Справа № 2а/0570/6766/11
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року м. Київ
К/9991/56160/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Маріуполі на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 14.06.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2011

у справі № 2а/0570/6766/2011

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оил-Сервіс»

до Жовтневої міжрайонної
державної податкової інспекції у м.
Маріуполі

про визнання протиправними
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оил-Сервіс»
звернулась до Донецького окружного
адміністративного суду з позовом до
Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Маріуполі про
визнання протиправними податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 14.06.2011
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2011
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 14.06.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем проведено
невиїзну документальну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ПП «Максіма» за
період з 01.01.2009 по 31.01.2010 за
результатами якої, складено акт від
17.09.2010 року № 2360/23-2/31674403.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпунктів 7.2.3, 7.2.6
пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України від 03 квітня 1997 року №
168/97-ВР «Про податок на додану вартість
№ 168/97-ВР, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону України від 28 грудня 1994 року №
334/94-ВР «Про оподаткування прибутку
підприємств» № 334/94-ВР,

На підставі вказаного акта
відповідачем прийняті податкові
повідомлення рішення від 16.11.2011 року
№/0 про нарахування податкового
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму 34361,88 грн., та № /0 про
нарахування податкового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 27489,77 грн.

Задовольняючи позовні вимоги,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5
Закону № 334/94-ВР валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 -5.7
цієї статті.

Відповідно до підпункту 11.2.1
пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) -дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
Закону № 334/94-ВР передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Згідно із статтею 1 Закону України
від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» № 996-XIV первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону № 996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо -безпосередньо
після її закінчення.

Частиною 1 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

При цьому, згідно із статтею 86
Кодексу адміністративного судочинства
України суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, фактичне здійснення
господарських операцій між
позивачем та ПП «Максіма»
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону №
168/97-ВР визначено, що податковий кредит -
це сума, на яку платник податку має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту
7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту
7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що позивачем включено до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість, сплачені в
ціні придбаного у ПП «Максіма» товару
та послуг, на підставі належним чином
оформлених податкових накладних,
виписаних на його адресу особою, яка
має статус платника податку на додану
вартість.

Рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновок суду
не спростовують, підстави для
призначення справи до розгляду в
судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Маріуполі на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 14.06.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2011 у
справі № 2а/0570/6766/2011 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Маріуполі відхилити.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 14.06.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2011 у
справі № 2а/0570/6766/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко