Справа № 819/1154/14-а
Суддя: Ходачкевич Н.І.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1154/14-a

"09" липня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі:

головуючої судді Ходачкевич Н.І.

при секретарі судового засідання
Скочиляс І.В.

за участю:

представника позивача Муха Ю.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Тернополі адміністративну справу за
адміністративним позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

ВСТАНОВИВ:

Тернопільське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про стягнення адміністративно -
господарських санкцій та пені в сумі
7145,74 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
його задовольнити з мотивів викладених
у позовній заяві, зазначивши, що
відповідач зобов'язаний був до 15.04.2013
року самостійно сплатити
адміністративно - господарські санкції
в сумі 7021,25 грн. У зв'язку з тим, що
відповідач порушив вимоги Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» (далі
- Закону України) і самостійно не
нарахував та не сплатив
адміністративно - господарські
санкції, йому було нараховано пеню,
виходячи з 120 % річних облікової ставки
НБУ, що діяла на момент сплати, в сумі
124,49 грн., яка також не сплачена.

Крім цього, зазначив, що
обов'язок по працевлаштуванню
нормативної кількості інвалідів є
альтернативним до обов'язку сплатити
адміністративно-господарські санкції
при недотриманні підприємством такого
нормативу, а тому, вважає, що наявність
чи відсутність вини відповідача не є
визначальною в даному випадку та не
звільняє від обов'язку по сплаті
санкцій.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив та
вказав, що Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 на виконаня вимог статті 18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» у 2013
році створена вакансія продавця
продовольчих товарів , на підставі чого
подавались звіти форми 3-ПН про
наявність вільних вакансій за 2013 рік.
Однак згідно поданих звітів до ФОП
ОСОБА_2 не направило для
працевлаштування жодного інвалідів.
Враховуючи наведене, вважає, що
відповідачем вжито усіх передбачених
чинним законодавством заходів для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, а тому, до нього не можуть
бути застосовані вказані
адміністративно-господарські санкції.

Суд, заслухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача вивчивши та дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, встановив
наступне.

Тернопільське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
відповідно до Положення «Про Фонд
соціального захисту інвалідів»,
затвердженого постановою КМУ від 26.09.2002
р. № 1434 (із змінами та доповненнями), є
урядовим органом державного
управління і на нього покладено
завдання щодо здійснення контролю за
виконанням підприємствами,
установами, організаціями, у тому
числі підприємствами і організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, які використовують
найману працю, нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів,
установленого Законом України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон
України), сприяння створенню таких
робочих місць та здійснення контролю
за сплатою підприємствами
адміністративно-господарських санкцій
і пені.

Порядок встановлення нормативів
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів
передбачено ст. 19 Закону України,
відповідно до якої для підприємств та
фізичних осіб встановлюється норматив
місць в розмірі 4-х відсотків від
загальної кількості працюючих, а якщо
працює від 8 до 25 чоловік - у кількості
одного робочого місця.

Згідно з даними поданого
відповідачем звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів форми №
10-ПІ за 2012 рік середньооблікова
чисельність його штатних працівників у
2013 році становила 8 осіб, тобто,
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2012 році
становить 1 особа. Враховуючи наведене,
відповідачем в 2013 році не дотримано
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів в
кількості одна особа.

У частині 1 статті 20 Закону України
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до звіту та розрахунку
заборгованості, середньорічна
зарплата штатного працівника
становить 14042,50 грн. Таким чином, за
одне робоче місце, призначене для
працевлаштування інвалідів і не
зайняте інвалідом в 2013 році,
Тернопільським обласним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
нараховано відповідачу 7021,25 грн.
адміністративно-господарських
санкцій.

Крім цього, за несплату
адміністративно-господарських санкцій
відповідачу нараховано пеню, виходячи
з 120 % річних облікової ставки НБУ, що
діяла на момент сплати, за кожен
календарний день прострочення в сумі
124,49 грн. (59 днів).

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, і звітувати Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємства, установи, організації чи
до державної служби зайнятості, що
передбачено ч.1 ст.18 Закону України.

У частині 1 статті 20 Закону України
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення. (Постанова
Верховного Суду України від 02 квітня
2013 року у справі №21-95а13).

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Враховуючи зазначене, суд приходить до
висновку, що обов'язок по
працевлаштуванню інвалідів
покладається як на роботодавців, так і
на відповідні державні органи.

При цьому суд враховує те, що обов'язок
державних органів щодо
працевлаштування інвалідів виникає
після виконання підприємствами
обов'язку щодо створення робочих місць
і надання передбаченої законодавством
про соціальну захищеність інвалідів
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи на
виконання вимог законодавства
відповідач створив 1 робоче місце для
працевлаштування інваліда та
направляв до центру зайнятості
відповідну звітність з інформацією
щодо можливості працевлаштування
інвалідів.

З листа Монастириського районного
центру зайнятості від 15.04.2013 року № 03/636
вбачається, що відповідачем протягом
2013 року направлялись звіти про
наявність вільних робочих місць за
формою 3-ПН для працевлаштування
інвалідів щомісячно протягом року для
працевлаштування інваліда на 1 робоче
місце за професією продавця
продовольчих товарів.

Відповідно до частини 3 статті 18-1
Закону України державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
і надання, передбаченої законодавством
про соціальну захищеність інвалідів
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів, не супроводжується його
обов'язком займатись пошуком інвалідів
для працевлаштування.

Відповідно до ст.19 Конституції України
правовий порядок в Україні грунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Аналогічна правова позиція вже була
висловлена Верховним Судом України у
постановах від 20 червня 2011 року у
справі N 21-60а11 та від 02 квітня 2013 року у
справі №21-95а13 за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах.

Слід зазначити, що згідно з вимогами ч.1
ст.244-2 КАС України рішення Верховного
Суду України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на те, що відповідач
вживав необхідних заходів для
працевлаштування інвалідів, а саме,
надавав державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, вини в
діях відповідача судом не встановлено,
а відтак, застосування до нього
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць є необґрунтованим.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про
необґрунтованість доводів позивача та
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 51, 70, 71, 79, 86, 153, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення адміністративно -
господарських санкцій та пені в сумі
7145,74 грн. - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в
порядку встановленому ст.254 КАС України
і може бути оскаржена до Львівського
апеляційного адміністративного суду в
порядку і строки, передбачені ст.186 КАС
України.

Повний текст постанови виготовлено
14.07.2014р.

Суддя
Ходачкевич
Н.І.

копія вірна

Суддя
Ходачкевич
Н.І.