Справа № 816/1460/14
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 р.Справа № 816/1460/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.

Суддів: Бегунца А.О. , Старостіна В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.05.2014р. по
справі № 816/1460/14

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

16 квітня 2014 року позивач, Фізична особа
- підприємець ОСОБА_1, звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької ОДПІ від 12.07.2013 № /29
та № /30.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідачем
протиправно зроблено висновки про
завищення витрат у зв'язку з придбанням
автозапчастин, оскільки
автозапчастини придбавались з метою
здійснення ремонту належного йому
автотранспорту, що підтверджується
бухгалтерськими документами. Також
стверджував, що відповідачем
протиправно зроблено висновок про не
використання ФОП ОСОБА_1 у
господарській діяльності дизельного
палива на суму 78 250,00 грн. (ПДВ 15 650,00 грн.),
оскільки під час проведення перевірки
перевіряючим не були взяті до уваги
надані ФОП ОСОБА_1 первинні документи,
що підтверджують факт поставки
дизельного палива та його використання
у господарській діяльності.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 13.05.14 року
позов Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької ОДПІ від 12.07.2013 № /29
та № /30.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою відмовити позивачу
у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті рішення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного, на його думку, вирішення
спору судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС
України, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у порядку
письмового провадження за наявними у
справі доказами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1 07.03.2001
зареєстрований Виконавчим комітетом
Кременчуцької міської ради
Полтавської області як фізична
особа-підприємець.

Позивач перебуває на обліку в
Кременчуцькій ОДПІ та є платником
податку на додану вартість згідно
свідоцтва НОМЕР_2.

Період з 10.06.2013 по 21.06.2013 працівниками
Кременчуцької ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 по
31.12.2012.

За результатами перевірки складено акт
№ 14/17.3-08/НОМЕР_1 від 02.07.2013, яким
зафіксовано порушення позивачем п. 198.1,
п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
податковий кредит на суму ПДВ 15 650,00 грн.
та п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України в результаті чого занижено
податок на доходи фізичних осіб на суму
30 528,56 грн.

За результатами вказаного акту
перевірки відповідачем винесено
податкові повідомлення-рішення від
12.07.2013 № /29, яким ФОП ОСОБА_1
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
на суму 19 562,50 грн. та № /30, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
доходи фізичних осіб, що підлягає
сплаті фізичними особами за
результатами річного декларування в
розмірі 38 160,70 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
податковими повідомленнями-рішеннями
від 12.07.2013 № /29 та № /30
порушено права та охоронювані законом
інтереси позивача у сфері
публічно-правових відносин, а тому
вказані рішення підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового
кодексу України встановлено, що
об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно з пунктом 177.4 вказаної статті, до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Абзацом "в" підпункту 138.10.2 пункту 138.10
статті 138 Податкового кодексу України
встановлено, що адміністративні
витрати, спрямовані на обслуговування
та управління підприємством: витрати
на утримання основних засобів, інших
необоротних матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Відповідно до підпункту 139.1.5 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме
витрати на: витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Пунктом 146.12 статті 146 Податкового
кодексу України встановлено, що сума
витрат, що пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих або отриманих
у концесію чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.04.2011 між позивачем (покупець) та
Приватним підприємством "Макс-Авто"
(постачальник) укладеного договір
поставки № 69, за умов якого
постачальник зобов'язується протягом
дії договору поставляти і передавати у
власність покупцю, а покупець -
приймати і вчасно оплачувати
автозапчастини та комплектуючі у
повному розмірі на умовах та в порядку,
визначених чим договором.

20.08.2012 між позивачем (покупець) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2
(постачальник) укладено договір
поставки № Ва-061, за умов якого
найменування, асортимент кількість і
ціна товару визначаються
рахунком-фактурою та накладними, які
складаються постачальником.

За результатами здійснення вказаних
господарських операцій ПП "Макс-Авто"
та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2
складено наступні бухгалтерські
документи: видаткові накладні, рахунки,
рахунки-фактури.

Крім того, позивачем протягом 2012 році
було придбано у ТОВ "Фара-1" запчастини,
що підтверджується видатковими
накладними та рахунками-фактури.

На підтвердження оплати за придбаний
товар позивачем до суду надано
банківські виписки.

Представник позивача в судовому
засіданні пояснив, що автозапчастини
придбані у ПП "Макс-Авто", ФОП ОСОБА_2 та
ТОВ "Фара-1" були використанні для
ремонту та відновлення дієздатності
автомобілів та
напівпричепів-автоцистерн, які
використовуються позивачем у
господарській діяльності.

Для здійснення ремонту належного
позивачу автотранспорту залучалось
Приватне підприємство "Супорт", про що
свідчить договір на технічне
обслуговування та ремонт
автотранспорту № 1 від 04.01.2012.

Колегія суддів зазначає, що твердження
відповідача про порушення позивачем п.
146.12 ст. 146 Податкового кодексу України є
безпідставними, оскільки
Кременчуцькою ОДПІ в ході розгляду
справи не доведено, що сума витрат
пов'язана з ремонтом та поліпшенням
об'єктів основних засобів перевищує 10
відсотків сукупної балансової
вартості всіх груп основних засобів на
початок звітного року.

Враховуючи викладене колегія суддів
вважає, що відповідачем протиправно
зроблено висновок про завищення
позивачем витрат на суму 95 976,25 грн.

Надаючи оцінку податковому
повідомленню-рішенню від 12.07.2013 №
/29 яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на суму 19
562,50 грн., колегія суддів виходить з
наступного.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище
правових норм можливо дійти до
висновку, що для отримання права на
податковий кредит платник податку на
додану вартість повинен мати податкові
накладні, видані на реально отриманий
товар (роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності.

Слід зазначити, що за змістом частини 2
статті 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Судом першої інстанції встановлено, що
01.07.2010 та 01.07.2014 між позивачем (покупець)
та ТОВ "Сервісна компанія "Формула"
(продавець) було укладено договори
поставки товарів з використанням
пластикових смарт-карт № СКФ/СК/ПО 40012686
та № СКФ/СК/ПО/014-4767 відповідно. За умов
вказаних договорів продавець
зобов'язується передати у власність
покупця товари на АЗС з використанням
пластикових старт-карт, а покупець
зобов'язується приймати у власність
товари та повністю оплачувати їх
вартість (ціну), в порядку та на умовах,
визначених в цими договорами.

Як вбачається із матеріалів справи, за
результатами здійснення господарської
операції між позивачем та ТОВ "Сервісна
компанія "Формула", останнім виписані
наступні первинні бухгалтерські
документи: податкові накладні та
видаткові накладні.

На підтвердження оплати за паливо,
придбане у ТОВ "Сервісна компанія
"Формула", позивачем надано звіти про
рух коштів по смарт-картам та
банківські виписки.

Представник позивача в судовому
засіданні суду першої інстанції
пояснив, що позивач здійснює
діяльність по наданню послуг з
перевезення небезпечних вантажів
автомобільним транспортом. Пальне,
придбане у ТОВ "Сервісна компанія
"Формула", було використано позивачем у
власній господарській діяльності, а
саме: для заправки вантажних
автомобілів.

На підтвердження надання послуг з
перевезення вантажів позивачем суду
надано: Ліцензію Міністерства
транспорту та зв'язку України серія АГ
№ 588758, згідно якої позивачу надано
дозвіл на внутрішнє перевезення
небезпечних вантажів вантажними
автомобілями, причепами та
напівпричепами.

Наявність у позивача транспортних
засобів підтверджується договорами
оренди транспортних засобів,
тимчасовими реєстраційними талонами
та свідоцтвами про реєстрацію
транспортного засобу.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про недоведеність факту
порушення податкового законодавства з
боку позивача та про неправомірність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Суд першої інстанції належним чином
оцінив надані докази і на підставі
встановленого, обґрунтовано
задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції від 13.05.14 р.
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення фактичних обставин
справи і правильно застосував до
спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1
ст.198, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.05.2014р. по
справі № 816/1460/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Рєзнікова
С.С.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Старостін В.В.