Справа № 2а-883/11/2670
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Каменєва 8, корпус 1 Вн. № 883
У Х В А Л А

11 липня 2014 року м. Київ№ 2а-883/11/2670

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
суддів: Дегтярьової О.В., Кармазіна О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2до
Кабінету Міністрів України
(відповідач-1), Міністерства юстиції
України (відповідач-2), Державної
виконавчої служби України
(відповідач-3), Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини
(відповідач-4)про визнання дій та
бездіяльності протиправними,
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Київського
окружного адміністративного суду із
позовом до Кабінету Міністрів України,
Міністерства юстиції України,
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини з
вимогами про визнання протиправними
дії відповідачів по ненаданню
офіційного вибачення, та зобов'язати
відповідачів вручити позивачу
офіційні рішення з вибаченнями за
довготривале невиконання в повному
обсязі рішення Васильківського
міського суду Київської області від 31
січня 2002 року, згідно до ст.46 Конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод, рішення
Європейського Суду з прав людини по
справі №25476/02 «ОСОБА_2 проти України» за
період з 09 липня 2008 року по 17 листопада
2008 року.

Ухвалою Київського окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2008 року відмовлено у відкритті
провадження в адміністративній справі
за позовом ОСОБА_2 до Кабінету
Міністрів України, департаменту
Державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України,
Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини про
визнання дій неправомірними на
підставі ст.ст.17, 107, 109 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Київський апеляційний
адміністративний суд своєю ухвалою від
30 березня 2010 року скасував ухвалу
Київського окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2008 року і направ справу до суду першої
інстанції для продовження розгляду
справи.

14 травня 2010 року ухвалою судді
Київського окружного
адміністративного суду відкрито
провадження у адміністративній справі
та призначено до розгляду.

Ухвалою Київського окружного
адміністративного суду від 16.09.2010 року
справу за №2-а-5234/10/1070 передано до
Окружного адміністративного суду
міста Києва і відповідно до розподілу
справ між суддями Окружного
адміністративного суду міста Києва
адміністративній справі присвоєно
номер 2а-883/11/2670 та передано на розгляд
судді Федорчуку А.Б.

08 травня 2014 року на підставі ч.2 ст.26 КАС
України та з дотриманням вимог ст.15-1
КАС України справа №2а-883/11/2670 передана
на розгляд судді Добрівської Н.А., яка
ухвалою від 13 травня 2014 року прийняла
справу до провадження, справу
призначено до розгляду в судовому
засіданні колегією суддів.

15 травня 2014 року від ОСОБА_1, який діє в
своїх інтересах і в інтересах ОСОБА_2,
надійшла змінена та уточнена позовна
заява, в якій позовні вимоги викладені
в наступній редакції:

- зобов'язати Міністерство юстиції
України, Кабінет Міністрів України,
Департамент державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського Суду з прав людини
визнати факт не виконання в повному та
фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
справі №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України»
про що письмово повідомити ОСОБА_2;

- визнати протиправними дії та
бездіяльність Міністерства юстиції
України, Кабінету Міністрів України,
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини по
ненаданню ОСОБА_2, ОСОБА_1 офіційного
вибачення:

1) за порушення державними офіційними
органами, посадовими, службовими
особами особистих прав, свобод та
інтересів ОСОБА_2 в період з 15.04.1999 року
по даний час;

2) за невиконання в повному та
фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
заяві №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України»;

- зобов'язати Міністерство юстиції
України, Кабінет Міністрів України,
Департамент державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини
вручити протягом десяти днів з дня
вступу постанови в законну силу ОСОБА_2,
письмове офіційне вибачення за
порушення державою Україна відносно
ОСОБА_2, п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод;

- зобов'язати Міністерство юстиції
України, Кабінет Міністрів України,
Департамент державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського Суду з прав людини
вручити протягом десяти днів з дня
вступу постанови в законну силу ОСОБА_2
письмове офіційне вибачення за
довготривале невиконання в повному та
фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
заяві №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України» в
період з 09.07.2007 року та рішення
Васильківського міського суду
Київської області від 31.01.2002р. по справі
№2-7/2002р.

Заява про зміну і уточнення позову не
змінює предмет спору, а містить
уточнення щодо форми вираження
позовних вимог і розширює обсяг
обставин, якими ці вимоги
обґрунтовуються.

Уточнені позовні вимоги мотивовані
тим, що відповідачі, Урядовий
Уповноважений у справах Європейського
суду з прав людини Зайцев Ю.Є. та його
підлеглі всупереч та не у
відповідності до вимог ст.ст.5, 10, 17
Закону України «Про державну службу»,
ст.ст.3 19 Конституції України,
«Положення про Урядового
Уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини», ст.46
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, ст.ст.15, 16 Закону
України «Про міжнародні договори
України», ст.ст.6, 7 Закону України «Про
правонаступництво України», судової
практики Європейського суду з прав
людини системно та постійно втручалися
у виконання рішення Європейського суду
з прав людини від 15.02.2007р. порушили
права та законні інтереси стягувачів
(громадян) по рішенню Суду від 15.02.2007р.,
вчинили дії які призводять до
довготривалого, безпідставного та
свідомого не виконання рішень судів у
відповідності до взятих міжнародних
зобов'язань державою Україна, що
підтверджується рішеннями
національних судів. Наведені
обставини, на думку позивачів свідчить
про наявність підстав для зобов'язання
відповідачів - суб'єктів владних
повноважень принести позивачу
(позивачам) офіційні вибачення, при
цьому, підлягають застосуванню
положення ч.7 ст.9 КАС України в частині
застосування до спірних правовідносин
аналогію права.

В судовому засіданні 11 червня 2014 року
позивач і представник позивача в одній
особі ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав
і просив їх задовольнити з підстав,
викладених в позовній заяві та
уточненнях до неї. Водночас, в судовому
засіданні ОСОБА_1 уточнив свою першу
позовну вимогу та просив зобов'язати
відповідачів визнати не виконання в
повному та фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
справі №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України»
про що письмово повідомити ОСОБА_2 Крім
того, з урахуванням заявлених вимог,
ОСОБА_1 просив застосувати до спірних
правовідносин аналогію права на
отримання офіційного вибачення від
посадових осіб державних органів, що
закріплено в статті 25 Закону України
«Про міліцію».

Оскільки після 15 травня 2014 року і до
початку судового розгляду справи по
суті позивач у визначеному статтею 137
Кодексу адміністративного судочинства
України порядку не змінював ні предмет,
ні підстави позову, колегія здійснює
розгляд даної справи в межах позовних
вимог в редакції від 15 травня 2014 року
зважаючи на обставини, якими вони
обґрунтовуються та на докази, що
містяться в матеріалах справи.

Відтак, предметом розгляду в даній
справі є наявність фактичних обставин
і правових підстав для зобов'язання
відповідачів визнати не виконання в
повному та фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
справі №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України»
з відповідним повідомленням про це
позивача, визнати протиправними дії
(бездіяльність) щодо ненадання
офіційних вибачень за довготривале
невиконання в повному та фактичному
обсязі рішень Європейського суду з
прав людини по заяві №25476/02 «ПОГРЕБНА
проти України» в період з 09.07.2007 року та
рішення Васильківського міського суду
Київської області від 31.01.2002р. по справі
№2-7/2002р. та направити позивачу такі
вибачення.

Представник Кабінету Міністрів
України та Міністерства юстиції
України в судовому засіданні проти
позову заперечив і просив відмовити у
його задоволенні, посилаючись на
необґрунтованості і безпідставністю
заявлених вимог. За твердженням
представника відповідачів 1, 2
відносини щодо надання вибачень не є
публічно-правовими, що пов'язані із
здійсненням суб'єктом владних
управлінських функцій, а тому не
підлягають розгляду в порядку
адміністративного судочинства;
процедура надання офіційного
вибачення не передбачена жодним
нормативним актом. Не наведено
позивачем і правового обґрунтування
заявлених вимог, оскільки жодним
нормативно-правовим актом не визначено
обов'язок Міністерства юстиції України
надавати офіційне вибачення за певні
дії та процедуру його надання. Крім
того, представник відповідачів
зазначив у судовому засіданні про
відсутність у позивача підстав для
ствердження не виконання рішень
Європейського суду з прав людини по
заяві №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України».

Представник відповідача-3 - Державної
виконавчої служби України просив
відмовити в задоволені позову,
зазначаючи в своїх письмових
запереченнях в хронологічній
послідовності дії виконавчої служби
щодо виконання рішень Європейського
суду з прав людини по заяві №25476/02
«ПОГРЕБНА проти України» та
Васильківського міського суду
Київської області від 31.01.2002р. по справі
№2-7/2002р., наголошуючи при цьому на
дотриманні вимог законодавства
державними виконавцями, які діяли на
підставі та у межах повноважень,
наданих законодавцем, що виключає
виникнення у виконавчої служби
обов'язку надавати офіційні вибачення
позивачам.

Представник Урядового уповноваженого
у справах Європейського суду з прав
людини проти позову заперечив і просив
відмовити у його задоволенні. В своїх
письмових запереченнях представник
відповідача-4, посилаючись на практику
Європейського суду, яка має
застосовуватись судами як джерело
права (п.54 рішення від 05.05.2011р. у справі
«Редакція газети «Правовое дело» та
Штекель» проти України», заява №33014/05),
вказує на неможливість покладення на
Урядового уповноваженого обов'язку
вибачитися перед фізичною особою,
оскільки це прямо не передбачено
законодавством України, суперечить
ст.19 Конституції України та не є
способом захисту порушеного права
особи.

З огляду на повідомлені учасниками
процесу обставини та наведені на їх
обґрунтування доводи з врахуванням
доказів, що містяться в матеріалах
справи і норми законодавства, якими
регулюються спірні правовідносини, суд
при вирішенні питання щодо наявності
підстав для задоволення вимог
позивачів виходить з наступного.

Звертаючись до суду із вимогою щодо
зобов'язання відповідачів вручити
офіційне вибачення за порушення
державою Україна відносно ОСОБА_2 п.1
ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод, а
також за довготривале невиконання в
повному та фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
заяві №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України» в
період з 09.07.2007 року та рішення
Васильківського міського суду
Київської області від 31.01.2002р. по справі
№2-7/2002р., позивачі в хронологічній
послідовності викладають події, які
мали місце під час виконання рішень
Європейського суду та Васильківського
міського суду Київської області та
наголошують на ухиленні уповноважених
органів від виконання вказаних судових
рішень.

При цьому, позивачами не заявляються до
суду вимоги щодо визнання саме судом
протиправними рішень, дій чи
бездіяльності уповноважених органів
(осіб) щодо невиконання або неналежного
виконання рішень Європейського суду та
Васильківського міського суду
Київської області. Такі вимоги були
предметом розгляду судами в інших
провадженнях з постановленням
відповідних судових рішень (зокрема, в
адміністративних справах №2а-19515/10/2670
та №2а-5280/12/2670).

Не заявлялись позивачем і вимоги щодо
відновлення порушеного права на вчасне
та в повному обсязі виконання судових
рішень. Отже, обраний позивачами спосіб
захисту порушеного (невизнаного) права
не спрямований на відновлення
зазначеного права, а має по суті
компенсаційний характер (сатисфакція) -
нематеріальну відповідальність за
спричинення позивачу немайнової шкоди
Державою в особі її органів та
уповноважених на виконання державних
функцій осіб, пов'язаних з тривалістю
виконання рішень Європейського суду та
Васильківського міського суду
Київської області.

Визначення обсягу вимог, що підлягають
судовому захисту, є диспозитивним
правом позивача.

При цьому, підстави, з якими позивач
пов'язує виникнення у нього права на
звернення до суду і для задоволення
його вимог визначаються позивачем
самостійно. Суд під час розгляду справи
і вирішення спору по суті вирішує,
зокрема, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються та яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

Згідно статті 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Частиною 1 статті 1174 Цивільного кодексу
України встановлено, що шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про
державну виконавчу службу» та ч.2 ст.87
Закону України «Про виконавче
провадження» шкода, заподіяна
державним виконавцем громадянам чи
юридичним особам при здійсненні
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, передбаченому
законом.

Стаття 23 Цивільного кодексу України
закріплює загальні положення про
відшкодування моральної шкоди як
способу захисту суб'єктивних цивільних
прав.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Враховуючи зміст заявлених позивачем
вимог з урахуванням наведених на його
обґрунтування доводів, а також
зважаючи на наведені норми
законодавства, колегія приходить до
висновку, що заявлені позивачами
вимоги про зобов'язання відповідачів
вручити ОСОБА_2, а також ОСОБА_1 офіційні
вибачення є такими, що спрямовані на
захист (відновлення) особистих
немайнових прав, свобод та інтересів
позивачів.

Таким чином, вимоги щодо зобов'язання
відповідачів вручити письмове
офіційне вибачення за порушення
державою Україна п.1 ст.6, ст.13 Конвенції
та за довготривале невиконання в
повному та фактичному обсязі рішень
Європейського суду та Васильківського
міського суду Київської області за
своєю правовою природою є вимогами про
відшкодування моральної шкоди у
визначений позивачами спосіб.

Відтак, вимога про визнання
протиправними дій (бездіяльності)
відповідачів по ненаданню офіційного
вибачення, фактично є оскарженням
позивачами дій (бездіяльності)
відповідачів по не здійсненню у
добровільному (позасудовому) порядку
компенсації моральної шкоди,
спричиненої позивачам у визначений
ними спосіб.

Згідно п.п.4, 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах по відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від
31.03.1995р. №4 у позовній заяві про
відшкодування моральної шкоди має бути
зазначено в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

За змістом п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26 грудня 2003
року №14 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
при розгляді позовів фізичних і
юридичних осіб про відшкодування шкоди
(збитків), заподіяної діями
(бездіяльністю) державного виконавця,
суди повинні виходити з положень ст.11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», ст.86 Закону України «Про
виконавче провадження» (редакція
Закону до 04.11.2010 року) і враховувати, що
в таких справах відповідачами можуть
бути відповідні відділи державної
виконавчої служби, в яких працюють
державні виконавці, та відповідні
територіальні органи Державного
казначейства України.

Отже з урахуванням викладеного шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави.

Статтею 16 Закону України від 23.02.2006р.
№3477-IV «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» встановлено, що у
разі невиконання або неналежного
виконання Рішення винні службові
особи, до повноважень яких належить це
виконання, несуть адміністративну,
цивільну або кримінальну
відповідальність, передбачену
законами України.

За положеннями ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Приписами статті 1173 Цивільного кодексу
України передбачено, що шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Особливістю відшкодування такої шкоди
є те, що перелічені вище суб'єкти несуть
відповідальність за шкоду, що завдана
неправомірними діями зазначених
органів та їх посадових і службових
осіб. Неправомірними визнаються дії
службової особи, що порушують порядок
та умови і здійснення нею
державно-владних функцій або виходять
за межі наданих їй повноважень.
Незаконними рішеннями в розумінні цієї
норми цивільного законодавства є
рішення, які прямо заборонені в законі,
та ті, що вчинені без відповідних
повноважень, з їх перевищенням чи
зловживання ними.

Сферою застосування зазначеної норми
(ст.1173 ЦК України) є правовідносини із
заподіяння шкоди фізичній чи юридичній
особі у зв'язку з прийняттям
зазначеними суб'єктами незаконних
рішень, учинення ними незаконних дій
при здійсненні ними своїх владних
повноважень, визначених Конституцією і
законодавством України.

Поряд із діями, тобто активною
поведінкою державних органів, органів
влади АР Крим, органів місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, шкода у зазначеній
сфері може бути заподіяна і шляхом
протиправної бездіяльності, оскільки в
області владно-адміністративних
відносин вимагається активність, і
неприйняття необхідних мір,
передбачених законами або іншими
правовими актами, може призвести до
завдання шкоди.

Згідно частини 2 статті 21 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Водночас, вимога про зобов'язання
відповідачів визнати не виконання в
повному та фактичному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини по
справі №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України»,
про що письмово повідомити ОСОБА_2 не
може бути визнана судом такою, що
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства з
огляду на наступне.

Юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму (ч.1 ст.17 КАС
України).

Згідно п.1 ч.2 ст.17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема, спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Справа адміністративної юрисдикції,
відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України, це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно із визначенням, наведеним у п.6
ч.1 ст.3 КАС України адміністративний
позов - це звернення до
адміністративного суду про захист
прав, свобод та інтересів або на
виконання повноважень у
публічно-правових відносинах.

Відтак, обов'язковою ознакою
публічно-правового спору, що підлягає
розгляду судом в порядку
адміністративного судочинства є
підпорядкованість одного учасника
публічно-правових відносин іншому -
суб'єкту владних повноважень та участь
у публічно-правовому спорі з однієї
сторони суб'єкта, наділеного владними
повноваженнями, який здійснює владні
управлінські функції, при цьому ці
функції та повноваження повинні
здійснюватись цим суб'єктом саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір. При
цьому, до юрисдикції адміністративних
судів віднесені тільки ті
публічно-правові спори, які виникають у
зв'язку зі здійсненням суб'єктами
владних повноважень віднесених до їх
компетенції владних управлінських
функцій, а не взагалі всіх функцій, які
виконують суб'єкти владних
повноважень.

Відповідно до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному
судочинстві підлягають лише ті вимоги,
які відновлюють порушені права чи
інтереси особи в сфері
публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного
судочинства України захист прав,
свобод та інтересів осіб завжди є
наступним, тобто передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

Тобто, при розгляді адміністративної
справи суд має встановити які саме дії,
бездіяльність чи рішення суб'єкта
владних повноважень спричинили факт
порушення права особи, що звернулася до
суду за захистом.

При цьому, відповідно до частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства визначені основні
критерії, які мають бути дотриманні
суб'єктом владних повноважень при
вчиненні дії, допущенні бездіяльності
чи прийняття рішення суб'єктом владних
повноважень за для встановлення їх
відповідності чи навпаки,
суперечності, вимогам чинного
законодавства України.

Однією з таких обов'язкових обставин,
що підлягають з'ясуванню судом під час
розгляду адміністративної справи, є
факт прийняття рішення, вчинення дій чи
допущення бездіяльності суб'єктом
владних повноважень на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 4 статті 104 КАС України (в
редакції на день подання уточненої
позовної заяви) встановлено, що
адміністративний позов може містити
вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним
рішення відповідача - суб'єкта владних
повноважень повністю чи окремих його
положень;

2) зобов'язання відповідача - суб'єкта
владних повноважень прийняти рішення
або вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача - суб'єкта
владних повноважень утриматися від
вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача - суб'єкта
владних повноважень коштів на
відшкодування шкоди, завданої його
незаконним рішенням, дією або
бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої
дії;

6) встановлення наявності чи
відсутності компетенції (повноважень)
суб'єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної
ділянки, інших об'єктів нерухомого
майна, що на ній розміщені, з мотивів
суспільної необхідності.

Повноваження адміністративного суду
при вирішенні справи визначаються
статтею 162 КАС України, відповідно до
частини 2 якої, у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити
певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення)
окремих видів або всієї діяльності
об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи
особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Отже, саме до компетенції суду, який
розглядає і вирішує адміністративну
справу, законодавцем віднесено
вирішення питання щодо наявності або
відсутності підстав для визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності, висновок про що
судом закріплюється у резолютивній
частині судового рішення.

При цьому, жоден з нормативно-правових
актів, якими визначаються повноваження
відповідачів у даній справі не
закріплено їх обов'язок визнавати факт
допущення ними порушень вимог
національного законодавства, або
невиконання (неналежне виконання)
покладених на них функцій.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 12 статті 92 Основного закону
України встановлено, що виключно
законами України визначаються
організація і діяльність органів
виконавчої влади, основи державної
служби, організації державної
статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не
передбачає право центральних органів
виконавчої влади застосовувати
аналогію права або закону при
вирішенні будь-яких питань, що належать
до їх компетенції, а вимагає діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого суд
вирішує справи на підставі Конституції
та законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

Отже, суд може зобов'язати суб'єкта
владних повноважень виконати лише ті
обов'язки (вчинити певні дії), які
покладені на нього відповідним
нормативно-правовим актом.

Крім того, як вже зазначалось судом,
позивачі скористались своїм правом на
звернення до суду з вимогами про
відновлення їх порушеного права щодо
належного виконання рішення
Європейського суду з прав людини по
заяві №25476/02 «ПОГРЕБНА проти України»
(постанова Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.03.2011 року у справі № 2а-19515/10/2670).

У зв'язку з наведеним, позовна вимога
про зобов'язання відповідачів визнати
не виконання в повному та фактичному
обсязі рішення Європейського суду з
прав людини по справі №25476/02 «ПОГРЕБНА
проти України» про що письмово
повідомити ОСОБА_2 може бути розцінена
колегією тільки як вимога позивача яка
стосується змісту письмового
повідомлення, яке має містити окрім
визнання відповідачами самого факту
порушення прав позивачів так і
офіційні вибачення за такі порушення.

Тобто, така вимога є також формою
вираження обраного позивачами способу
захисту особистих немайнових прав.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 15
Цивільного процесуального кодексу
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Щодо посилань позивачів в уточненій
позовній заяві на положення Закону
України «Про звернення громадян»
колегія вважає за доцільне вказати на
наступне.

Відповідно до ст.11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

При цьому, суд може обрати інший, ніж
зазначив позивач, спосіб захисту
порушеного права, і не може визначити
інший, - ніж визначив законодавець.
Тобто, обираючи спосіб захисту
(відновлення) порушеного права
фізичної чи юридичної особи, суд
виходить з тих повноважень відповідача
(окрім дискреційних), якими він
наділений.

Як вже зазначалось судом, визначення
обсягу вимог, що підлягають судовому
захисту є диспозитивним правом
позивача, який самостійно обирає
підстави, з якими він пов'язує
виникнення у нього права на звернення
до суду і для задоволення його вимог.
Адміністративний суд під час прийняття
постанови вирішує, зокрема, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються і яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

При цьому, жодних доводів щодо
порушення відповідачами положень
закріплених у Законі України «Про
звернення громадян» позивачем не
наведено, що позбавляє суд можливості
перевірити їх обґрунтованість і
здійснити захист прав позивача (в разі
встановлення факту їх порушення) у
правовідносинах, які регулюються даним
Законом.

З огляду на зазначене та враховуючи
характер спірних правовідносин, який є
цивільно-правовим і не має ознак
публічно-правового спору в розумінні
КАС України, даний спір не підлягає
розгляду за правилами
адміністративного судочинства, а
відтак, є підстави для закриття
провадження у адміністративній справі.

Керуючись статтями 2, 3, 9, 11, 17, 21, п.1 ч.1
ст.157, 160, 165 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за
позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до
Кабінету Міністрів України,
Міністерства юстиції України,
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини про
визнання дій та бездіяльності
протиправними, зобов'язання вчинити
дії.

Попередити позивача, що повторне
звернення з тією самою позовною заявою
не допускається.

Ухвала набирає законної сили згідно
ст.254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

О.А. Кармазін