Справа № 872/17971/13
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2014 рокусправа № 804/12693/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дурасової Ю.В.

суддів: Проценко
О.А. Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.

представника відповідача: Крят
Лілії Борисівни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.11.2013 р.

у справі за позовом
Дніпропетровське обласне відділення
фонду соціального захисту інвалідів до
Державного підприємства
"Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс "Електровозобудування" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Дніпропетровського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів
звернувся до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Державного підприємства
"Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс "Електровозобудування" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені. Просив стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 317192,60грн., а також пеню за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 63,44грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.11.2013 р. у задоволенні даного позову
позивачу відмовлено. Свою позицію суд
першої інстанції обґрунтував тим, що
обов'язок працевлаштування інвалідів
покладається на Державну службу
зайнятості при умові надання
підприємствами інформації про
створені робочі місця, призначені для
працевлаштування інвалідів. На
підприємства покладено обов'язок по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а не обов'язок їх безпосереднього
працевлаштування. Якщо роботодавець
вжив необхідних заходів для
недопущення господарського
правопорушення, то застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських санкцій
у зв'язку з меншою, ніж встановлено
нормативом, середньообліковою
чисельністю працюючих інвалідів, є
безпідставною. Відповідач вжив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення порушення.

Не погодившись з даним рішенням суду
представник позивача подав апеляційну
скаргу. В апеляційній скарзі просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позов. Зазначив, що
постанова суду першої інстанції
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилається на ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», згідно якої підприємства
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів і забезпечують
працевлаштування інвалідів. Вважає, що
підприємством належним чином не було
створено робочі місця для
працевлаштування інвалідів.
Відповідно до звіту за 2012 рік,
підприємством не виконано норматив з
працевлаштування інвалідів у
кількості 10 осіб. «Звіт про наявність
вакансій» у формі №3-ПН підприємством
до міського центру зайнятості
подавався у 2012 році нерегулярно.
Оскільки центр зайнятості не був
належним чином проінформований, про
наявність робочих місць для
працевлаштування інвалідів, то
фактично центр зайнятості був
позбавлений можливості направляти
інвалідів для працевлаштування до
даного підприємства.

На апеляційну скаргу подані
заперечення. Відповідач просить
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги, а постанову суду першої
інстанції залишити без змін. Зазначає,
що рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим. Посилається
на ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
згідно якої підприємства, організації,
установи, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені законодавством, надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для реалізації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів в порядку,
встановленому КМУ. Вказує, що звітність
систематично надавалася до центу
зайнятості, що підтверджується
відповідними відповідями центру. Отже
в діях підприємства відсутня вина у не
працевлаштуванні інвалідів на
створені підприємством робочі місця.

В судове засідання представник
позивача (апелянта) не з'явився, про
день та час судового розгляду
повідомлений належним чином.

В судовому засіданні представник
відповідача просив відмовити в
задоволенні апеляційної скарги, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін. Суду надав пояснення
аналогічні викладеним в запереченнях
на апеляційну скаргу (викладено вище).

Вислухавши представника відповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що підприємством
"Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс "Електровозобудування" подано
Дніпропетровському обласному
відділенню фонду соціального захисту
інвалідів звіт за формою 10-ПІ (річний)
«Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів» за 2012 рік.
Відповідно до звіту середньооблікова
кількість штатних працівників
відповідача у 2012 році становила 1727
працівників. Отже, відповідач повинен
забезпечити згідно нормативу 69 робочих
місць (4% від середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік), призначених
для працевлаштування інвалідів, про що
зазначено відповідачем у звіті №10-ПІ
за 2012 рік. Відповідачем
працевлаштовано 59 інвалідів. Не
працевлаштовано 10 інвалідів, що
підтверджується даними звіту №10-ПІ за
2012 рік.

Колегія суддів апеляційної
інстанції встановила, що при вирішенні
справи судом першої інстанції до даних
правовідносин правильно застосовані
норми, ЗУ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», «Про
зайнятість населення».

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Таким чином
уповноважені державою органи не можуть
на власний розсуд ухилятися від
реалізації наданих їм повноважень, але
й не мають права виходити за межі,
встановлені законодавством.

Колегія суддів апеляційної інстанції,
відмовляючи в задоволенні апеляційної
скарги, виходить з наступного.

Відповідно до Положення про Фонд
соціального захисту інвалідів,
затвердженого Постановою КМУ від 26.09.2002
року № 1434, із внесеними змінами від
15.11.2006 року № 1602, Фонд соціального
захисту інвалідів є урядовим органом
державного управління, який діє у
складі Міністерства праці і соціальної
політики України та підпорядковується
йому. Основним завданням Фонду є
контроль за виконанням нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, установленого ЗУ «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи і
організації за рахунок коштів Фонду
соціального захисту інвалідів або за
рішенням місцевої ради за рахунок
власних коштів, у разі необхідності,
створюють спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Згідно зі статтею 18 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (№875-ХІІ від 21.03.1991р. (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-ІV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Згідно ст.20 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
встановлено нормативом, передбаченого
ст.19 цього закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда, і не
зайняте інвалідом.

Частиною 3 ст. 18 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
організації, установи, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені законодавством, надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для реалізації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів в порядку,
встановленому КМУ.

На виконання зазначених вимог
підприємство створило місця для
працевлаштування інвалідів. Згідно
відповіді Ленінського районного
центру зайнятості від 13.06.2013 року (а.с.
114) підприємство протягом 2012 року
надавало звіти за формою 3-ПН.
Спеціалістами Ленінського центру
зайнятості доводилася інформація про
наявність вакансій до осіб з
обмеженими фізичними можливостями,
протягом 2012 року було направлено на
підприємства відповідно 6 осіб з
інвалідністю на посади підсобного
робітника, кур'єра, комірника та
комплектувальника. Але 4 особи
самостійно відмовилися від
працевлаштування, а в 2 було відмовлено
в працевлаштуванні як таким, що не
відповідають вимогам.

З 31.01.2007 року подання звіту за формою
№3-ПН до центру зайнятості є належним
(єдиним) підтвердженням наявності на
підприємстві створеного та введеного в
дію місця для працевлаштування
інваліда.

Суд апеляційної інстанції бере до
уваги, що підприємство-відповідач є
вітчизняним виробником важкого
машинобудування - займається
виготовленням електровозів. В
результаті невідповідності умов праці
рекомендаціям медико-соціальної
експертизи Підприємство з метою
дотримання норм діючого законодавства
відмовив у працевлаштуванні деяким
особам-інвалідам. Відмови були
обґрунтованими, на підприємстві не
було безпідставних відмов в прийнятті
на роботу працівника, що
підтверджується корінцем направлення.

Направляючи осіб з обмеженими
можливостями на роботу, фонд
зайнятості мав враховувати не лише
освіту, а й відповідні рекомендації
МСЕК, та при цьому враховувати
побажання інвалідів. Натомість, всі
відмови у працевлаштуванні на
підприємстві обґрунтовані тим, що
центр зайнятості не звернув
відповідної уваги на медичні показники
осіб та їх побажання.

Відповідач самостійно звертався до
інвалідів, які проживають поблизу
підприємства, з пропозицією
працевлаштування; друкувалися і
розповсюджувалися об'яви з переліком
вакантних посад для інвалідів;
надавалися об'яви до газет, в тому числі
до власної газети
«Електровозобудівник»: в результаті
чого на підприємство були влаштовані 4
особи-інваліда. При цьому, підшукування
кадрів для працевлаштування - це право,
а не обов'язок роботодавця.

Отже в діях підприємства відсутня вина
у не працевлаштуванні інвалідів на
створені підприємством робочі місця.

Постановляючи дану ухвалу колегія
суддів апеляційної інстанції вважає за
необхідне роз'яснити, що обов'язок
підприємства щодо виділення та
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком та підбором
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування: державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікацій
та знань, з урахуванням його побажань
(ст. 18-1 ч. 3).

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вина з боку
ВАТ "Запоріжжяобленерго" щодо
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів,
встановленого ч.1 ст.19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» - відсутня.

Таким чином, суд першої інстанції не
допустив порушення норм матеріального
права та процесуального права, а повно
та всебічно дослідив обставини справи,
дав їм відповідну правову оцінку,
правильно встановив характер спірних
правовідносин і для їх вирішення
правильно застосував норми
матеріального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржуване судове рішення залишити
без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 198, статтями 200,
205, 206 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27 листопада 2013 р. у справі за позовом
Дніпропетровське обласне відділення
фонду соціального захисту інвалідів до
Державного підприємства
"Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс "Електровозобудування" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
О.А. Проценко

Суддя:
Л.П. Туркіна