Справа № 185/4906/14-а
Суддя: Болдирєва У. М.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 185/4906/14-а
Провадження № 2-а/185/132/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2014 року Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області у складі головуючого судді
Болдирєвої У.М.

при секретарі Муржиєвій І.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Шевченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Павлограді
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Павлоградського районного
відділу Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області про визнання рішення
незаконним та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2014 року позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом до
відповідача про визнання рішення
незаконним та зобов'язання вчинити дії,
посилаючись на те, що з 1996 року він мав
дозвіл на імміграцію, працював і
проживав на території України.
Протягом 18 років він проживає у
фактичному шлюбі з ОСОБА_3. У зв'язку з
закінченням дозволу на імміграцію з
необґрунтованих причин він змушений
був звільнитись з роботи. Повернутись
до республіки Молдова він не міг,
оскільки не має інших документів окрім
паспорта зразка колишнього СРСР. На
його неодноразові звернення йому було
безпідставно відмовлено у наданні
громадянства та оформленні
відповідних документів.

22 квітня 2014 року головним спеціалістом
Павлоградського РВ ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області Малежик Т.А.
ухвалено рішення про примусове
повернення позивача за межі України.

Зазначене рішення позивач вважає
незаконним, оскільки з 2001 року він
вимушений був звільнитися з роботи
через бездіяльність та небажання
посадових осіб розібратися у його
справі та прийняти рішення, за яким він
міг би вільно та законно перебувати на
території України.

Тому позивач просить визнати рішення
Павлоградського районного відділу
Головного управління державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 22 квітня
2014 року про примусове повернення з
України незаконним та необґрунтованим,
зобов'язати відповідача видати йому
посвідку на постійне проживання на
території України.

У судовому засіданні позивач підтримав
свої позовні вимоги, пояснив, що вважає
рішення відповідача незаконним, тому
що він не знав про те, що 20 січня 2004 року
йому було скасовано дозвіл на
імміграцію і не мав можливості
оскаржити це рішення, оскільки
перебував у місцях позбавлення волі.

Представник відповідача - Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області у судовому засіданні позов не
визнала, зазначивши, що Павлоградським
РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській
області було прийняте рішення про
примусове повернення з України ОСОБА_1
у зв'язку з його незаконним
знаходженням на території України,
відсутністю законних джерел до
існування, відсутністю родових
зв'язків, в інтересах національної
безпеки України та на підставі
положень ст.26 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства».

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, якими позивач
обґрунтовував свою позицію по справі,
вважає що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

Рішенням головного спеціаліста
Павлоградського РВ ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області Малежик Т.А.
встановлено, що громадянин республіки
Молдова ОСОБА_1, документований
паспортом зразка колишнього СРСР,
звернувся до Павлоградського РВ ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області з
приводу документування посвідкою на
постійне проживання у зв'язку з втратою
попередньої посвідки.

За проживання без документів на право
проживання в Україні 11 лютого 2014 року у
відношенні ОСОБА_1 складено протокол
про адміністративне правопорушення за
ч.1 ст.203 КУпАП.

В ході розгляду матеріалів його справи
виявлено, що 20 січня 2004 року ВГІРФО
Тернівського МВ УМВС України в
Дніпропетровській області ОСОБА_1 було
скасовано дозвіл на імміграцію в
Україну згідно пункту 2 ст.12 Закону
України «Про імміграцію» як особі,
засудженій до позбавлення волі строком
більше одного року, вирок суду у
відношенні якої набрав законної сили.

Тому на підставі положень ст.26 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» вирішено
примусово повернути за межі України
громадянина республіки Молдова ОСОБА_1,
зобов'язано відповідача залишити
територію України в термін до 22 травня
2014 року, заборонено відповідачу в'їзд
на територію України терміном на три
роки до 22 квітня 2017 року (а.с.12).

Як визначено ст.26 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства», іноземець або особа без
громадянства можуть бути примусово
повернуті в країну походження або
третю країну, якщо їх дії порушують
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства або
суперечать інтересам забезпечення
національної безпеки України чи
охорони громадського порядку, або якщо
це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України за рішенням
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує реалізацію державної
політики у сфері міграції, органу
Служби безпеки України або органу
охорони державного кордону (стосовно
іноземців та осіб без громадянства, які
затримані ними у межах контрольованих
прикордонних районів під час спроби
або після незаконного перетинання
державного кордону України), з
подальшим повідомленням протягом 24
годин прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

Рішення про примусове повернення
іноземців та осіб без громадянства,
зазначених у частині першій ст.26 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства», може
супроводжуватися забороною щодо
подальшого в'їзду в Україну строком на
три роки. Строк заборони щодо
подальшого в'їзду в Україну
обчислюється з дня винесення такого
рішення.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач з 13 березня 1996 року по 31 серпня
2001 року працював на шахтах об'єднання
«Павлоградвугілля», був звільнений за
власним бажанням, що підтверджується
трудовою книжкою (а.с.13-14).

Актом КП «Павлограджитлосервіс» від 14
травня 2014 року підтверджується, що у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована
власник квартири ОСОБА_3. У результаті
перевірки та опитування сусідів
встановлено, що у зазначеній квартирі з
1996 року проживає без реєстрації ОСОБА_1
(а.с.21).

ОСОБА_1 видавалася тимчасова посвідка
на постійне місце проживання 10 квітня
2002 року, дійсна до 01 січня 2003 року (а.с.23).

Згідно з довідкою про звільнення (а.с.24)
ОСОБА_1 був засуджений у 2009 році по ст.309
ч.2 КК України, відбував покарання в
установі державної
кримінально-виконавчої служби з 13
травня 2010 року по 27 липня 2012 року,
звільнений умовно-достроково на 10
місяців 25 днів, направлений за місцем
проживання АДРЕСА_1.

20 січня 2004 року відділом громадянства і
реєстрації фізичних осіб Тернівського
міського відділу УМВС України в
Дніпропетровській області
позивачу було скасовано дозвіл на
імміграцію, як засудженій особі до
позбавлення волі строком більше одного
року на підставі п.2 ст.12 Закону України
«Про імміграцію».

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Павлоградського РВ ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області з питання
відновлення посвідки на постійне
проживання, яку він втратив.

Твердження відповідача про те, що
ОСОБА_1 був обізнаний з рішенням від 20
січня 2004 року про скасування дозволу на
імміграцію і надав завідомо неправдиві
відомості не підтверджено належними
доказами.

На даний час ОСОБА_1 відбув покарання за
вироком суду, проживає у цивільному
шлюбі з громадянкою України, доказів
того, що позивач становить загрозу
інтересам забезпечення охорони
громадського порядку і законним
інтересам громадян України у судове
засідання не надано.

Позивачу надавався дозвіл на
імміграцію, який згодом було скасовано,
однак позивач не мав можливості
оскаржити це рішення.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про
імміграцію», особа може повторно
подати заяву про надання дозволу на
імміграцію не раніше ніж через рік з
дня прийняття рішення про відмову у
наданні дозволу на імміграцію чи його
скасування.

Таким чином позивач має можливість на
даний час повторно подати заяву про
надання дозволу на імміграцію, тому
позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача видати ОСОБА_1 посвідку на
постійне проживання на території
України заявлені передчасно і
задоволенню не підлягають.

Як передбачено ч.9 ст.183-5 КАС України,
позовні заяви та апеляційні і
касаційні скарги у справах,
передбачених частиною першою цієї
статті, подаються до адміністративного
суду без сплати судового збору, тому
судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за
позовом ОСОБА_1 підлягає поверненню
(а.с.1).

Керуючись ст.ст. 160-163, 183-5 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд .

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення головного спеціаліста
Павлоградського РВ ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області Малєжик Т.А.
від 22 квітня 2014 року про примусове
повернення за межі України громадянина
Молдови ОСОБА_1.

В іншій частині адміністративного
позову відмовити.

Управлінню Державної казначейської
служби України у м.Павлограді
Дніпропетровської області повернути
ОСОБА_3 суму судового збору - 73 (сімдесят
три) грн 08 коп, сплачену на рахунок
0032 ВДК у м.Павлограді, код
отримувача 37936856, МФО 805012 згідно
квитанції № 12753434 від 19.05.2014 року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку у п'ятиденний
строк з дня її проголошення.

Суддя: У. М. Болдирєва