Справа № 2а-8772/10/1570
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/44566/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 вересня
2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 30 травня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій,
третя особа - управління міграційної
служби в Одеській області, про визнання
рішення щодо відмови в наданні статусу
біженця нечинним та зобов'язання
вчинити певні дії,

встановила:

У вересні 2010 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій, третя
особа - управління міграційної служби в
Одеській області, в якому просив
визнати нечинним рішення відповідача
від 02 серпня 2010 року №179-10 про відмову у
наданні статусу біженця в Україні та
зобов'язати надати йому статус біженця
в Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14 вересня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 травня 2012
року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати, а справу
направити на новий розгляд,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для зміни чи скасування
судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянином Афганістану за
національністю таджик, який у січні 2010
року виїхав до України.

04 лютого 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
управління міграційної служби в
Одеській області із заявою про надання
статусу біженця в Україні, в якій
посилався на те, що у зв'язку з
переслідуванням його талібами він
вимушений покинути країну проживання.

31 травня 2010 року управлінням
міграційної служби в Одеській області
складено висновок про відмову у
наданні ОСОБА_2 статусу біженця, в якому
зазначено, що заявник не підпадає під
критерії визначення статусу біженця
або осіб, які виїхали з країни
постійного проживання через
побоювання стати жертвою
переслідувань, оскільки він не є
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Крім того, у висновку
вказано, що позивачем постійно
змінювались відомості стосовно
підстав його переслідування, місця
його перебування під час нападу
талібів, погроз в його бік.

02 серпня 2010 року Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій прийнято рішення №179-10 про
відмову ОСОБА_2 у наданні статусу
біженця на підставі абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців»
посилаючись на відсутність фактів
переслідування за ознаками відношення
до певної соціальної або етнічної
групи.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частини шостої статті 12 Закону
України «Про біженців» рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо надання статусу
біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
також було встановлено, що ОСОБА_2 в
протоколі співбесіди зазначив про
залишення країни походження через
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань в Афганістані з боку
представників руху Талібан у зв'язку з
його приналежністю до певної
соціальної групи, а саме: співпраця з
американцями під час професійної
діяльності у якості перекладача.

Отже, як вірно досліджено судами
попередніх інстанцій, позивачем було
надано неправдиву інформацію щодо
дійсних фактів виїзду з країни
походження Афганістану, оскільки
позивач зазначав різні обставини
виїзду його з країни походження. Під
час анкетування він зазначив, що
змушений був виїхати з країни у зв'язку
з своєю діяльністю перекладачем, а в
подальшому зазначив, що виїхав через
вбивство батька та безпосередньо його
переслідування. Також, зазначав, що
погрози в його адресу були усними, а
згодом посилався на отримання ним
листа з погрозами.

Наведене свідчить про відсутність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань у зв'язку з
приналежністю до певної соціальної
групи, як особи, що співпрацювала з
міжнародними організаціями та у якої
існує загроза небезпеки при поверненні
на батьківщину.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
позову суд першої інстанції, з рішенням
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, дійшов правомірного
висновку про те, що ОСОБА_2 не було
надано жодних переконливих доказів,
які б свідчили про його переслідування
на батьківщині або наявність будь-яких
підстав щодо побоювань за своє життя та
життя своїх рідних на батьківщині, а
тому Державним комітетом України у
справах національностей та релігії
прийнято обґрунтоване та правомірне
рішення про відмову позивачу у наданні
статусу біженця.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає. Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
14 вересня 2011 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від
30 травня 2012 року необхідно залишити без
змін, оскільки вони є законними і
обґрунтованими та постановлені з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 14
вересня 2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 30 травня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій,
третя особа - управління міграційної
служби в Одеській області, про визнання
рішення щодо відмови в наданні статусу
біженця нечинним та зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
О.П. Стародуб

І.В.
Штульман