Справа № 2а-2422/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 липня 2014 року Справа № 49488/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в м. Нововолинську Волинської
області на постанову Нововолинського
міського суду Волинської області від 26
травня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Нововолинську Волинської
області про зобов'язання здійснити
перерахунок пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

06.05.2011 року (згідно поштового штампу на
конверті) позивач - ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в м.
Нововолинську Волинської області, в
якому просить зобов'язати відповідача
провести нарахування і виплатити їй
основну і додаткову пенсію за листопад
2010 року в розмірі згідно ч.1 ст.50, ст.54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які постра
ждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Постановою Нововолинського міського
суду Волинської області від 26 травня 2011
року позов задоволено. Визнано
протиправними дії управління
Пенсійного фонду України у м.
Нововолинську Волинської області щодо
відмови ОСОБА_1 у проведенні
перерахунку пенсії відповідно до вимог
ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в місті
Нововолинську Волинської області
провести перерахунок та виплату ОСОБА_1
державної пенсії в розмірі 8 (восьми)
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 75 (сімдесяти п'яти)
процентів мінімальної пенсії за віком
за листопад 2010 року, на підставі
положень ст.ст. 50, 54 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», з
урахуванням виплачених сум.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її такою, що
винесена з порушенням норм
матеріального права, відповідач
оскаржив її, подавши апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати постанову
Нововолинського міського суду
Волинської області від 26 травня 2011 року
та постановити нове рішення, яким
повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт зазначає, що обчислення
та виплата пенсій, призначених
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
здійснюється в порядку визначеному
Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530 «Про деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» та Постановою Кабінету
Міністрів України від 16.07.2008 року №654
«Про підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян».

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило а тому, суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1
ст. 197 КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга задоволенню
підлягає частково з таких підстав.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
першої інстанції лише частково
відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Як безспірно встановлено, позивач є
потерпілою від наслідків аварії на
ЧАЕС, що підтверджується посвідченням
серії НОМЕР_1 від 04.12.2007 року, виданим
Волинською обласною державною
адміністрацією, та згідно із довідкою
МСЕК №0056817 визнана інвалідом ІІ групи
внаслідок захворювання, пов'язаного з
наслідками аварії на ЧАЕС. Положеннями
статті 14 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» її віднесено до І
категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.
До 01.12.2010 року позивач перебула на
обліку та отрмувала пенсію в
управлінні Пенсійного фонду України в
м. Нововолинську Волинської області.

Відповідно до статті 50 зазначеного
Закону особам, віднесеним до категорії
1, які є інвалідами IІ групи,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 75 процентів мінімальної пенсії
за віком.

Згідно з частиною четвертою статті 54
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в усіх випадках розмір
пенсій для інвалідів II групи, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, не може бути нижчим 8
мінімальних пенсій за віком.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
позивач має право на призначення
основної пенсії в розмірі, не нижчому 8
мінімальних пенсій за віком, та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (частина друга
статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Крім того, згідно із положеннями ч.4 ст. 9
КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З урахуванням наведеного та виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд апеляційної
інстанції погоджується із висновком
суду першої інстанції про те, що при
визначенні розміру пенсій позивачеві
застосуванню підлягають ст.ст 50, 54
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не постанова КМ України
№ 1 від 03.01.2002 року «Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних
виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів Державного бюджету
України», яка істотно звужує обсяг
встановлених законом прав.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Отже, звуження підзаконним актом
змісту та обсягу права, наданого
Законом № 796-XII, є неправомірним і
безпідставним.

Суд апеляційної інстанції визнає
безпідставним покликання відповідача
на ч.5 ст. 54 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», якою передбачено, що
порядок обчислення пенсії по
інвалідності, що настала внаслідок
каліцтва чи захворювання, і пенсії у
зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України, оскільки надання законодавцем
такого права Кабінету Міністрів
України не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок, не порушуючи
положень цього Закону, а також інших
законів, якими встановлено розміри
мінімальної пенсії за віком.

Зі статей 50 та 54 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» випливає,
що під час визначення розміру пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, за основу їх
нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
положення частини третьої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не слід брати до уваги,
оскільки наявність такої норми за
відсутності іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
отримання пенсії і щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтями 50 та 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до частини третьої статті 67
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка набрала чинності 31
жовтня 2006 року, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка носить
імперативний характер, на переконання
колегії суддів свідчить, що підставою
для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму,
і цей перерахунок здійснюється з дня
встановлення такого мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсій за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачеві слід визначати
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії
позивачеві повинен проводитись,
виходячи з нового розміру мінімальної
пенсії за віком.

Тому відмова відповідача у проведенні
такого перерахунку у разі встановлення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року визнано такими, що не
відповідають Конституції України
положення п. 28 Розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
було змінено редакцію ст. 54 Закону №
796-XII та обмежено право на отримання
спірної пенсії, із вказівкою на те, що
дане рішення Конституційного Суду
України має преюдиціальне значення для
судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей законів,
що визнані неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції
зазначає, що згідно із ч.2 ст. 99 КАС
України у редакції, що була чинна на час
виникнення спірних правовідносин та
вирішення справи судом першої
інстанції, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
залишення без розгляду
адміністративного позову (ч.1 ст. 100 КАС
України у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин та
вирішення справи судом першої
інстанції).

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 звернулася до суду з даним
позовом лише 06.05.2011 року (згідно
поштового штампу на конверті).

З урахуванням наведеного та фактичної
дати звернення позивача за захистом
своїх порушених прав, виходячи із
передбаченого законом строку
звернення до адміністративного суду,
суд апеляційної інстації приходить до
переконання, що адміністративний позов
ОСОБА_1 у частині вимог за період з 1
листопада 2010 року по 5 листопада 2010 року
включно слід залишити без розгляду.

Достатніх поважних причин, які б
позбавляли можливості своєчасно
звернутися до суду за захистом своїх
порушених прав позивачем не наведено.

За таких обставин суд апеляційної
істанції приходить до переконання про
підставність позовних вимог ОСОБА_1 у
частині зобов'язання управління
Пенсійного фонду України в м.
Нововолинську Волинської області
провести перерахунок та виплату
належної їй основної та додаткової
пенсії виходячи з вимог ст.ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 6 листопада 2010
року по 30 листопада 2010 року.

З огляду на положення ст.ст. 21, 105,162 КАС
України адміністративний позов може
містити вимоги щодо визнання
незаконними рішення, дії чи
бездіяльності відповідача,
зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодувати шкоду, заподіяну
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю. Встановивши, що
відповідач у справі порушив норми
права, які регулюють спірні
правовідносини, адміністративний суд
повинен визнати такі дії протиправними
і зобов'язати відповідача провести
нарахування та виплату належних
позивачу сум відповідно до закону, а не
ухвалювати рішення про стягнення чи
виплату їх конкретних розмірів.

Згідно ст.202 КАС України підставами для
скасування постанови або ухвали суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення є порушення норм матеріального
або процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи або
питання.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, ч. 4 ст. 202,
ст.ст. 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.
Нововолинську Волинської області
задовольнити частково.

Постанову Нововолинського міського
суду Волинської області від 26 травня 2011
року у справі №2-а//0312/2422/11 скасувати та
прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в
частині позовних вимог про
зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
за період з 1 листопада 2010 року по 5
листопада 2010 року включно - залишити
без розгляду.

Визнати протиправною відмову
управління Пенсійного фонду України в
м. Нововолинську Волинської області у
перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1
відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
визначеного згідно із ч.1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», за
період з 6 листопада 2010 року по 30
листопада 2010 року.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в м. Нововолинську
Волинської області провести
перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1
за період з 6 листопада 2010 року по 30
листопада 2010 року відповідно до ст.ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», обчисленої з розміру
основної (державної) пенсії не менше 8
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії 75% від мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, що
визначається згідно із ч.1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, та з врахуванням
проведених виплат.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник