Справа № 826/7653/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2014 року № 826/7653/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І. розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Відділ
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м.Києві про визнання дій протиправною,
скасування постанови від 14.05.2014
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві про визнання протиправними
дій, скасування постанови про
стягнення з боржника виконавчого збору
від 14.05.2014 ВП №30436211.
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що оскарженою постановою з
позивача, який є боржником у
виконавчому провадженні стягнуто
виконавчий збір у сумі суми, що
підлягала стягненню відповідно до
виконавчого документу.
Відповідач - Відділ примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції - заперечував проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях,
які долучено до матеріалів справи,
проте явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча був належним чином
повідомлений про час, дату та місце
судового вирішення справи.
Відповідно до положень п.1 ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Більше того, відповідно
до рішень Європейського суду з прав
людини, що набули статусу остаточного,
зокрема «Іззетов проти України»,
«Пискал проти України», «Майстер проти
України», «Субот проти України»,
«Крюков проти України», «Крат проти
України», «Сокор проти України»,
«Кобченко проти України», «Шульга
проти України», «Лагун проти України»,
«Буряк проти України», «ТОВ «ФПК
«ГРОСС» проти України», «Гержик проти
України» суду потрібно дотримуватись
розумного строку для судового
Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи, що представник позивача не
заперечував проти вирішення справи в
порядку письмово провадження, оскільки
відповідач належним чином повідомлена
про час, дату та місце судового
засідання в судове засідання не
прибула, а також з огляду на
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд дійшов висновку про
доцільність розгляду справи в порядку
письмового провадження.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,
Вирішуючи адміністративну справу по
суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України, якою встановлено, що суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, виходить з того, що
оскільки позивачем як спосіб захисту
порушеного права обрано оскарження
рішення Відділу державної виконавчої
служби Печерського районного
управління юстиції у місті Києві, суд
досліджуючи надані сторонами докази
повинен встановити відповідність
змісту рішень суб'єкта владних
повноважень чинному законодавству та
законність процедури їх прийняття.

Умови та порядок виконання рішень
судів та інших органів, що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку регулюються
Законом України "Про виконавче
провадження".

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України "Про виконавче
провадження" визначено, що у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 41 Закону
України "Про виконавче провадження"
встановлено, що витрати органів
державної виконавчої служби, пов'язані
з організацією та проведенням
виконавчих дій щодо забезпечення
примусового виконання рішень, є
витратами виконавчого провадження.

Враховуючи, що предметом оскарження є
постанова про стягнення виконавчого
збору, суду належить встановити чи мало
місце невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
Закону України "Про виконавче
провадження" для самостійного його
виконання.

Матеріали справи підтверджують, що
постановою від 16.12.2011 було відкрито
виконавче провадження №30436211 з
примусового виконання виконавчого
листа №2-3750 виданого Печерським
районним судом м. Києва 15.11.2011 про
стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3
на користь ПАТ «Правекс-Банк»
заборгованості на загальну суму 8 282 243,55
грн.

Згідно вказаної постанови державним
виконавцем для добровільного
виконання рішення суду згідно з
виконавчим документом надано
семиденний строк з моменту винесення
(отримання) постанови.

Судом встановлено, що позивачем
(боржником) судове рішення добровільно
не виконано.

Частиною першою статті 27 Закону
України "Про виконавче провадження" у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 26 грудня 2003 року № 14
"Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії чи бездіяльність органів і
посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження" витрати
виконавчого провадження та виконавчий
збір стягується за постановою
державного виконавця з боржника, якщо
останній не виконав рішення
добровільно в установлений для цього
строк і воно було виконане примусово.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

Законом України "Про виконавче
провадження" обов'язковою передумовою
виникнення у державного виконавця
права на стягнення виконавчого збору з
боржника визначено факт здійснення
державним виконавцем дій спрямованих
на примусове виконання рішення суду.

Судом встановлено, що в ході
примусового виконання згадуваного
виконавчого документу, державним
виконавцем вчинено наступні дії:

- направлено запити з метою виявлення
майна, що належить позивачу (боржнику),

- постановою від 16.12.2011 накладено арешт
на майно боржника (позивача),

- складено акт про відсутність майна
боржника,

В подальшому, постановою від
14.05.2014 закінчено виконавче провадження
№30436211 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження» та
винесено постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі 8
282 224,35 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

Постановою від 12.06.2014 про
виправлення арифметичної помилки
виправлено арифметичну помилку
допущену в постанові від 14.05.2014 про
стягнення виконавчого збору, а саме: в
графі «виконавчий збір у розмірі»
замість 8 282 224,35 грн. на 828 224,35 грн.

Отже, з урахуванням постанови про
виправлення арифметичної помилки,
державним виконавцем визначено суму
виконавчого збору у розмірі 10
відсотків суми, що підлягає стягненню,
тобто відповідно до ч. 1 ст. 28
згадуваного Закону.

Таким чином, у виконавчому
провадженні №30436211 виконавчий документ
позивачем (боржником) добровільно не
виконано, державним виконавцем
учинялись дії щодо примусового
виконання виконавчого документу, отже
при винесенні оскаржуваної постанови
відповідач дія відповідно до вимог
Закону України «Про виконавче
провадження».

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, відповідачем
доведено правомірність своїх дій у
відповідності до вимог, встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, в свою чергу позивач не довів
суду обставин, на яких ґрунтуються його
вимоги, а тому, виходячи з системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, адміністративний
позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 181, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 КАС України. Постанова може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції протягом десяти днів за
правилами, встановленими ст. 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
В.І. Келеберда