Справа № 2а-13126/12/2070
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
м. Київ К/800/33633/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Рибченка А.О.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції міста Харкова
Державної податкової служби у
Харківській області на ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.05.2013 року
та постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26.02.2013 року
по справі № 2а-13126/12/2070 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шиворіт-Навиворіт»
до Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції міста Харкова
Державної податкової служби у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Шиворіт-Навиворіт»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Основ'янської міжрайонної
Державної податкової інспекції міста
Харкова Харківської області Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень-рішень №
та № від 22.08.2012 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 26.02.2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.05.2013 року
у даній справі позов задоволено з
огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Основ'янською
міжрайонною Державною податковою
інспекцією міста Харкова Харківської
області Державної податкової служби
проведено документальну планову
виїзну перевірку ТОВ
«Шиворіт-Навиворіт» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем зроблено висновок про
порушення позивачем пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.5
Закону України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (далі - Закон № 334/94-ВР), пп.
7.2.6 п. 7.2, пп.7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (далі -
Закон № 168/97-ВР) та п. 138.2. ст. 138, п. 198.1, п.
198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України.

На підставі вищевказаного
відповідачем прийняті спірні
податкові повідомлення-рішення №
про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на загальну суму 2037412,00
грн., (у тому числі 1800640,00 грн. основний
платіж та 236772,00 грн. штрафні (фінансові)
санкції), а також № , яким
збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на загальну суму 400022,00 грн., (у
тому числі 364761,00 грн. основний платіж та
35261,00 грн. штрафні (фінансові) санкції).

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Відповідно до п. 3.1 ст. 3 Закону № 334/94-ВР
об'єктом оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду на суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону.

У разі, коли балансова вартість таких
запасів на кінець звітного періоду є
меншою за їх балансову вартість на
початок того ж звітного періоду,
різниця включається до складу валових
витрат платника податку у такому
звітному періоді (п. 5.9 ст. 5 Закону №
334/94-ВР).

Згідно з пп. 5.7.1 п. 5.7 ст.5 Закону № 334/94-ВР
суми збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування та внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, нараховані на
витрати на оплату праці фізичних осіб,
що перебувають у трудових відносинах з
таким платником податку, які включають
витрати на виплату основної і
додаткової заробітної плати та інших
видів заохочень і виплат, виходячи з
тарифних ставок, у вигляді премій,
заохочень, відшкодувань вартості
товарів (робіт, послуг), витрати на
виплату авторських винагород та виплат
за виконання робіт (послуг), згідно з
договорами цивільно-правового
характеру, будь-які інші виплати в
грошовій або натуральній формі,
встановлені за домовленістю сторін
(крім сум матеріальної допомоги, які
звільняються від оподаткування згідно
з нормами закону, що регулює питання
оподаткування доходів фізичних осіб
(законодавства, що встановлює правила
оподаткування прибутковим податком з
громадян), а також суми єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, нарахованих в
порядку, встановленому законодавством
підлягали віднесенню до складу валових
витрат платників податку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач обрав в якості методу оцінки
вибуття запасів ФІФО (вартості перших
за часом надходження запасів). Вказаний
вибір методу оцінки вибуття запасів
був відображений позивачем з
урахуванням положень податкового
законодавства, яке було чинним на час
віднесення позивачем убутку
балансової вартості запасів до складу
валових витрат, відповідач був
поінформований про використаний
позивачем метод у передбачений
законодавством спосіб шляхом подання
декларації з податку на прибуток за 1-й
квартал 2011 року.

На підтвердження нарахування та сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування та внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, нарахованих на
виплати, що передбачені пп. 5.6.1 п. 5.6 ст. 5
Закону № 334/94-ВР позивачем до
матеріалів справи надані відомості про
наявні трудові ресурси.

З наявних у матеріалах справи
документів вбачається нарахування та
фактична сплата позивачем збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в порядку,
встановленому законодавством, а також
нарахування позивачем відповідних
зборів та внесків на витрати на оплату
праці фізичних осіб.

Також, у п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України встановлено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат операційної діяльності та інших
витрат.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1, п.138.6 наведеної
статті витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати. Собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

Відповідно до п. 138.1 138.8, пп. 138.10.5 п. 138.10
ст. 138 Податкового кодексу України
собівартість реалізованих товарів
відноситься до складу витрат
операційної діяльності, при цьому, до
фінансових витрат належать витрати на
нарахування процентів (за користування
кредитами та позиками, за випущеними
облігаціями та фінансовою орендою) та
інші витрати підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

За приписами п.139.1.9 ст. 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат - витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №
168/97-ВР, п.198.1, п. 198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт і
послуг), вартість яких відноситься до
складу витрат виробництва (обігу).

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4. ст.7 Закону № 168/97-ВР та
п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 Закону №
168/97-ВР, п.198.2 ст.198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Як було вірно встановлено судами, факт
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом
підтверджується наявними в матеріалах
справи первинними документами,
виписаними позивачу його контрагентом,
в той же час, акт перевірки не містить
жодних зауважень щодо їх змісту та
інформації про відсутність статусу
платника податків у контрагента
позивача станом на дату їх виписки.

Доводи відповідача про нікчемність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентом, судами правомірно не
прийняті до уваги, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження такого факту.

Сам лише факт невідповідності
задекларованих постачальником товарів
(робі, послуг) податкових зобов'язань з
ПДВ розміру задекларованого
контрагентом такого постачальника
податкового кредиту з ПДВ з огляду на
приписи законодавства не може
слугувати достатньою підставою для
висновку про нікчемність укладеного
між ними правочину, позаяк названі
особи в силу закону є окремими
платниками ПДВ, а відтак, згідно з
статтею 61 Конституції України мають
нести індивідуальну юридичну
відповідальність за вчинені ними
діяння.

Факт належного виконання
позивачем обов'язку щодо коригування
(зменшення) податкового кредиту у
відповідності до положень пп. «б» пп.
192.1.1 п. 192.1 ст. 192 Податкового кодексу
України підтверджується наявною в
матеріалах справи податковою
декларацією з податку на додану
вартість за квітень 2012 року.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому, відповідно до п. 3 ст. 2201
КАС України, касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції міста Харкова Державної
податкової служби у Харківській
області відхилити.

Ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.05.2013 року
та постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26.02.2013 року
по справі №2а-13126/12/2070 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписРибченко А.О.