Справа № 2а-9799/11/0170/4
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
м. Київ К/9991/22517/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Ялта
Автономної Республіки Крим (далі - ДПІ)

на постанову окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 10.11.2011

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 15.02.2012

у справі № 2а-9799/11/0170/4

за позовом ОСОБА_1

до ДПІ

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 10.11.2011, залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 15.02.2012, позов задоволено; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 01.06.2011 №
, згідно з яким позивача
зобов'язано сплатити податкове
зобов'язання із земельного податку в
сумі 6028,64 грн.

У прийнятті цих судових актів
попередні інстанції виходили з того, що
позивач як суб'єкт сплати єдиного
податку звільнений від обов'язку
сплачувати земельний податок за
земельні ділянки, що використовуються
ним у підприємницькій діяльності.

Посилаючись на неправильне
застосування судами положень чинного
законодавства та на невідповідність
висновків судів фактичним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення та відмовити у позові ОСОБА_1
Зокрема, в обґрунтування касаційних
вимог скаржник зазначає, що оспорювану
суму податку було визначено позивачеві
на підставі даних державного
земельного кадастру, виходячи з жилої
площі, яку використовує позивач для
власного проживання.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1
є платником єдиного податку та
здійснює діяльність з надання в оренду
власного нерухомого майна (згідно зі
свідоцтвом про сплату єдиного податку
на 2011 рік).

Позивачеві на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,0825 га,
розташована у АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарчих будівель та споруджень. У
зв'язку з тим, що розташований на цій
ділянці житловий будинок загальною
площею 290,3 кв.м частково
використовується позивачем для
власного проживання, а частково
переданий в оренду іншим суб'єктам
господарювання у рамках провадження
господарської діяльності, площа
земельної ділянки з урахуванням
прибудинкової території, яка не
використовується позивачем для
ведення підприємницької діяльності
складає 475 кв.м.

Підпунктом «г» пункту 1 підрозділ 8
розділу ХХ «Перехідні положення»
Податкового кодексу України,
встановлено, що з 1 січня 2011 року до
внесення змін до розділу XIV Податкового
кодексу України в частині
оподаткування суб'єктів малого
підприємництва Указ Президента
України від 03.07.1998 № 727 "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" (з наступними змінами)
та абзаци шостий - двадцять восьмий
пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року N 13-92 "Про прибутковий
податок з громадян" застосовуються з
урахуванням таких особливостей, як-от -
платники єдиного податку не є
платниками земельного податку, крім
земельного податку за земельні
ділянки, що не використовуються для
ведення підприємницької діяльності.

З огляду на наведену норму податкового
закону та з урахуванням установлених
обставин даної справи суди дійшли
обґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_1 повинен обчислити та сплатити
земельний податок з земельної ділянки
площею 475 кв.м, яка не використовується
ним у підприємництві.

На підтвердження виконання цього
обов'язку позивачем подано декларацію
з плати за землю за 2011 рік, в якій ним
обчислено податок за вказану ділянку в
сумі 96,61 грн.

Статтею 271 Податкового кодексу України
визначено базу оподаткування
земельним податком, якою є, зокрема,
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок з урахуванням коефіцієнта
індексації, визначеного відповідно до
порядку, встановленого цим розділом.

Згідно зі статтею 274 названого Кодексу
ставка податку за земельні ділянки,
нормативну грошову оцінку яких
проведено, встановлюється у розмірі 1
відсотка від їх нормативної грошової
оцінки, за винятком земельних ділянок,
зазначених у статтях 272, 273, 276 і 278 цього
Кодексу.

За змістом пункту 276.1 статті 276
Податкового кодексу України податок за
земельні ділянки (в межах населених
пунктів), зайняті житловим фондом,
справляється у розмірі 3 відсотків суми
земельного податку, обчисленого
відповідно до статей 274 і 275 цього
Кодексу.

Таким чином, оскільки нормативна
грошова оцінка 1 кв.м спірної земельної
ділянки становить 677,95 грн. (згідно з
інформацією, наданою управлінням
держкомзему у м.Ялта Автономної
Республіки Крим), то сума земельного
податку, яку мав сплатити позивач у 2011
році складає 96,61 грн. (677,95 грн. * 475 кв.м * 1%
* 3%) та відповідає задекларованій ним
сумі грошового зобов'язання.

ДПІ, наполягаючи на тому, що сума
земельного податку за спірну ділянку
становить 6028,64 грн., у той же час не
довела правильності здійснення цього
розрахунку.

А відтак суди цілком об'єктивно
зазначили про незаконність
оспорюваного донарахування та
правомірно задовольнили позов.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Ялта
Автономної Республіки Крим відхилити.

2. Постанову окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 10.11.2011 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 15.02.2012 у
справі № 2а-9799/11/0170/4 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько