Справа № 824/1907/14-а
Суддя: Огородник Анатолій Петрович
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 червня 2014 р. м. Чернівці
Справа № 824/1907/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Огородника А.П.,
суддів Боднарюка О.В., Маренича І.В.,

при секретарі судового засідання
Харабарі А.І.,

за участю

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

представила відповідача 1 - Шевчука
С.М.;

представників відповідача 2- Юрія В.Г.,
Семенюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ
України; Відділу Головного Управліня
Державної фельд"єгерської служби
України в місті Чернівці

про визнання наказів протиправними,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Міністерства внутрішніх справ
України; Відділу Головного Управління
Державної фельд'єгерської служби
України, в якому з врахуванням заяви
про зменшення розміру позовних вимог
просить визнати протиправним та
скасувати наказ №445 о/с від 28.03.2014 року
Міністерства внутрішніх справ
України про звільнення у запас за п. 64
«ж»(за власним бажанням) Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ - майора внутрішньої
служби ОСОБА_1, офіцера фельдзв'язку
відділу Головного управління
Державного фельд'єгерського зв'язку, а
також визнати протиправним та
скасувати наказ виконуючого обов'язки
начальника відділу Головного
Управління Державної фельд'єгерської
служби України в місті Чернівці від
02.04.2014 року №43 о/с про звільнення з
Державної фельд'єгерської служби
України ОСОБА_1 за п. 64 «ж Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
його зобов'язав написати рапорт на
звільнення за власним бажанням
начальник відділу підполковник
ОСОБА_6. Вказує, що власного бажання для
написання рапорту про своє звільнення
не було, тому в рапорті і не вказувались
дата звільнення. Вважає що його було
звільнено в супереч вимогам положення
«Про проходження службі рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України», а тому
накази про звільнення підлягають
скасуванню.

Також, позивач зазначив, що винесення
оскаржуваних наказів та як наслідок
його звільнення позивача з органів
внутрішніх справ у запас Збройних Сил
за п.64 "ж" (за власним бажанням)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, здійснено з
порушенням процедури звільнення, яка
передбачена п.68 цього Положення.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
посилаючись на обставини, викладені в
позові.

Представники відповідачів в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали з
підстав, викладених у запереченнях ,
в яких зазначили, що позовні вимоги
ОСОБА_1 необгрунтовані, неправдиві та
в цілому не відповідають дійсності, а
звільнення позивача відбулось з
повним дотриманням вимог
законодавства, враховуючи
вищенаведене, просять суд відмовити в
задоволенні позовних вимог.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови. Про час складання постанови
у повному обсязі повідомлено після
проголошення вступної та резолютивної
частини з урахуванням вимог ст. 167 КАС
України.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що наказом від
18.02.2013р. №7 о/с призначено ОСОБА_1 на
посаду офіцера фельдзв'язку відділу
Головного управління Державної
фельд'єгерської служби України в м.
Чернівці (а.с. 43).

28.12.2013 року ОСОБА_1 подав рапорт, в
якому у зв"язку із переїздом на
постійне місце проживання в
ІНФОРМАЦІЯ_1, просив звільнити його з
органів внутрішніх справ за власним
бажанням (а.с. 40).

Наказом Міністерства внутрішніх
справ України від 28.03.2014 року № 445 о/с
«По особовому складу» «По апарату
Міністерства» згідно з Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України, звільнено з
органів МВС у запас Збройних сил за п. 64
«ж» (за власним бажанням) майора
внутрішньої служби ОСОБА_1, офіцера
фельдзв'язку відділу Головного
управління Державної фельд'єгерської
служби України в м. Чернівці.

Наказом Відділу Головного Управління
Державної фельд'єгерської служби
України в місті Чернівці від 02.04.2014
року №43 о/с згідно з Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ і в порядку,
установленому МВС України та
Держкомзв'язку України , звільнено з
державної фельд'єгерської служби
України у запас Збройних сил
України ( з постановкою на військовий
м облік) за пунктом 64 «ж» (за власним
бажанням) з 03 квітня 2014 року майора
внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-071057),
офіцера фельдзв'язку відділу Головного
управління Державної фельд'єгерської
служби України в м. Чернівці (а.с. 10).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Правовідносини, пов'язані з
проходженням та звільненням з посад
публічної служби ОВС, регулюються,
зокрема, Законом України "Про міліцію",
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ (зі змінами та
доповненнями), Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ, затвердженим
Законом України від 22 лютого 2006 року №
3460-1V (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до частини 1 статті 18
Закону України "Про міліцію" порядок
та умови проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ, затвердженим
Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами
рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, їх права та
обов'язки визначаються Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року №114.

Згідно пункту 10 Положення про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ, особи
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ користуються
всіма соціально-економічними,
політичними та особистими правами і
свободами, виконують усі обов'язки
громадян, передбачені Конституцією
України та іншими законодавчими
актами, а їх права, обов'язки і
відповідальність, що випливають з умов
служби, визначаються законодавством,
Присягою, статутами органів внутрішніх
справ і цим Положенням.

Розділом VІІ Положення передбачені
підстави та порядок звільнення зі
служби з органів внутрішніх справ
України.

Пунктом 64 «ж» Положення визначено, що
особи середнього, старшого і вищого
начальницького складу звільняються зі
служби в запас (з постановкою на
військовий облік) за власним бажанням -
при наявності поважних причин, що
перешкоджають виконанню службових
обов'язків.

Відповідно до п. 68 Положення особи
рядового і начальницького складу, які
виявили бажання звільнитися зі служби
за особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніш як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
командою.

Таким чином, згідно вимог п. 68 Положення
рапорт працівника міліції, який бажає
звільнитись з ОВС за власним бажанням
повинен бути реалізований через три
місяця з дня його подання, що обумовлює
процедуру його звільнення, у тому числі
встановлення поважності причин
звільнення за власним бажанням.

Отже, за результатами подання рапорту
про звільнення за власним бажанням,
позивач повинен бути звільнений не
раніше як після спливу 3-х місяців з
дати написання рапорту, якщо інша дата
звільнення не була зазначена в рапорті.

Як вбачається з матеріалів справи, у
рапорті про звільнення позивачем не
було зазначеної точної дати, з якої
позивач бажає звільнитися за власним
бажанням.

Оскільки ОСОБА_1 не вказав бажану дату
звільнення, то трьох місячний строк
вираховується з дати подання рапорту,
тобто з 28 грудня 2013 року, а накази
винесені від 28.03.2014 р. та від 02.04.2014
року , тобто з дотриманням спливу 3-х
місяців з дати написання рапорту.

Суд критично ставить до тверджень ,
ОСОБА_1, викладених у позовній заяві
про те, що в рапорті на його звільнення
дату проставляв не він, оскільки
доказів, того, що дата підроблена чи
проставлена кимось іншим, позивач
суду не надав.

ОСОБА_1 не подав в судому засіданні
доказів, з яких вбачається, що він
повідомляв про своє бажання
залишитися на службі та про зміну
тих сімейних обставин, які змусили
його звільнитися. Крім того,
відсутність бажання продовжити
трудові відносини позивачем
підтверджується протоколом
оперативної наради №4 від 07 березня 2014
року , згідно якого позивач повідомив,
що він не має бажання працювати в
підрозділі та до кінця березня
поточного року звільниться з ОВС
України та ДФС України (а.с.51)

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що на нього вчинявся тиск саме при
написанні рапорту про звільнення за
власним бажанням, а викладені в
позовній заяві обставини щодо
конфлікту з підполковником ОСОБА_6
судом не беруться до уваги, оскільки
вони відбулися 12.02.2014 року, тобто після
подання позивачем рапорту.

Щодо твердження позивача, проте, що
йому не зрозуміло, чому його було
звільнено з органів внутрішніх справ
України наказом Міністерства
внутрішніх справ України, а потім з
Державної фельд'єгерської служби
України наказом ВГУДФСУ, суд зазначає
наступне. Відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1999 року № 1349-37 «Про затвердження
Положення про Державну фельд'єгерську
службу України» посади
Держфельдслужби комплектуються
особами начальницького складу, які
перебувають в кадрах МВС, але не
входять до його штатів, оскільки
Держфельдслужба знаходиться у сфері
державного регулювання центрального
органу виконавчої влади в галузі
зв'язку та має окрему структуру та штат.

Особи, які не перебувають в кадрах МВС,
проходити службу у Держфельдслужбі не
можуть.

З метою належної організації прийняття
та звільнення зі служби Міністерством
внутрішніх справ України та
Держкомзв'язку видано наказ від 10
лютого 1992 року № 08/2с «Про порядок
вирішення деяких питань проходження
служби в підрозділах Держфельдслужби
України при Державному комітеті
України по зв'язку з особами
начальницького складу, які перебувають
у кадрах МВС України».

Положення зазначеного наказу
базуються на вимогах пункту 70
Положення про проходження служби, де
визначено, що звільнення зі служби осіб
середнього начальницького складу в
запас і відставку проводиться
начальниками, яким таке право надано
Міністром внутрішніх справ.

Начальнику УМВС України в Чернівецькій
області право звільняти осіб
начальницького складу, які проходять
службу на посадах в Держфельдслужбі, не
надано, тому ОСОБА_1 виключено з кадрів
МВС наказом Міністерства внутрішніх
справ.

Відповідно до пункту 12 наказу МВС
України від 10 лютого 1992 року № 08/2с
звільнення осіб начальницького складу
від займаних посад у підрозділах
Держфельдслужби України проводиться
відповідними начальниками
територіальних підрозділів
фельд'єгерської служби після
виключення цих осіб із кадрів МВС
України в двотижневий строк, що
відповідачем і було зроблено.
Процедуру звільнення, передбачену
пунктом 12 цього наказу щодо виключення
з кадрів МВС та подальшого звільнення з
Держфельдслужби щодо ОСОБА_1 дотримано
повністю.

Тобто, після отримання відповідачем
02.04.2014 року витягу з наказу МВС України
від 28.03.2014 року № 445о/с про звільнення
ОСОБА_1 з ОВС України, в той же день було
підготовлено наказ ВГУДФСУ по
звільнення ОСОБА_1 з Держфельдслужби з
03.04.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративного
судочинства України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини,
що мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Статтею 71 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Згідно ч.6 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Суд, відповідно до ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не надано жодних доказів
того, що його примусили звільнитися
із займаної посади під тиском
відповідача.

Відповідно до положень, закріплених
статтею 11 КАС України, розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачі, як суб'єкти владних
повноважень, довели правомірність
своїх дій та рішень.

З урахуванням зазначеного, на підставі
встановлених в судовому засіданні
фактів, суд дійшов висновку, що
позивачем не доведено суду ті
обставини, на які він посилався в
обґрунтування своєї позовної вимоги, а
тому, суд вважає що відсутні обставини
для задоволення позову про скасування
спірних наказів.

Таким чином, звільняючи позивача зі
служби, відповідачі правильно
застосували спеціальні норми права,
діяли в межах наданої компетенції,
відповідно до вимог законодавства і не
порушили права та законні інтереси
позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є не обґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України
відшкодування судових витрат
позивачеві, якому відмовлено у позові,
не передбачено.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167,
186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано.

Відповідно до частини першої статті 185
КАС України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, а також особи,
які не брали участі у справі, якщо суд
вирішив питання про їхні права,
свободи, інтереси чи обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України
Апеляційна скарга подається до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова у повному обсязі складена 02
липня 2014 року.

Головуючий суддя
А.П.Огородник

Судді
О.В.
Боднарюк

І.В. Маренич