Справа № 2а-4479/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/56250/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції у м. Києві, третя
особа: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль» про визнання дій протиправними
і скасування постанов, за касаційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль» на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 травня 2012 року і ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 6 вересня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У березні 2012 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся із
зазначеним позовом, в якому просив
визнати протиправними дії і постанови
Відділу державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції у м. Києві (далі - ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві) про
відкриття виконавчого провадження,
арешт і розшук майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23
лютого 2012 року відповідач прийняв
постанови, відповідно до яких відкрив
виконавче провадження з виконання
виконавчого напису приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за № №317 і
322 від 16 лютого 2012 року, а також наклав
арешт на майно боржника і заборонив
його відчужувати, проте копії їх
позивачу не надіслав.

Окрім того 1 березня 2012 року відповідач
у зазначених виконавчих провадженнях
прийняв постанову, відповідно до якої
оголосив розшук майна зокрема,
транспортних засобів.

На думку позивача дії і рішення
відповідача не відповідають вимогам
статей 6, 20, 31 Закону України «Про
виконавче провадження» і порушують
його права, а тому посилаючись на ці
обставини ОСОБА_4 просив про
задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 травня 2012 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року позов задоволено.

Суд першої інстанції визнав
протиправними дії і скасував постанови
ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 23
лютого 2012 року про відкриття
виконавчого провадження і арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження (виконавчі провадження
№31364880 і №31364836).

У касаційній скарзі третя особа,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить рішення
судів скасувати та відмовити у позові.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд виходив з
того, що дії і рішення відповідача про
відкриття виконавчого провадження,
арешт майна і розшук не відповідають
вимогам закону.

Зокрема суди визнали порушеними норми
Закону України «Про виконавче
провадження» оскільки в зазначених
постановах вказано невірну адресу
боржника, а виконавчі написи нотаріуса,
які стали підставою для винесення
постанов про відкриття виконавчого
провадження, всупереч вимогам пункту
3 частини 1 статті 18 Закону України «Про
виконавче провадження», не містили
індивідуальний ідентифікаційний номер
боржника. Крім того несвоєчасне
надсилання фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_4 копій постанов про відкриття
виконавчого провадження є підставою
для скасування зазначених постанов та
винесених в подальшому постанов про
арешт майна боржника, оголошення
заборони на його відчуження, про розшук
майна боржника.

Проте до такого висновку суди
дійшли без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 16 лютого 2012 року
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу вчинив
виконавчі написи №№317 і 322 про
повернення об'єкта фінансового лізингу
(сідловий тягач) та грошової
заборгованості, на підставі якого 23
лютого 2012 року відповідач виніс
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

Як убачається з матеріалів справи,
постанова про відкриття виконавчого
провадження направлена позивачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення, про що свідчать наявні в
матеріалах справи копії супровідного
листа.

В подальшому відповідач 23 лютого 2012
року виніс постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження , а також 1 березня 2012
року постанову про розшук майна
боржника.

Вирішуючи спір на предмет
відповідності прийнятих відповідачем
рішень вимогам закону суди не
врахували наступного.

Статтею 1 Закону України від 21 квітня 1999
року №606-ХІУ «Про виконавче
провадження» (далі - Закон №606-ХІУ)
встановлено, що виконавче провадження
як завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
№606-ХІУ виконавчі дії провадяться
державним виконавцем за місцем
проживання, перебування, роботи
боржника або за місцезнаходженням його
майна. У разі якщо боржник є юридичною
особою, то виконання провадиться за
місцезнаходженням його постійно
діючого органу або майна. Право вибору
місця виконання між кількома органами
державної виконавчої служби, що можуть
вчиняти виконавчі дії з виконання
рішення на території, на яку
поширюються їх функції, належить
стягувачу.

Відповідно до положень статті 17 цього
Закону такі виконавчі документи, як
виконавчі написи нотаріусів
підлягають виконанню державною
виконавчою службою.

За приписами статті 87 Закону України
«Про нотаріат» для стягнення грошових
сум або витребування від боржника
майна нотаріуси вчиняють виконавчі
написи на документах, що встановлюють
заборгованість.

Таким чином, договори фінансового
лізингу, які були укладені між
позивачем і третьою особою, є
безпосередньо борговими документами
на яких нотаріуси вчиняють виконавчі
написи, а отже, є невід'ємною частиною
виконавчих написів, як виконавчих
документів.

При цьому слід ураховувати, що
обов'язок державного виконавця
перевіряти наявність
ідентифікаційного коду на самому
написі, що вчиняється на боргових
документах, встановлений лише з 2
квітня 2012 року з виданням наказу
Міністерства юстиції України №512/5 «Про
затвердження Інструкції з організації
примусового виконання рішень». Пункт
третій частини 1 статті 18 Закону №606-ХІУ
(в редакції спірного періоду) також не
містить вимоги щодо перевірки
наявності ідентифікаційного коду.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону
№606-ХІУ за заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Накладення арешту на майно боржника
здійснюється для забезпечення
реального виконання рішення згідно з
виконавчим документом. Арешт на майно
боржника може накладатися державним
виконавцем шляхом винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження - стаття 57
Закону №606-ХІУ.

Поряд із цим, частиною 4 статті 20 Закону
№606-ХІУ державному виконавцю надано
право при необхідності перевірки
інформації щодо наявності боржника чи
його майна або його місця роботи на
території, на яку не поширюється
компетенція державного виконавця,
своєю мотивованою постановою,
затвердженою начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований, доручити проведення
перевірки вказаної інформації
відповідному відділу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби, якому доручено
проведення перевірки зазначеної
інформації, у разі виявлення майна
боржника повинен здійснити його опис
та арешт.

Враховуючи зазначені норми
законодавства, суди не навели
відповідних мотивів того чи
несвоєчасне вручення боржнику
постанов про відкриття виконавчого
провадження, а також не зазначення
ідентифікаційного коду боржника у
виконавчих написах нотаріуса і на
підставі яких відповідач виніс
постанови про відкриття виконавчого
провадження є підставами для
скасування як самих постанов про
відкриття виконавчого провадження, так
і постанов про арешт майна боржника та
про вчинення виконавчий дій.

Хоча відповідно до абзацу п'ятого
частини 1 пункту першого наказу
Міністерства юстиції України №245/5, в
редакції від 19 лютого 2008 року «Про
внесення змін до Інструкції про
проведенні виконавчих дій» (яка діяла
на період спірних правовідносин)
постанова державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження не
може бути скасована лише з формальних
підстав, передбачених пунктом 3 частини
першої статті 19 Закону №606-ХІУ
яка не перешкоджає подальшому
провадженню виконавчих дій.

Визнаючи одні та відхиляючи інші
докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судові рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль»
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 травня 2012 року і
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
М.І. Мойсюк

Судді:
Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало