Справа № 821/846/14
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 821/846/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Горшков В.М. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді -
Коваля М.П.,

суддів -
Потапчука В.О.

-
Семенюка Г.В.,

при секретарі -
Журкіній І.І.,

перекладач - Хамдард
Непа Хабібрахман (за посвідкою та
свідоцтвом),

за участі: позивач - ОСОБА_3 (за
національним посвідченням),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 30
травня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області
про визнання рішення протиправним та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області
(далі - відповідач), у якому позивач
просив визнати рішення відповідача №
61-Б від 11.03.2014 року, яким
позивачу було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
неправомірним та скасувати його,
зобов'язати відповідача прийняти
стосовно позивача рішення про
оформлення документів для вирішення
питання стосовно визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 травня
2014 року адміністративний позов
ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить вищезазначену
постанову скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог. В обґрунтування скарги апелянт
зазначив, що судом першої інстанції
порушені норми матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні позивач підтримав
вимоги поданої апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце проведення апеляційного
розгляду справи був повідомлений
належним чином та своєчасно, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи довідкою, складеною секретарем
судового засідання в порядку ст. 38 КАС
України щодо направлення на адресу
електронної пошти відповідача
повістки про виклик до суду та
відповідним звітом про отримання
вказаної судової кореспонденції.

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів
порадившись на місці, заслухавши думку
позивача, ухвалила слухати справу за
відсутністю представника відповідача,
повідомленого належним чином, про дату,
час та місце апеляційного розгляду
справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, у зв'язку з
наступним.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, гр.
Пакистану ОСОБА_3 17.02.2014 року звернувся
до Управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області з
заявою, в якій просив визнати його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні,
оскільки в країні громадської
приналежності йому загрожує небезпека.

За результатами попереднього розгляду
заяви гр. ОСОБА_3 06.03.2014 року
Управлінням Державної міграційної
служби України в Херсонській області
складено висновок про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Наказом Управління Державної
міграційної служби України в
Херсонській області від 11.03.2014 року №
61-Б прийнято рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Дана відмова мотивована тим, що заява
позивача є очевидно необґрунтованою,
тобто у заявника відсутні умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Позивач не погоджуючись із рішенням
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту звернувся до суду
із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання та
відмовляючи у задоволенні вимог
позивача, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що рішення Управління
Державної міграційної служби України в
Херсонській області про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання ОСОБА_3 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту прийнято з урахуванням та
дослідженням всіх обставин справи, а
тому є правомірним. При цьому, суд
першої інстанції визнав, що наведені
позивачем підстави для надання йому
статусу біженця або визнання його
особою, яка потребує додаткового
захисту не впливають на кваліфікацію
останніх в якості критеріїв визначення
статусу біженця або визнання особою,
яка потребує додаткового захисту у
розумінні вимог Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з
вказаними висновками суду першої
інстанції з огляду на викладене.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 5 вказаної статті, також,
визначено, що особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини 1 статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 7 цього ж Закону
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що протягом п'ятнадцяти
робочих днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Відповідно до вимог ч. 4 вказаної статті
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися (ч. 6 ст. 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»).

З наведеного випливає, що однією з
підстав для прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту є очевидно
необґрунтованість заяви особи, яка
звернулась за захистом, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені у
пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

При цьому, слід враховувати, що
відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженцем
визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного
Закону передбачено, що особою, яка
потребує додаткового захисту, є особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до положень Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу 1967
року поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; наявність
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань; побоювання
стати жертвою переслідування повинно
бути пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
расової належності; релігії;
національності (громадянства);
належності до певної соціальної групи;
політичних поглядів; неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Об'єктивна
сторона пов'язана з наявністю
обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту»
від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні
фактори, які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Разом із тим, як у ході попереднього
розгляду органом міграційної служби
заяви позивача про надання йому
статусу біженця або визнання особою,
яка потребує додаткового захисту, так
само і в позовній заяві, позивачем не
зазначено та не надано ніяких
аргументованих пояснень та доказів
щодо загрози переслідування на
батьківщині, які б послужили причиною
його звернення до міграційної служби,
та доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
права позивача від дискримінації та
переслідувань. Натомість під час
співбесіди щодо уточнень анкетних
даних в міграційній службі позивач
зазначив, що будь-яких переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань з боку, як
державних органів, так і недержавних
угрупувань не зазнав.

Також, колегія суддів враховує, що
пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН встановлено,
що під відмовою в захисті країни
громадянської належності необхідно
розуміти, що особі відмовлено в
послугах по відмові видати
національний паспорт, продовжити
термін його дії, відмовити в дозволу
повернутися на свою територію. Вказані
факти можна розцінювати як відмова в
захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивачем не вказано жодного факту,
який би можливо було розцінювати, як
відмову в захисті країни громадянської
належності. Поряд з цим, колегією
суддів встановлено, що позивач мав на
руках національне посвідчення особи за
кордоном та покинув країну
громадянської належності легально, без
будь-яких перешкод з боку, як державних
органів, так і недержавних угрупувань.

Більш того, колегія суддів наголошує,
що позивач прибув до України на
навчання в Луганський державний
медичний університет України м.
Луганськ 21.10.2005 року по одноразовій
візі НОМЕР_2 типу О, з метою навчання
через КПП «Бориспіль» по паспорту
НОМЕР_3, виданому владою Пакистану
17.08.2005 року.

Наприкінці 2006 року позивач переїхав до
м. Суми, де продовжив навчання у
Сумському державному університеті.

В 2010 році позивач був відрахований з
третього курсу вказаного університету,
чим втратив підстави для подальшого
перебування на території України.

07.04.2010 року СГІРФО Зарічного РВ СМУ у
Сумській області стосовно позивача, за
порушення правил перебування та
відсутності підстав для перебування в
Україні, було прийнято рішення про
скорочення терміну перебування з
виїздом з України до 15.04.2010 року.

16.04.2010 року СГІРФО Зарічного РВ СМУ у
Сумській області, у відношенні ОСОБА_3,
за порушення правил перебування на
території України було прийнято
рішення про видворення громадянина з
обов'язковим терміном виїзду до
04.05.2010 року.

Дане рішення ОСОБА_3 оскаржив до
Сумського окружного адміністративного
суду.

Постановою даного суду від 24.09.2010 року у
справі № 2а-4392/10/1870 у задоволенні
адміністративного позову гр. Пакистану
ОСОБА_3 до Зарічного РВ СМУ УМВС України
в Сумській області про визнання
протиправним та скасування рішення від
16.04.2010 року СГІРФО Зарічного РВ СМУ
ГУМВС України в Сумській області про
видворення та заборону в'їзду на 6
місяців (до 16.10.2010 року) відмовлено.

02.12.2010 року ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
скаргу ОСОБА_3 на постанову суду першої
інстанції залишено без задоволення, а
постанову Сумського окружного
адміністративного суду
від 24.09.2010 року у справі № 2а-4392/10/1870
залишено без змін.

Також, як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено під час
апеляційного розгляду, 21.07.2010 року в
посольстві Пакистану в м. Києві позивач
отримав новий паспорт НОМЕР_4 та
переїхав до м. Херсона, чим приховав
штамп рішення про видворення,
прийнятим СГІРФО Зарічного РВ СМУ у
Сумській області.

10.12.2010 року гр. Пакистану ОСОБА_3
звернувся до сектору міграційної
служби у Херсонській області із заявою
щодо надання статусу біженця, так як в
Пакистані війна.

20.06.2011 року особова справа ОСОБА_3 була
закрита, розгляд заяви про надання
статусу біженця припинено на підставі
ч. 11 ст. 13 Закону України «Про біженців»
(чинного та в редакції на момент
прийняття вказаного рішення), яка
передбачає припинення розгляду заяви
за відповідним клопотанням заявника.

06.07.2011 року ВГІРФО Суворовського РВ ХМУ
УМВС України в Херсонській області у
відношенні ОСОБА_3, за порушення правил
перебування на території України, було
складено адміністративний протокол по
ст. 203 ч. 1 КУпАП та 08.07.2011 року
Суворовським районним судом м. Херсона
винесено постанову, якою відповідача
було притягнуто до адміністративної
відповідальності та накладено штраф в
розмірі 510 грн.

Крім того, Херсонським окружним
адміністративним судом винесено
постанову від 15 червня 2012 по справі №
2а-3886/11/2170, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2012 прку, про примусове видворення гр.
Пакистану ОСОБА_3.

При цьому, судами встановлено, що після
винесення ВГІРФО Суворовського РВ ХМУ
УМВС України в Херсонській області
рішення про видворення ОСОБА_3
територію України не залишив, статус
біженця не отримав, дозволу на
проживання в Україні не має, законних
підстав знаходження на території
України відсутні.

Окрім викладеного, колегія суддів
наголошує, що у позовній заяві свої
обґрунтовані побоювання повернення на
батьківщину позивач мотивує наявністю
земельного конфлікту.

Однак, конфлікт інтересів пов'язаний із
поділом земельної ділянки є
економічним мотивом, що у будь-якому
випадку не підпадає під ознаки,
встановлені статтею 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Навпаки, колегія суддів зазначає, що
зазначені обставини свідчать про те, що
позивач є не біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а є
економічним іммігрантом і на нього не
розповсюджуються норми Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Також, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції обґрунтовано не
прийняв до уваги доводи позивача, що
при розгляді його зави відповідачем не
була врахована інформація про країну
його походження, що сприяло
необ'єктивному висновку по заяві
позивача, оскільки лише інформація по
країні походження не може бути
підставою для позитивного вирішення
питання щодо надання статусу біженця
особам, які прибули з Пакистану до
України та звернулись з заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, без
наявності передбачених на це
законодавством підстав щодо
конкретної особи, яка звернулась з
такою заявою. Колегія суддів наголошує,
що керівництвом з процедур і критеріїв
з визначення статусу біженця УВКБ ООН
надано загальний аналіз поняття
«цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань». Так, цей
критерій складається із суб'єктивної
та об'єктивної сторін. Суб'єктивна
сторона психічний стан, який пов'язаний
із характеристикою особистості
заявника, а тому, зазначається, що
висновок про стан у країні-походження
не є визначальним. Під впливом
суб'єктивної оцінки ситуації, що
склалась навколо, особа вирішила
покинути країну і стала біженцем.
Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Колегія суддів
враховує аналіз матеріалів по країні
походження позивача, однак, зазначена
інформація в сукупності з іншими
обставинами справи та поведінкою
позивача, які підлягають дослідженню
та оцінюванню, не дає підстав вважати,
що позивач прибув в Україну саме із
метою уникнення стати жертвою
переслідувань у країні своєї
громадянської належності.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про
обґрунтованість тверджень відповідача
стосовно того, що позивачем не надано
прикладів його переслідування чи
ризиків погроз його життю, безпеці чи
свободі, а тому його неможливо віднести
до групи ризику або соціальної групи,
яка переслідується чи утискається у
Пакистані.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно звернув увагу на те, що
з пояснень позивача та матеріалів його
особової справи вбачається
відсутність побоювань позивача стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, визначених в статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», адже фактично
позивач не приймав участь в етнічних та
політичних конфліктах, тобто подана
ним заяви є очевидно необґрунтованою.

Таким чином, колегія суддів,
погоджується з висновками суду першої
інстанції, та вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Оскільки висновки суду першої
інстанції обґрунтовані та
відповідають чинному законодавству, а
доводи апеляційної скарги їх не
спростовують, колегія суддів на
підставі ст. 200 КАС України приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, а постанови
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2014
року - залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 травня
2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області
про визнання рішення протиправним та
зобов'язання вчинити певні дії - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний колегією суддів 04 липня
2014 року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/