Справа № 0312/2118/2012
Суддя: Василюк А. В.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа
Провадження 2-а/165/37/14
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської
області в складі:

головуючого судді
Василюка А.В.,

при секретарі
Навроцькій М.Р.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представників відповідача
Попової Л.С., Кантора Т.М.,

Древінської Н.В., Шуліги І.Й,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Нововолинську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до міського голови м.
Нововолинська Сапожнікова Віктора
Борисовича про визнання протиправної
бездіяльності міського голови м.
Нововолинська щодо ненадання
обгрунтованої відповіді на звернення
та зобов'язання розглянути вищевказані
звернення і вчинити дії щодо розгляду
земельного спору по суті, - суд,

встановив:

07 серпня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з адміністративним позовом до
міського голови м. Нововолинська
Сапожнікова В.Б. про визнання
протиправної бездіяльності міського
голови м. Нововолинська щодо ненадання
обґрунтованої відповіді на звернення
та зобов'язання розглянути вищевказані
звернення і вчинити дії щодо розгляду
земельного спору по суті.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09
квітня 2014 року вона звернулася до
керівника органу місцевого
самоврядування з приводу реагування на
дії її сусіда ОСОБА_8, який всупереч
санітарним і будівельним нормам на
своїй земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_1 викопав вигрібні ями з яких, на
її думку, в її підвал та у будинок
просочуються рідкі побутові відходи.
Проте, вищевказані органи влади лише
формально підійшли до вирішення
вищевказаної проблеми, а саме
надіслали відповідь-відписку, в якій
порекомендували звернутися їй до інших
органів влади або до суду. Востаннє,
звертаючись з аналогічною вимогою 05
червня 2012 року вона знову отримала
відповідь, в якій від імені міського
голови перший його заступник
порекомендував вирішувати даний спір у
суді. Оскільки спірні питання щодо
місць розташування вигребів на
території присадибної ділянки
розглядаються у порядку вирішення
земельних спорів, а відповідно до ч.3
ст.158 Земельного Кодексу України саме
органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо додержання
громадянами правил добросусідства,
вважає, що міський голова, як посадова
особа не виконав всіх необхідних дій
для вирішення вищевказаного
земельного спору, чим порушив її права.
З цих підстав просить визнати
протиправною бездіяльність міського
голови м. Нововолинська щодо ненадання
їй обґрунтованої відповіді на її
звернення та зобов'язати міського
голову м. Нововолинська вчинити дії
щодо розгляду земельного спору по суті
на предмет дотримання правил
добросусідства та стягнути з
відповідача судові витрати у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримала з підстав наведених у
ньому, просила його задоволити.
Зазначила, що її звернення до міського
голови залишилися поза увагою
останнього, який зобов'язаний був
встановити чи зі сторони її сусіда були
порушені правила добросусідства та
прийняти відповідне рішення.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позов підтримав,
зазначив, що між його довірителем та її
сусідом виник земельний спір, який в
порядку ст.159 ЗК України зобов'язаний
розглянути орган місцевого
самоврядування. Вважає, що міський
голова, який очолює виконавчий комітет
Нововолинської міської ради не надав
обґрунтованої відповіді на звернення
ОСОБА_1 щодо вирішення її земельного
спору. Таким чином, не вирішивши спору
ОСОБА_1 по суті та пропонуючи останній
звернутися до суду відповідач порушив
право позивача на захист її прав та
свобод.

Відповідач міський голова м.
Нововолинська Сапожніков В.Б. у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Представник відповідача Попова Л.С. у
судовому засіданні позов не визнала,
зазначила, що звернення позивача до
міського голови були розглянуті у
встановленому законом порядку. Відразу
після звернення позивача відповідач
звернувся до начальника інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Волинській області та
санепідемстанцію для подальшої
перевірки цієї заяви і за результатами
отриманих відповідей позивачу було
направлено повідомлення з
рекомендацією звернутися до суду. Крім
того, протягом 4 років проживання
ОСОБА_1 з її сусідом жодних претензій
від неї до міської ради не надходило,
межі земельних ділянок між ними були
погоджені і земельна ділянка позивачем
була приватизована. Вважає, що остання
не надала жодного документального
підтвердження того, що сусідом було
порушено правила добросусідства, а
відтак, згідно ЗК України обов'язок
співпраці покладається на власників
земельних ділянок або
землекористувачів. При недосягненні
згоди між власниками сусідніх
земельних ділянок щодо усунення
шкідливого впливу діяльності власника
однієї земельної ділянки, власник
останньої вправі звернутися до суду, а
тому спір, який виник між ОСОБА_1 та її
сусідом має розглядатися в порядку
цивільного, а не адміністративного
судочинства. Крім того вважає, що
позивач пропустив строк звернення до
суду, визначений в ст.99 КАС України.

Представник відповідача Древінська
Н.В. у судовому засіданні позов не
визнала, зазначила, що вигрібна яма, яка
знаходиться на належній ОСОБА_8
земельній ділянці була побудована в 70-
х роках і на той час жодних
нормативно-правових документів для її
влаштування не передбачалось, лише в 2011
році були встановлені певні вимоги та
документи, які дають правові підстави
використовувати таку споруду. Крім
того, останньому неодноразово
виносилися приписи, стосовно того, що
він використовує вигріб без правових
підстав, а саме без наявності проекту
та погодження.

Представник відповідача Кантор Т.М. у
судовому засіданні позов не визнав,
зазначив, що правових підстав
задоволювати позов немає. Вигріб, що
знаходиться на належній ОСОБА_8
земельній ділянці, яка в свою чергу
межує з земельною ділянкою ОСОБА_1 є
господарською спорудою, а тому саме
власник присадибної ділянки з
додержанням правил добросусідства
визначає місце його розміщення. При
цьому законодавцем чітко не визначено
правил добросусідства, а тому підстави
для вирішення вищевказаного спору у
органів місцевого самоврядування
відсутні.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, представників
відповідача, дослідивши матеріали
справи в їх сукупності, суд прийшов до
висновку що у задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

У судовому засіданні встановлено, що
позивачу ОСОБА_1 рішенням
Нововолинської міської ради
Волинської області від 25 вересня 2009
року передано у безоплатно у приватну
власність земельну ділянку для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд площею 0,0296 га
АДРЕСА_2 (а.с.59).

Вищевказана земельна ділянка належна
ОСОБА_1, суміжна з земельною ділянкою
належною ОСОБА_8, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що не заперечувалось
у судовому засіданні сторонами.

У відповідності до ст.33 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
(далі Закон) органом місцевого
самоврядування до відання якого
належить вирішення земельних спорів є
виконавчі комітети міських рад.
Відповідно до ч.3 ст.12 цього закону
міський голова очолює виконавчий
комітет відповідної міської ради,
головує на її засіданнях, а у
відповідності до ч.4 ст.42 даного Закону
організовує роботу та здійснює
керівництво ради та її виконавчого
комітету. Крім того, відповідно до ст.42
Закону міський голова забезпечує
здійснення у межах наданих законом
додержання Конституції та законів
України, виконання актів Президента
України та відповідних органів
виконавчої влади та забезпечує на
відповідній території додержання
законодавства.

З копії заяви-звернення від 09 квітня 2012
року (а.с.8) вбачається, що ОСОБА_1
зверталася до голови Нововолинської
міської ради з приводу на її думку
порушення її сусідом ОСОБА_8
будівельних та санітарних норм при
використанні ним вигрібу, розміщеного
поблизу будинку позивача.

Копією листа начальника відділу
будівництва, комунального
господарства і газифікації
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради від 26 квітня 2012 року (а.с.61)
підтверджується, що на адресу позивача
було направлено відповідь на її
звернення.

Аналогічну відповідь позивачу було
направлено в.о. начальника
муніципальної міліції Нововолинської
міської ради 07 травня 2012 року (а.с.62).

З заяви від 05 червня 2012 року вбачається,
що позивач ОСОБА_1 повідомила позивача,
що відповідь своє звернення не
отримала (а.с.7).

Першим заступником міського голови
ОСОБА_9 05 липня 2012 року позивачу було
направлено відповідь на її звернення
від 05 червня 2012 року (а.с.63).

Крім того, генеральним директором ЖКО
Нововолинської міської ради 22 червня
2012 року було додатково на адресу
позивача направлено
відповідь-роз'яснення по суті
порушеного нею питання (а.с.65).

Як встановлено у судовому засіданні із
пояснень сторін та досліджених
доказів, з метою вирішення заяви
позивача міський голова в силу своїх
повноважень визначених ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" давав
доручення ЖКО Нововолинської міської
ради, відділу будівництва комунального
господарства та газифікації
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради, які в свою чергу
звертались з пропозицією провести
перевірку законності влаштування
вигрібних ям за адресами: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 до Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області, відділу
муніципальної поліції Нововолинської
міської ради, державного санітарного
лікаря м. Нововолинська (а.с.62-63,65-66).

Суд, аналізуючи вищезазначені докази,
приходить до висновку, що відповідачем
в міру наданих йому повноважень у
строки визначені Законом України "Про
звернення громадян" було направлено
позивачу обґрунтовані відповіді на її
неодноразові звернення.

Відповідно до ст.103 ЗК України власники
та землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані не
використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ст.158 ЗК України земельні
спори вирішуються судами, органами
місцевого самоврядування та
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

Відповідно до ст.159 ЗК України земельні
спори розглядаються центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері земельних
відносин, та органами місцевого
самоврядування на підставі заяви
однієї із сторін у тижневий строк з дня
подання заяви.

Суд аналізуючи вищезазначені норми
закону та ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" приходить до
висновку, що для регулювання
сусідських відносин важливе значення
мають положення ст.13 ЦК України.
Особливості деяких видів використання
земельних ділянок з огляду на можливий
негативний вплив визначені нормативно,
а саме ДБН. Норми ст.158 ЗК України, які
дозволяють вирішувати земельні спори
іншим органам, крім суду є
декларативними і не мають практичного
застосування. Практично всі спори,
вирішення яких віднесено до
компетенції органів місцевого
самоврядування підпадають під
категорію спорів, вирішення яких ч.2
цієї ж статті віднесено виключно до
компетенції суду. Повноваження з
вирішення земельних спорів зокрема
міськими радами ЗК України не
конкретизуються та є декларативними.
Іншими словами, будь-яке рішення органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів, прийняте відповідно до ч.2
ст.158 ЗК України, не є остаточним. У разі
незгоди однієї сторони із зазначеним
рішенням або його частиною, вона має
право звернутися до суду (з вимогою
вирішення земельного спору по суті).
При цьому, саме в порядку цивільного
судочинства розглядаються справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин
(ст.15 ЦПК України). Навіть при наявності
можливостей звернутись за вирішенням
спору до органу місцевого
самоврядування чи органу виконавчої
влади, особа не може бути обмежена у
своєму праві звертатись безпосередньо
до суду. Вирішення земельного спору
органами виконавчої влади з питань
земельних ресурсів та органами
місцевого самоврядування не
забезпечує дієвого захисту земельних
прав. Оскільки у будь-якому випадку
таке рішення не є виконавчими
документами згідно ч.2 ст.17 Закону
України "Про виконавче провадження", а
тому забезпечити його примусове
виконання неможливо. Тобто, в даному
випадку, дотримання чи недотримання
відповідачем встановленої
законодавством процедури прийняття
рішення не має принципового значення.

Зважаючи на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що даний спір
має розглядатися в порядку позовного
провадження. Таким чином, позивач,
обираючи спосіб захисту своїх
порушених прав, невірно трактуючи
норми процесуального права помилково
звернувся до суду в порядку
адміністративного судочинства.

Крім того, позивачем та її
представником не надано суду жодного
доказу про порушення прав позивача з
боку міського голови, як керівника
Нововолинської міської ради та її
виконавчого комітету. Твердження
позивача про необґрунтованість
відповіді на її звернення на думку суду
є її суб'єктивною думкою останньої та
не ґрунтуються на жодному доказі,
оскільки відповідь ОСОБА_1 на її
звернення була надана, про що вона й
сама зазначила в позові та не
заперечувала в судовому засіданні.

У зв'язку з вищевикладеним, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позову ОСОБА_1 до міського голови м.
Нововолинська Сапожнікова В.Б. про
визнання протиправної бездіяльності
міського голови м. Нововолинська щодо
ненадання обґрунтованої відповіді на
звернення до нього від 10 травня 2012 року
та 05 червня 2012 року та зобов'язання
розглянути вищевказані звернення і
вчинити дії щодо розгляду земельного
спору по суті на предмет дотримання
ОСОБА_8 правил добросусідства при
використанні ним вигрібних ям, що
розташовані на його подвір'ї слід
відмовити повністю.

Оскільки позивачу ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову, суд
залишає за нею сплачений судовий збір в
сумі 33,20 грн.

Керуючись ст.10, ст.11, ст.159, ст.160,
ст.162, ст.163 КАС України, на підставі
Земельного Кодексу України, Закону
України "Про місцеве самоврядування", -
суд,

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до міського голови м.
Нововолинська Сапожнікова Віктора
Борисовича про визнання протиправної
бездіяльності міського голови м.
Нововолинська щодо ненадання
обґрунтованої відповіді на звернення
до нього від 10 травня 2012 року та 05
червня 2012 року та зобов'язання
розглянути вищевказані звернення і
вчинити дії щодо розгляду земельного
спору по суті на предмет дотримання
ОСОБА_8 правил добросусідства при
використанні ним вигрібних ям, що
розташовані на його подвір'ї відмовити.

Судові витрати залишити за
позивачем.

Постанову можна оскаржити до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Нововолинський міський суд протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови.

Якщо постанову було постановлено із
застосуванням ч.3 ст.160 КАС України, а
також у разі прийняття постанови у
письмовому провадженні або без виклику
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає до
суду апеляційної інстанції.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя
А.В. Василюк