Справа № 2а-3006/10/1570
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/11185/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Островича С.Е.

Приходько І.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Дочірнього підприємства «Одеський
облавтодор» Відкритого акціонерного
товариства «Державної акціонерної
компанії «Автомобільні дороги
України»

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14.12.2010

та постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.12.2011

у справі №2а-3006/10/1570

за позовом Дочірнього
підприємства «Одеський облавтодор»
Відкритого акціонерного товариства
«Державної акціонерної компанії
«Автомобільні дороги України»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м. Одесі

про визнання нечинними
податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Одеський
облавтодор» Відкритого акціонерного
товариства «Державної акціонерної
компанії «Автомобільні дороги
України» (далі по тексту - позивач, ДП
«Одеський облавтодор» ВАТ
«ДАК«Автомобільні дороги України»)
звернулося з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Одесі (далі по
тексту - відповідач, СДПІ по роботі з
ВПП у м. Одесі) про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення від
15.03.2010 №000014151/0 про донарахування
податкового зобов'язання податку на
додану вартість.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14.12.2010 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.12.2011
рішення суду першої інстанції змінено
в частині підстав відмови у позові.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і постановити
нове рішення, яким задовольнити позов,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем складений
акт 09.03.2010 №127/15-1/32018511/10 про результати
невиїзної документальної перевірки ДП
«Одеський облавтодор» щодо
правомірності включення податкових
накладних, виписаних у попередніх
звітних періодах до складу податкового
кредиту в уточнюючому розрахунку
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок за період грудень 2009 року
№ від 19.02.2010. На підставі
зазначеного акту відповідачем 15.03.2010
прийняло податкове
повідомлення-рішення №000014151/0, яким ДП
«Одеський облавтодор» визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 16702,17 грн. (15183,79
грн. - за основним платежем, 1518,38 грн. -
штрафна (фінансова) санкція) за
встановлені перевіркою порушення пп.
7.2.3, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР.

Відповідно до висновку акту перевірки
№127/15-1/32018511/10 ДП «Одеський облавтодор»
порушило вимоги пп. 7.2.3, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп.
7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого занижено суму податку
на додану вартість, яка підлягає
нарахуванню до сплати в бюджет у
розмірі 15184,00 грн. по уточнюючому
розрахунку наданому до СДПІ по роботі з
ВПП у м. Одесі у лютому 2010 року, за
грудень 2009 року № від 19.02.2010.

Свою позицію щодо відмови у позові суд
апеляційної інстанції мотивував тим,
що не включення податкових накладних,
виписаних у грудні 2009 року та отримання
їх у лютому 2010 року не може вважатись
помилкою, а є підтвердженням
небажанням таким платником податків
формувати податковий кредит саме у
звітному періоді.

Колегія суддів, вважає таку позицію
необґрунтованою, оскільки відповідно
до пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» №168/97-ВР
від 03.04.1997 (з наступними змінами і
доповненнями) зазначено, що податкова
накладна складається у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках.

Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 вказаного
Закону податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Платники податку повинні зберігати
податкові накладні протягом строку,
передбаченого законодавством для
зобов'язань із сплати податків (ч. 5 пп.
7.2.3 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»).

Спеціальним законом з питань
оподаткування, який встановлює порядок
погашення зобов'язань юридичних або
фізичних осіб перед бюджетами та
державними цільовими фондами з
податків і зборів (обов'язкових
платежів) є Закон України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами».

Відповідно до ч. 2 п. 5.1 ст. 5 зазначеного
Закону якщо у майбутніх податкових
періодах (з урахуванням строків
давності, визначених ст. 15 цього
Закону) платник податків самостійно
виявляє помилки у показниках раніше
поданої податкової декларації, такий
платник податків має право надати
уточнюючий розрахунок.

Уточнюючий розрахунок за період
грудень 2009 року подано позивачем в
лютому 2010 року, тобто в межах
встановленого строку, до сплину 1095 дня.

Підпункт 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 вищевказаного
Закону визначає, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Закон України «Про податок на додану
вартість», а саме пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
визначає єдину підставу, коли не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг) коли ці
суми не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, позивач мав право на
декларування податкового кредиту в
тому місяці, коли виникла подія, яка дає
право на податковий кредит - або сплата
постачальнику, або отримання
податкової накладної, яка свідчить про
придбання товарів (робіт, послуг). У
зв'язку з фактичною відсутністю
податкових накладних в періоді
виникнення податкового кредиту з
податку на додану вартість та
надходженням їх після декларування
такого податкового кредиту з податку
на додану вартість, позивач
правомірно скористався правом,
передбаченим п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», а саме
подало уточнюючий розрахунок.

Згідно зі ст. 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Виходячи з вищевикладеного, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій про
відмову у позові і постановлення
нового рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього
підприємства «Одеський облавтодор»
Відкритого акціонерного товариства
«Державної акціонерної компанії
«Автомобільні дороги України»
задовольнити.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14.12.2010 та
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.12.2011
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги Дочірнього підприємства
«Одеський облавтодор» Відкритого
акціонерного товариства «Державної
акціонерної компанії «Автомобільні
дороги України» задовольнити. Визнати
протиправним податкове
повідомлення-рішення від 05.03.2010
№000014151/0.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)І.В.
Приходько