Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/33698/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Логвиненка А.О.; Єрьоміна А.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
Чугуївської міської ради Харківської
області, ОСОБА_6 про скасування рішень
та про зобов'язання вчинити дії, що
переглядається за касаційними
скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на постанову
Чугуївського міського суду
Харківської області від 15 грудня 2011
року та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 25 квітня 2012 року,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом до
Чугуївської міської ради Харківської
області (Рада), ОСОБА_6 про скасування
рішень та про зобов'язання вчинити дії.

Зазначали, що у 1956 році ОСОБА_5 виділено
у користування земельну ділянку площею
0,1521 гектара, на якій згодом збудовано
житловий будинок (частина будинку
подарована ОСОБА_5 ОСОБА_4).
Також зазначали, що фактично
користуються земельною ділянкою
площею 0,19 гектара. У лютому 2010 року Рада
надала ОСОБА_4 дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо складання
державного акта про право власності на
земельну ділянку площею 0,0521 гектара
для ведення садівництва, а також
дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на розробку
проекту землеустрою щодо складання
державного акта про право спільної
власності на земельну ділянку площею 0,1
гектара для обслуговування житлового
будинку та господарських будівель.
Крім того, у грудні 2009 року Рада надала
ОСОБА_6 дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення у
власність суміжної земельної ділянки
площею 0,1 гектара для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

Посилаючись на право приватизувати
земельну ділянку більшої площі, ніж
дозволено Радою, а також на те, що
частина ділянки, наданої ОСОБА_6,
знаходиться у фактичному користуванні
позивачів, просили: скасувати рішення
Ради № 3405-V та № 3406-V від 26
лютого 2010 року про надання ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 дозволів на розробку проекту
землеустрою щодо складання державних
актів про право власності на земельні
ділянки; скасувати рішення Ради № 3115-V
від 15 грудня 2009 року про надання
дозволу ОСОБА_6 на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки. Також просили зобов'язати
ОСОБА_6 відновити стан земельної
ділянки, яка знаходиться в
користуванні позивачів, шляхом
знесення паркану, та зобов'язати Раду
прийняти рішення про передачу у
власність позивачів ділянки площею 0,19
гектара.

Постановою Чугуївського міського суду
Харківської області від 15
грудня 2011 року у задоволенні позову
відмовлено. Суд мотивував своє рішення
тим, що порушення прав позивачів не
встановлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25
квітня 2012 року рішення суду першої
інстанції скасовано. Провадження у
справі в частині вимог про зобов'язання
ОСОБА_6 знести паркан закрито, а вимоги
щодо скасування рішень Ради залишені
без розгляду у зв'язку з пропуском
строку звернення до суду. У задоволенні
вимоги про зобов'язання Ради надати
земельну ділянку у власність
відмовлено з підстави відсутності у
суду права перебирати виключні
повноваження Ради щодо розпорядження
землями.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального
права, просить оскаржувані рішення
скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, здійснивши
перевірку доводів касаційних скарг та
матеріалів справи, колегія суддів
вважає, що скарги підлягають
частковому задоволенню.

Виходячи зі змісту статті 211 Кодексу
адміністративного судочинства
України, касаційний суд переглядає
рішення суду першої інстанції лише
після їх апеляційного розгляду. При
цьому, такий перегляд можливий лише в
разі, якщо апеляційний суд розглянув
вимоги по суті.

Це означає, що Вищий адміністративний
суд України позбавлений можливості
надавати правову оцінку висновкам суду
першої інстанції в частині вимог, які
залишені апеляційним судом без
розгляду або в частині яких
провадження у справі закрито. За таких
обставин, предметом касаційного
перегляду є: правильність висновків
судів щодо відмови в задоволенні
вимоги про зобов'язання Ради прийняти
рішення про передачу у власність
позивачів земельної ділянки;
обґрунтованість рішення апеляційного
суду щодо закриття провадження та
залишення без розгляду відповідної
частини вимог позову.

Розглядаючи перше із перелічених
питань, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

З матеріалів справи вбачається, що у
частині вимоги про зобов'язання Ради
прийняти рішення про передачу у
власність позивачів ділянки площею 0,19
гектара відсутній спір. Зокрема,
позивачі не надали доказів звернення з
відповідною заявою до Ради, і,
відповідно, не зазначали про відмову у
її задоволенні. За таких обставин, у цій
частині позову відсутній предмет
судового захисту, тому суди
обґрунтовано відмовили у задоволенні
відповідної вимоги.

Колегія суддів також погоджується з
висновками апеляційного суду щодо
закриття провадження в частині вимоги
про зобов'язання ОСОБА_6 відновити стан
земельної ділянки шляхом знесення
паркану.

Відповідно до частини першої статті 50
Кодексу адміністративного судочинства
України громадяни України, іноземці чи
особи без громадянства, їх об'єднання,
юридичні особи, які не є суб'єктами
владних повноважень, можуть бути
відповідачами лише за
адміністративним позовом суб'єкта
владних повноважень.

Таким чином, ОСОБА_6 не може бути
відповідачем у адміністративній
справі за позовом інших фізичних осіб.
Такий спір має вирішуватись у порядку
цивільного судочинства.

Розглядаючи питання щодо правильності
залишення без розгляду вимог щодо
скасування рішень Ради, колегія суддів
вважає висновки апеляційного суду
помилковими.

Відповідно до положень статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних відносин) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Зміни, внесені до наведеної статті
Законом України від 7 липня 2010
року № 2453-VI, набрали чинності 30 липня 2010
року та встановили піврічний строк
звернення до суду.

Проте, відповідно до частини першої
статті 58 Конституції України закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

За таких обставин, застосуванню до
спірних відносин підлягає річний строк
звернення до суду, який був
встановлений на час виникнення таких
відносин (вчинення оскаржуваних дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень).

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом оскарження у цій справі є
рішення Ради від 26 лютого 2010 року та від
15 грудня 2009 року. Звернувшись з цим
позовом 2 лютого 2010 року, позивачі не
пропустили строк звернення до суду в
частині вимог про оскарження рішень
Ради від 26 лютого 2010 року. Крім того, як
встановлено апеляційним судом, про
існування рішення Ради від 15 грудня 2009
року позивачі також дізнались у лютому
2010 року, а це означає, що висновок
апеляційного суду про залишення таких
вимог без розгляду є помилковим.

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25
квітня 2012 року в частині залишених без
розгляду вимог про скасування рішень
Чугуївської міської ради Харківської
області від 26 лютого 2010 року № 3405-V та №
3406-V, а також від 15 грудня 2009 року № 3115-V
скасувати, а справу в цій частині вимог
направити до апеляційного суду на
новий розгляд.

В решті - рішення апеляційного суду
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

А.О.Логвиненко

А.В.Єрьомін