Справа № К/9991/71837/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
м. Київ К/9991/71837/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Управління праці та
соціального захисту населення
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації, Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат про
стягнення заборгованості з виплатами
сум щорічної допомоги на оздоровлення
та одноразової компенсації, за
касаційною скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 11 квітня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 липня 2009
року,-

у с т а н о в и л а :

У серпні 2007 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації, Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат про
стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення та одноразової
компенсації.

Зазначав, що є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії, інвалід 3 групи, а тому за
правилами статті 48 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-XІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Закон № 796-XІІ), має
право на щорічну допомогу з
оздоровлення у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат та
одноразову компенсацію за шкоду,
заподіяну здоров'ю в розмірі 30
мінімальних заробітних плат.

Посилаючись на те, що всупереч
згаданому Закону виплати
здійснювалась без застосування
кратності до встановленого розміру
мінімальної заробітної плати, а в
твердій сумі, просив, з урахуванням
уточнених позовних вимог, стягнути з
відповідача - Управління праці та
соціального захисту населення
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації (далі УПСЗН)
заборгованість з щорічної допомоги на
оздоровлення за 2000-2007 роки та 13 800
гривень одноразової компенсації за
шкоду, заподіяну здоров'ю, оскільки
така відповідачем не виплачена.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
квітня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 липня 2009
року позов задоволено частково,
постановлено стягнути з УПСЗН на
користь позивача 1840,00 гривень допомоги
на оздоровлення за 2007 рік та одноразову
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю в розмірі 58,32 гривень. В
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі УПСЗН, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
і процесуального права, в частині
задоволених позовних вимог, просить
рішення судів скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким
відмовити у позові повністю.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхиленні скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що позивач має право на одержання
щорічної допомоги на оздоровлення та
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю у розмірі
встановленому статтею 48 Закону № 796-XІІ,
при цьому, в задоволенні частини
позовних вимог за період з 2000 по 2006 роки
відмовлено, в зв'язку з пропуском
позивачем річного строку звернення до
суду, оскільки на цьому наполягав
відповідач.

У відповідності з частиною 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Статтею 48 Закону України №796-ХІІ
передбачена виплата інвалідам 3 групи,
які стали такими внаслідок
Чорнобильської катастрофи, щорічної
допомоги на оздоровлення у розмірі
чотирьох мінімальних заробітних плат.

У Законі України №796-ХІІ викладено
основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, оскільки відповідно до
частини першої статті 50 Конституції
України кожен має право на безпечне для
життя і здоров'я довкілля та на
відшкодування завданої порушенням
цього права шкоди.

Пільги, компенсації, гарантії є видом
соціальної допомоги і необхідною
складовою конституційного права на
достатній життєвій рівень, тому
звуження підзаконним актом змісту та
обсягу права, наданого Законом України
№796-ХІІ, є безпідставним.

Відповідно до частини третьої статті 22
Конституції України при прийнятті
нових законів або внесенні змін до
чинних не допускається звуження змісту
та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 48 Закону №796-ХІІ, в частині
виплати компенсацій і допомоги у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати, згідно із пунктом 30
статті 71 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» викладена у
новій редакції, згідно якої одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи та щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
в порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, нову редакцію статті 48
Закону № 796-XІІ визнано такою, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційною), згідно з рішеннями
Конституційного Суду України від 9
липня 2007 року № 6-рп/2007.

За статтею 147 Конституції України
Конституційний Суд України вирішує
питання про відповідність законів та
інших правових актів Конституції
України і дає офіційне тлумачення
Конституції України та законів
України.

Відповідно до частини 2 статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Судами встановлено, що допомога на
оздоровлення позивачеві за 2007 рік
взагалі не виплачувалась, а тому суди
дійшли правильного висновку щодо
задоволення позову.

Крім того, відповідно до частини 1
статті 48 Закону № 796-XІІ (в редакції, що
діяла на момент встановлення групи
інвалідності) інвалідам 3 групи, які
стали такими внаслідок Чорнобильської
катастрофи, передбачена виплата
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю у розмірі тридцяти
мінімальних заробітних плат, але не
менше 5 тисяч карбованців.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що
виплата вказаної компенсації
здійснюється з мінімальної заробітної
плати, яка склалася на момент
встановлення інвалідності чи втрати
годувальника.

З матеріалів справи вбачається, що
інвалідність 3 групи встановлена
позивачу 17 квітня 1995 року, а 22 травня 1995
року йому нарахована компенсація в
розмірі 5832000,00 карбованців.

Проте, згідно довідки Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат від 18
жовтня 2007 року № 04/1505-06, одноразова
компенсація за шкоду, заподіяну
здоров'ю особам, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи у
період з 1 липня 2000 року по 18 жовтня 2007
року позивачу не виплачувалась, інші
докази щодо виплати такої компенсації
в матеріалах справи відсутні.

Отже позивачу належить виплатити
нараховану, але не виплачену
компенсацію в розмірі 5832000,00
карбованців.

На момент звернення позивача до суду у
серпні 2007 року, Указом Президента
України від 25 серпня 1996 року «Про
грошову реформу в Україні» в Україні
введено в обіг визначену Конституцією
та іншим законодавством України
національну валюту України, якою є
гривня та її сота частина - копійка.

За цим Указом, карбованці підлягали
обміну на гривні за курсом 100000
карбованців на 1 гривню.

Враховуючи викладене, суди дійшли
правильних висновків, що на момент
звернення ОСОБА_4 до суду, розмір
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, нарахованої але не виплаченої
позивачу у відповідності до частини 1
статті 48 Закону № 796-XІІ становить 58,32
гривень.

Таким чином, рішення судів першої і
апеляційної інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, і підстав для скасування
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11 квітня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 липня 2009
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало