Справа № 2а-11240/11/2670
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 червня 2014 року 08:30 №
2а-11240/11/2670

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., суддів Погрібніченко І.М., Шулежко
В.П., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1до Державної судової
адміністрації України Кабінету
Міністрів України Державної
казначейської служби України
прозобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
30 липня 2011 року звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної судової
адміністрації України (далі по тексту -
відповідач 1, ДСА України), Кабінету
Міністрів України (далі по тексту -
відповідач 2, КМУ) та Державної
казначейської служби України (далі по
тексту - відповідач 3, ДКСУ), в якому з
урахуванням уточнень, просить стягнути
з відповідачів заборгованість по
нарахуванню та виплаті заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року по 31
травня 2011 року у сумі 439286,03 грн.,
заборгованість по нарахуванню та
виплаті довічного грошового утримання
за період з 01 червня 2005 року по 31 травня
2011 року у сумі 19995,21 грн. та зобов'язати
відповідача 1 у подальшому
нараховувати заробітну плату та
довічне грошове утримання у
відповідності з нормативно-правовими
актами, якими встановлена заробітна
плата судді.

За результатами розгляду зазначеного
позову, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 травня 2012 року, яка залишена без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Вищий адміністративний суд України,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1, 24
квітня 2014 року виніс ухвалу, якою
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 травня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2013 року - скасував, а справу направив на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

При цьому, суд касаційної інстанції
дійшов висновку про правомірність
відмови в задоволенні позовних вимог
щодо перерахунку заробітної плати та
щомісячного грошового утримання на
підставі постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року.

У той же час, колегія суддів зазначила
на необхідності дослідження позовних
вимог в частині виплати заборгованості
із заробітної плати та щомісячного
грошового утримання з 01 червня 2005 року
по 31 грудня 2005 року. Крім того, суд
касаційної інстанції зазначив, що
позовні вимоги про стягнення
заборгованості в частині виплати
грошового утримання не є вимогами з
виплати заробітної плати, а тому щодо
цих позовних вимог підлягає
застосуванню строк звернення до суду,
встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Під час нового розгляду справи, суд
виходив із клопотання позивача про
розгляд справи без його участі та його
позиції про відсутність підстав для
застосування приписів статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
до вимог про стягнення заборгованості
в частині виплати грошового утримання,
оскільки таке утримання є частиною
заробітної плати судді.

Представник відповідача 1 проти
задоволення позову заперечував з
підстав, викладених у письмових
запереченнях.

Представники відповідача 2 та
відповідача 3 в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 10
червня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

Відповідно довідки Київського
районного суду міста Одеси від 10
березня 2011 року №10, ОСОБА_1 29 листопада
2001 року згідно постанови Верховної
Ради України №2869-ш обраний на посаду
судді Київського районного суду міста
Одеси безстроково.

Згідно з довідкою №32 від 18 липня 2011
року позивач з 29 листопада 2001 року по
день видачі відповідної довідки працює
на посаді судді Київського районного
суду міста Одеси.

Згідно з наказом голови Київського
районного суду міста Одеси від 23
листопада 2007 року №159-ос ОСОБА_1
встановлено щомісячне грошове
утримання в розмірі 80 відсотків
заробітної плати з 29 листопада 2007 року.

Посилаючись на порушення
відповідачами положень частини 2
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» під час визначення розміру
заробітної плати та довічного
грошового утримання у період з 01 червня
2005 року по 31 травня 2011 року, позивачу не
доплачено 439286,03 грн. заробітної плати
та 19995,21 грн. - довічного грошового
утримання.

Саме недоотримання зазначених сум
коштів і стало підставою для звернення
до суду з відповідним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
наступне.

Частиною першою ст. 126 Конституції
України закріплено положення, згідно з
яким незалежність і недоторканність
суддів гарантується Конституцією і
законами України. Складовою цих
гарантій відповідно до ч. 1 ст. 130
Конституції України держава
забезпечує фінансування та належні
умови функціонування судів і
діяльності суддів.

У рекомендаціях Комітету Міністрів
Ради Європи від 13 жовтня 1994 року 3(94) 12 (994
323) зазначається: «Незалежність,
дієвість та роль суддів має
забезпечити те, щоб статус і винагорода
суддів відповідали гідності їхньої
професії та відповідальності, яку вони
беруть на себе».

Пунктом 6.1 Європейської Хартії
передбачено, що судді, які виконують
професійно свої суддівські функції,
мають право на винагороду, рівень якої
повинен бути таким, щоб вони були
захищені від тиску при прийнятті ними
рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не
могло вплинути на їх незалежність та
неупередженість.

Отже, особливий порядок фінансування
судів і діяльності суддів є однією з
конституційних гарантій їх
незалежності і спрямований на
забезпечення належних умов для
здійснення незалежного правосуддя.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону
України «Про статус суддів» №2862-ХІІ з
наступними змінами та доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (далі по тексту - Закон
України №2862-ХІІ) заробітна плата
суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

На рівні Закону посадові оклади
професійних суддів не встановлювались,
а тому на реалізацію наведеної
правової норми, Кабінетом Міністрів
України 03 вересня 2005 року прийнято
постанову №865 «Про оплату праці
суддів», якою затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, яка
набрала законної сили з 01 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року №865»
зазначену постанову доповнено,
зокрема, пунктом 41, яким установлено, що
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року в
адміністративній справі за позовом
Особи до держави Україна, Кабінету
Міністрів України, треті особи:
Державне казначейство України,
Державна судова адміністрація, визнано
протиправним і скасовано пункт 41
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865.

Зазначену постанову в цій частині
залишено без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного Суду України від 29
жовтня 2009 року.

В той же час, постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 встановлено, що розміри
посадових окладів суддів, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн. і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року по справі №2/174,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року №22-а-26751/08, визнано
незаконними постанову Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 41 постанови Кабінету Міністрів
України від 31 грудня 2005 року №1310 «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№865» та пункт 41 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року №865.

Проте, постановою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року у справі №К-37929/09 за
касаційною скаргою Кабінету Міністрів
України було визнано такими, що не
відповідають нормам матеріального
права, та скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду України від 19
серпня 2009 року і відмовлено Особі в
задоволенні позову до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року №1243 в
частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 41
постанови Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року №865» та
пункт 41 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року №865.

Водночас, визнання нечинним пункту 41
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№865 при наявності постанов Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 та «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865» №1310 від 31
грудня 2005 року, які також стосуються
питання обчислення заробітної плати
суддів, не давало підстав відповідачу
здійснювати виплату заробітної плати у
заявлених розмірах.

Крім того, пунктом 2 указу Президента
України «Про заходи щодо забезпечення
наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної
дисципліни» від 28 лютого 1997 року №187
встановлено, що витрачання коштів
органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до частини 2 статті 51
Бюджетного кодексу України
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів, відповідно до
затвердженого бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Держаний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно пункту 7 статті 23 Бюджетного
кодексу України, усі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, за
винятком тих випадків, коли окремим
законом передбачені багаторічні
бюджетні призначення.

Статтею 96 конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 01 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період.

Також Конституцією України визначено
кінець бюджетного періоду - 31 грудня
поточного року, тобто саме у цей час
закінчуються всі бюджетні призначення.
Винятком є лише випадок, коли окремим
законом передбачається багаторічне
призначення.

Виплати, якими є позовні вимоги
позивача, не відносяться до
багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у відповідачів
відсутнє право здійснювати платежі з
бюджету без наявності відповідного
бюджетного призначення.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про необхідність відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог
щодо перерахунку його заробітної плати
та щомісячного грошового утримання на
підставі постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2008 року по справі №2/174.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині стягнення з відповідачів
заборгованості із заробітної плати та
щомісячного грошового утримання за
період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005
року, суд приходить до наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та
зазначено вище у даному судовому
рішенні, щомісячне грошове утримання
ОСОБА_1 призначено з 29 листопада 2007
року, що підтверджується копією наказу
від 23 листопада 2007 року №159-ос (а.с. 35).

З огляду на відсутність у позивача
права на отримання щомісячного
грошового утримання станом на 01 червня
2005 року, заборгованість по відповідній
виплаті також відсутня, що виключає
задоволення позову у відповідній
частині.

Аналізуючи вимоги позивача щодо
стягнення заборгованості із
заробітної плати, суд вважає на
необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 126
Конституції України незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Визначальним актом, який регулював
питання оплати праці суддів на момент
виникнення спірних правовідносин був
Закон України «Про статус суддів», який
встановлював гарантії незалежності
суддів, включаючи їх матеріальне і
соціальне забезпечення, у тому числі
гарантії права щодо оплати праці.

Частиною 2 статті 44 названого Закону, як
зазначалося вище було передбачено, що
розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків
посадового окладу голови суду, в якому
працює суддя.

Тобто, згідно з цією нормою
гарантований мінімальний посадовий
оклад судді не може бути меншим
встановленого статтею 44 цього Закону в
співвідношенні до окладу Голови
Верховного Суду України. Недодержання
цього принципу є порушенням
конституційного права суддів на
отримання заробітної плати не нижче
від визначеної законом та порушенням
конституційних гарантій щодо
незалежності та недоторканності
суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанову № 513 «Про
оплату праці Голови та заступників
Голови Конституційного Суду України»
та постанову № 514 «Про оплату праці
Голови та заступників Голови
Верховного Суду України», якими
підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України № №2862-ХІІ. Лише 03
вересня 2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанову № 865 «Про
оплату праці суддів», якою затверджено
схеми посадових окладів інших
керівників та суддів Конституційного
Суду України, керівників та суддів
інших судів загальної юрисдикції, якою
привів оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною 2 статті 44 Закону
України №2862-ХІІ співвідношенням до
посадових окладів Голови Верховного
Суду України та голови суду, в якому
працює суддя.

Однак, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини 2 статті
44 Закону України №2862-ХІІ і не привів
оклади суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення, одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України, а
саме з 1 червня 2005 року, оскільки наддав
названій постанові чинності лише з 1
січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 1 червня 2005 року до 1
січня 2006 року оклади суддів не
відповідали вимогам статті 44 Закону
України №2862-ХІІ.

У той же час, для вирішення питання про
визначення розміру заробітної плати,
яка повинна була бути нарахована та
виплачена позивачу у період з 01 червня
2005 року по 31 грудня 2005 року, а отже може
бути стягнута в судовому порядку
необхідні спеціальні знання.

Наданий позивачем висновок експерта на
підтвердження розміру заборгованості
по заробітній платі, судом як доказ не
може бути прийнятий, оскільки до
відповідного висновку не надано жодних
документів на підтвердження наявності
у експерта необхідні знання для
надання висновку з досліджуваних
питань.

Крім того, суду також не були надані всі
документи, які були предметом
дослідження під час складання
зазначеного висновку, що позбавляє суд
можливості перевірити викладені в
ньому розрахунки та висновки.

Однак, відповідно до приписів частини 2
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на встановлення судом
порушення з боку відповідачів прав
позивача на отримання заробітної плати
з урахуванням розміру посадового
окладу, який би відповідав вимогам
статті 44 Закону України №2862-ХІІ, з
метою повного захисту прав ОСОБА_1, суд
вважає за необхідне вийти за межі
позовних вимог та зобов'язати
відповідачів відповідно до віднесених
до їх компетенції повноважень провести
перерахунок та виплату позивачу
заробітної плати за період з 01 червня
2005 року по 31 грудня 2005 року з розрахунку
посадового окладу у розмірі 8,5
мінімальних заробітних плат, розмір
яких був встановлений Законом України
«Про Державний бюджет України на 2005
рік» від 23.12.2004р. №2285-IV з урахуванням
виплачених сум.

Вимоги позивача щодо зобов'язання ДСА
України у подальшому нараховувати
заробітну плату та довічне грошове
утримання у відповідності з
нормативно-правовими актами, якими
встановлена заробітна плата судді,
також задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушення з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми
вбачається, що судовому захисту
підлягають лише порушені права,
свободи і інтереси фізичних або права і
інтереси юридичних осіб, а не
можливість їх порушення в майбутньому.

Адміністративний суд не може
розглядати вимоги щодо зобов'язання
суб'єкта владних повноважень вчиняти
дії у майбутньому у зв'язку із
вірогідним настанням певних наслідків,
оскільки у суду, на час розгляду, справи
відсутні підстави для прийняття
рішення стосовно законності таких дій.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростували
доводи позивача, відповідачами суду не
надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
частково обґрунтованими, а позов таким,
що підлягає задоволенню в частині.

Відповідно до частини 3 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Згідно з положеннями статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До останніх відносяться, зокрема,
витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз.

З огляду на викладене, а також
враховуючи здійснення позивачем
витрат на проведення експертизи у
розмірі 900,48 грн. та сплату державного
мита у розмірі 3,40 грн., керуючись
приписами частини 3 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за необхідне
присудити частину таких витрат за
рахунок Державного бюджету України
пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

2. Зобов'язати Державну судову
Адміністрацію України, Кабінет
Міністрів України та Державну
казначейську службу України вчинити
дії в межах своїх повноважень щодо
проведення перерахунку та виплати
ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01
червня 2005 року по 31 грудня 2005 року з
розрахунку посадового окладу у розмірі
8,5 мінімальних заробітних плат, розмір
яких був встановлений Законом України
«Про Державний бюджет України на 2005
рік» від 23.12.2004р. №2285-IV з урахуванням
виплачених сум.

3. Судові витрати в сумі 100 (сто)
гривень 40 копійок присудити на користь
ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету
України.

4. У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді
І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко