Справа № 2а/2218/494/12
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/2218/494/12
Головуючий у 1-й інстанції: Дручкова С.П.
Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Полотнянко Ю.П.

судді: Загороднюк А.Г. Залімський І. Г.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 30 січня 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення і охорони здоров'я
Хмельницької міської ради про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області з позовом до управління праці
та соціального захисту населення і
охорони здоров'я Хмельницької міської
ради про стягнення допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Постановою Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 30 січня 2012 року відмовлено
у задоволені позову.

З вказаною постановою суду не
погодилася позивачка та подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати судове
рішення та прийняте нове про
задоволення її позову у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач перебуває на обліку в
управлінні праці та соціального
захисту населення і охорони здоров'я
Хмельницької міської ради у зв'язку з
народженням нею малолітнього сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та отримувала
щомісячну державну допомогу у
розмірах, нарахованих відповідачем
відповідно до положень Законів України
Про державний бюджет України на
відповідний рік та положень статті 15
Закону України «Про державну допомогу
сім`ям з дітьми», в редакції чинній на
той період часу.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої
інстанції виходив з того, що на час
призначення та виплати позивачці
щомісячної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, спірні правовідносини
регулювалися Законами України «Про
державну допомогу сім`ям з дітьми» та
«Про загальнообов'язкове соціальне
страхування у зв'язку із тимчасовою
втратою працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням», з урахуванням положень
законів України про Державний бюджет
України на 2009 рік та 2010 рік, положеннями
яких було встановлено, що допомога при
народженні дитини та по догляду за
дитиною призначалася і здійснювалася в
розмірах і порядку, визначених
Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.22 постанови Кабінету
міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001
р. №1751(в редакції, чинній на момент
виникнення правовідносин) відповідно
до статті 15 Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми"
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
виплачується у розмірі, що дорівнює
різниці між: з 1 січня 2008 р. - 50
відсотками, з 1 січня 2009 р. - 75
відсотками, з 1 січня 2010 р. - 100
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менш як
130 гривень.

Судова колегія погоджується з
наведеними висновками суду першої
інстанції, оскільки положення статті 46
Закону України "Про Державний бюджет на
2009 рік" та статті 45 Закону України "Про
Державний бюджет на 2010 рік"
неконституційними не визнавалися, тому
відповідач правомірно виплачував
позивачці допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки відповідач
здійснював нарахування та виплати
допомоги у відповідності із ст.15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» в редакції, чинній на
час таких виплат, колегія суддів
вважає, що дії відповідача при
нарахуванні та виплаті позивачу
допомоги є правомірними та такими, що
узгоджувались з положеннями ч.2 ст.19
Конституції України, що свідчить про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Посилання позивача на положення ст.43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» колегія суддів вважає
помилковим.

Згідно з положеннями ст.ст.42-43 цього
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
право на допомогу по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку має
застрахована особа (один із батьків
дитини, усиновитель, баба, дід, інший
родич або опікун), яка фактично
здійснює догляд за дитиною. Допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається
застрахованим особам у формі
матеріального забезпечення у період
відпустки для догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку і
частково компенсує втрату заробітної
плати (доходу) у період цієї відпустки.

Допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Виходячи з встановлених вказаним
Законом порядку сплати допомоги і
джерела фінансування цих виплат, а
також фактичних обставин справи, за
якими позивачеві виплачувалась
допомога, визначена як державна,
органом соціального захисту населення
за рахунок коштів Державного бюджету
України (ст.ст.4, 5 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»),
судова колегія вважає, що в даному
випадку незалежно від того, чи є
позивач застрахованою особою, при
визначенні розміру цієї допомоги
підлягають застосуванню лише
положення ст.15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми».

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність в діях
відповідача неправомірності щодо
нарахування та сплати позивачу сум
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача
спростовуються дослідженими судом
доказами та не можуть бути підставою
для скасування постанови суду,
апеляційна скарга позивача підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду першої інстанції - без змін.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судом першої
інстанції повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права. Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, що є
підставою для залишення без
задоволення вимог апеляційної скарги
позивачки, та залишенню без змін
постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України , суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, -залишити
без задоволення, а постанову
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 30 січня 2012
року, -без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Полотнянко Ю.П.

Судді
Загороднюк А.Г.

Залімський І. Г.