим пенсіонерам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю була зупинена на 2007 рік
Законом України "Про державний бюджет
України на 2007 рік".

В подальшому рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року таке
зупинення дії ст. 39 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" було
визнано неконституційним.

Законом України "Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України"
від 28.12.2007 року, зокрема, були внесенні
зміни до ст. 39 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", згідно з
якими громадянам, які працюють на
територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України.

Однак, рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року зазначена зміна
була визнана неконституційною і
втратила чинність. У зв'язку з цим
продовжила діяти попередня редакція
ст. 39 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивач має право

на підвищення (доплату) до пенсії для
непрацюючих пенсіонерів, які
проживають в зоні посиленого
радіоекологічного контролю в розмірі
однієї мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи, тобто прийнята
постанова відповідає матеріалам
справи та вимогам закону і підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України , суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області, -залишити без задоволення, а
постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 11 липня 2011
року, -без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Біла Л.М.

Боровицький О. А.