Справа № 826/7957/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2014 року № 826/7957/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І. розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Відділу
державної виконавчої служби
Печерського районного управління
юстиції у місті Києві, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_2 про визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_2 про визнання дій протиправними,
зобов'язання закрити виконавче
провадження №42478324, як таке що
добровільно виконане боржником в
повному обсязі згідно з виконавчим
В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що позивач, яка є
боржником у виконавчому провадженні
сплатила стягувачу заборгованість,
проте відповідачем в порушення норм ст.
37 Закону України «Про виконавче
провадження» відмовлено у закінченні
виконавчого провадження.
Відповідач - Відділ державної
виконавчої служби Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
- явку уповноваженого представника в
судове засідання не забезпечили, хоча
були належним чином повідомлені про
час, дату та місце судового вирішення
справи.
Третя особа без самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_2 надала суду
письмові заперечення по суті позовних
вимог, проте в судове засідання не
прибула, хоча була належним чином
повідомлена про час, дату та місце
судового вирішенні справи.
В судовому засіданні відповідно до ч. 6
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України ухвалено про
вирішення справи в порядку письмового
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,
Постановою державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві відкрито виконавче
провадження №42478324 з примусового
виконання виконавчого напису
нотаріусу №1069 виданого 08.10.2012 про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
суми у розмірі 1 237 485,11 грн.
Також, ухвалою від 12.03.2014 виконавче
провадження №42478324 з примусового
виконання згадуваного виконавчого
напису нотаріусу приєднано до
зведеного виконавчого провадження
№43271027.
З матеріалів справи вбачається, що
14.04.2014 ОСОБА_1 отримала постанову про
відкриття виконавчого провадження (а.с.
В цей же день,14.04.2014, позивачем надані до
відповідача документи, що
підтверджують сплату заборгованості в
повному обсязі (а.с. 29).
Зокрема, судом встановлено, що 14.04.2014
сплатила в рахунок погашення
заборгованість ОСОБА_2 грошові кошти в
Також, ОСОБА_1 надано розписки ОСОБА_2
від 16.09.2009, від 03.09.2009, від 20.08.2009, від
04.08.2009 та від 08.07.2009 про отримання
останньою на відповідальне зберігання
грошових коштів в сумі 30 000 доларів
Також, позивачем направлено лист від
11.04.2014 ОСОБА_2 про зарахування коштів в
сумі 30 000 доларів США в рахунок
погашення заборгованості згідно курсу
НБУ станом на 11.04.2014 , що складає 377 073
Крім того, позивачем направлено на
адресу начальника Відділу державної
виконавчої служби Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
заяву від 14.04.2014 про закриття
виконавчого провадження як
добровільно виконаного.
Вирішуючи адміністративну справу по
суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України, якою встановлено, що суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, виходить з того, що
оскільки позивачем як спосіб захисту
порушеного права обрано оскарження
рішення Відділу державної виконавчої
служби Печерського районного
управління юстиції у місті Києві, суд
досліджуючи надані сторонами докази
повинен встановити відповідність
змісту рішень суб'єкта владних
повноважень чинному законодавству та
законність процедури їх прийняття.

Умови та порядок виконання рішень
судів та інших органів, що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку регулюються
Законом України "Про виконавче
провадження".

Як передбачено в частині другій статті
25 Закону України "Про виконавче
провадження", у постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про
виконавче провадження" у разі якщо в
органі державної виконавчої служби
відкрито кілька виконавчих проваджень
про стягнення коштів з одного боржника,
вони об'єднуються у зведене виконавче
провадження і на майно боржника
накладається арешт у межах загальної
суми стягнення, виконавчого збору і
можливих витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій.

З огляду на викладене, в межах спірного
виконавчого провадженню з позивача
(боржника) підлягають стягненню
заборгованість відповідно до
виконавчого напису нотаріуса,
виконавчий збір та витрати на
проведення виконавчих дій, відповідно
до постанов від 31.12.2013 ВП №34646713.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі: фактичного
виконання в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом.

Як зазначено вище, стягненню з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 належить 1 237
485,11 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
меморіальним ордером від 14.04.2014 №447492
позивачем сплачено в рахунок погашення
заборгованості 860 412,11 грн.

Також, судом встановлено, що позивачем
передано ОСОБА_2 грошові кошти на
відповідальне зберігання на загальну
суму 30 000 доларів США, що
підтверджується розписками останньої
від 16.09.2009, від 03.09.2009, від 20.08.2009, від
04.08.2009 та від 08.07.2009, копії яких
містяться в матеріалах справи.

Факт передачі грошових коштів на
загальну суму 30000 доларів США на
відповідальне зберігання не
заперечується третьою особою без
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_2

В подальшому, листом від 11.04.2014
позивачем повідомлено ОСОБА_2 про
зарахування вказаних вище коштів в
рахунок погашення заборгованості.
Звказаного питання тертя особа не
висловила заперечень.

Правовідносини, що виникли між
позивачем та третьою особою без
самостійних вимог щодо грошових коштів
переданих вказаними вище розписками
підпадають під ознаки договору
зберігання правовий режим якого
визначений главою 66 Цивільного кодексу
України.

Статтею 937 Цивільного кодексу України
встановлено, що письмова форма
договору вважається дотриманою, якщо
прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або
іншим документом, підписаним
зберігачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 Цивільного
кодексу України якщо строк зберігання
у договорі зберігання не встановлений
і не може бути визначений виходячи з
його умов, зберігач зобов'язаний
зберігати річ до пред'явлення
поклажодавцем вимоги про її
повернення.

Згідно зі ст. 944 Цивільного кодексу
України зберігач не має права без згоди
поклажодавця користуватися річчю,
переданою йому на зберігання, а також
передавати її у користування іншій
особі.

З системного аналізу викладеного
вбачається, що у період часу з 2009, коли
кошти були передані на зберігання до
11.04.2014, коли позивач повідомив про
передачу вказаних коштів в рахунок
погашення боргу, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору
була зобов'язана повернути кошти
позивачу за вимогою та не могла
користуватися такими коштами.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку, що передача коштів ОСОБА_2 в
рахунок погашення боргу відбулась саме
в квітні 2014 року.

Як вбачається з письмових пояснень
ОСОБА_2, що містяться в матеріалах
справи, остання вказує, що передані їй
позивачем грошові кошти в сумі 30 000
доларів США мають бути перераховані у
гривні по курсу 5,0 грн. за 1,0 долар США,
як передбачено доповненням №1 до
договору позики від 13.08.2008.

Проте, суд не погоджується з такою
правовою позицією третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору,
оскільки зі змісту доповнення №1 до
договору позики від 13.08.2008 вбачається,
що сторонам узгоджено курсову різницю
1-5,0.

Проте, курсова різниця - це різниця між
оцінками однакової кількості одиниць
іноземної валюти одного найменування
при різних валютних курсах.

Натомість встановлений НБУ курс
грошової одиниці України до грошової
одиниці іншої країни є валютним
курсом.

З огляду на викладене, визначення
доповненнями до договору позики
курсової різниці, на думку суду не має
правового наслідку, для визначення
валютного курсу при розрахунку між
сторонами (позивачем та третьою особою
без самостійних вимог на предмет
спору).

Суд зауважує, що у разі часткового
погашення заборгованості в іноземній
валюті на дату погашення здійснюється
перерахунок погашеної частини
заборгованості. Офіційний курс своєї
грошової одиниці встановлюється НБУ на
підставі результатів торгів валютними
цінностями на міжбанківській валютній
біржі.

Відповідно до витягу з офіційного
сайту Національного банку України
«офіційний курс різниць» офіційний
курс долару США станом на 11.04.2014 (час
повідомлення про зарахування котів в
рахунок погашення заборгованості)
становить 12,5691 грн. за 1,0 долар США.

Отже, станом на час часткового
погашення заборгованості (11.04.2014) 30
000 доларів США у гривневому еквіваленті
становить 377 073 грн.

З урахуванням грошових коштів
перерахованих позивачем меморіальним
ордером в сумі 860 412,11 грн.
позивачем в рахунок погашення
заборгованості перераховано кошти на
загальну суму 1 237 485,1 грн.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що в межах спірного виконавчого
провадження з позивача також
підлягають стягненню витрати на
проведення виконавчих дій в сумі 50,00
грн. та виконавчий збір в сумі 123 748,51
грн.

Статтею 43 Закону України "Про виконавче
провадження" визначено, що розподіл
стягнутих державним виконавцем з
боржника за виконавчим провадженням
грошових сум (у тому числі одержаної
від реалізації майна боржника)
здійснюється у такому порядку: 1) у
першу чергу повертається авансовий
внесок сторін та інших осіб на
організацію та проведення виконавчих
дій; 2) у другу чергу компенсуються
витрати державної виконавчої служби,
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, не покриті
авансовим внеском сторін та інших осіб;
3) у третю чергу задовольняються вимоги
стягувача та стягується виконавчий
збір у розмірі 10 відсотків фактично
стягнутої суми; 4) у четверту чергу
стягуються штрафи, накладені державним
виконавцем відповідно до вимог цього
Закону. Розподіл грошових сум у
черговості, зазначеній у частині
першій цієї статті, здійснюється по
мірі їх стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що
грошові кошти в сумі 860 412,11 грн.
розподілено державним виконавцем
розпорядженнями від 22.04.2014, від 12.05.2014
наступним чином: грошові кошти в сумі 728
332, 76 грн. перераховано ОСОБА_2 в рахунок
погашення заборгованості, а грошові
кошти в сумі 80 925,86 грн. перераховано в
рахунок сплати виконавчого збору.
Грошові кошти в сумі 51 153,49 грн.
залишились на рахунку відповідача з
обліку депозитних сум.

Стягнення з боржника (позивача)
виконавчого збору та витрат на
проведення виконавчих дій
здійснюється за окремим виконавчим
документом, який на час вирішення
справи окремо не оскаржується та не є
предметом судового дослідження.

Враховуючи, що сума заборгованості
позивача третій особі (стягувачу) у
спірному виконавчому провадження
становить 1 237 485,11 грн., на час
звернення до суду позивачем погашено
заборгованість ОСОБА_2 на загальну суму
1 105 405,7 грн. та грошові кошти в сумі 51 153,49
грн. залишились на рахунку відповідача
з обліку депозитних сум.

Отже, загальна сума заборгованості у
спірному виконавчому провадженні
(заборгованість відповідно до
виконавчого напису нотаріусу,
виконавчий збір та витрати на
проведення виконавчих дій) становить 1
361 283,62 грн (1 237 485,11+123 748,51+50), на час
вирішення справи позивачем у
виконавчому провадження сплачено
кошти на загальну суму 1 237 485,1 (860
412,11+377 073), отже заборгованість позивача
у спірному виконавчому провадження
становить 123 798, 51 грн.

А відтак, суд дійшов висновку, що
позивачем лише частково сплачено
заборгованість у спірному виконавчому
провадженні, отже твердження позивача,
що нею у повному обсязі сплачено
заборгованість є необґрунтованими та
спростовується наявними матеріалами,
що свідчить про відсутність підстав
для закінчення спірного виконавчого
провадження, а тому суд не вбачає
підстав для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до статті 6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах та відповідно до
законів України.

Як передбачено частиною другою статті
19 Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд дійшов висновку,
що викладені в позовній заяві
посилання позивача є необґрунтованими,
та, відповідно, такими, що не підлягають
задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94,
122, 160-163, 181, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
В.І. Келеберда