Справа № 816/5405/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" липня 2014 р. м. Київ
К/800/25487/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього
А.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити дії, стягнення
коштів, скасування наказів та
поновлення на роботі,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Полтавській
області про визнання неправомірними
дій та зобов'язання вчинити дії,
стягнення коштів, скасування наказів
та поновлення на роботі.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2014
року постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року скасовано. Прийнято нову
постанову, якою позов ОСОБА_2
задоволено частково. Скасовано наказ
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області № 63/к
від 30 серпня 2013 року «Про звільнення
ОСОБА_2». Поновлено ОСОБА_2 на посаді
головного спеціаліста із запобігання
корупції Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області.
Стягнуто з Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
на користь ОСОБА_2 середньомісячну
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в розмірі 12 822,50 грн. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_3 компенсацію витрат на правову
допомогу в розмірі 5000 грн. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Інспекція з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області
подала касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 квітня 2014 року скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Перевіривши наведені доводи в
касаційних скаргах, рішення судів щодо
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що з червня 2012 року ОСОБА_2
проходив службу в Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Полтавській
області на посаді головного
спеціаліста із запобігання корупції.

На підставі наказу від 19 липня 2013 року
№53-/1/К "Про проведення службового
розслідування" в період з 19 липня 2013
року по 22 липня 2013 року відповідачем
відносно ОСОБА_2, було проведено
службове розслідування та встановлено
факти порушення ним статті 5 Закону
України "Про державну службу" й Правил
внутрішнього трудового розпорядку,
систематичне невиконання службових
обов'язків. Позивач надати письмові
пояснення та поставити підпис про
ознайомлення з актом службового
розслідування відмовився.

Згідно наказу Інспекції з прав
споживачів у Полтавській області №
54/1/К від 22 липня 2013 року до позивача
застосовано заходи дисциплінарного
стягнення у вигляді догани та того ж
дня його ознайомлено із даним наказом,
проте, від підпису про ознайомлення
ОСОБА_2 відмовився, про що комісією із
службового розслідування та в.о.
начальника Інспекції складено акт від
22 липня 2013 року.

30 серпня 2013 року працівниками
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області
запропоновано позивачеві надати
пояснення щодо фактів систематичних
порушень функціональних обов'язків,
відмови від виконання розпоряджень
керівника інспекції, спрямованих на
упередження корупційних порушень
працівниками інспекції, про що
неодноразово визначалось у протоколах
виробних нарад та розпорядженнях по
інспекції. Позивач від надання
пояснень щодо зазначених питань
відмовився, про що правниками
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області
складений відповідний акт від 30 серпня
2013 року.

Наказом Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
№ 63/к від 30 серпня 2013 року головного
спеціаліста із запобігання корупції
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області
ОСОБА_2 за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим колективом за
правилом внутрішнього трудового
розпорядку було звільнено за пунктом 3
статті 40 Кодексу законів про працю
України. Підставою для звільнення
ОСОБА_2 з займаної посади слугувало
ігнорування позивачем вимог керівника
Інспекції щодо організації
профілактичні з заходів по
призупиненню корупційних проявів з
боку фахівців відділу ринкового
нагляду Інспекції та пряма відмова
вимоги керівника Інспекції зайняти
робоче місце в кабінеті держслужбовців
відділу ринкового нагляду, в якому
відбулися порушення Закону України
«Про корупцію», відмова підписання
наказу про участь у проведенні
перевірок, відмова реагувати на
зауваження керівника інспекції, грубе
порушення Закону України «Про державну
службу» в частині ділової етики -
прояви неповаги до колег у вигляді
відмови вітатись, спілкуватись у
виробничих справах, пряме невиконання
своїх посадових та функціональних
обов'язків, що призвело до арешту двох
працівників відділу ринкового нагляду
Інспекції: головних спеціалістів
відділу ринкового нагляду ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 пред'явленням обвинувачення у
корупційних діях.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
про передчасність та неправомірність
винесення оскаржуваного позивачем
наказу про звільнення з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 139 Кодексу законів
про працю України, працівники
зобов'язані працювати чесно і сумлінно,
своєчасно і точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Вимогами статті 141 цього Кодексу
передбачено, що власник або
уповноважений ним орган повинен
правильно організувати працю
працівників, створювати умови для
зростання продуктивності праці,
забезпечувати трудову і виробничу
дисципліну, неухильно додержуватись
законодавства про працю і правил
охорони праці, уважно ставитися до
потреб і запитів працівників,
поліпшувати умови їх праці та побуту.

Оскаржуваний наказ Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Полтавській
області № 63/к від 30 серпня 2013 року не
містить у собі посилання на конкретні
факти порушення ОСОБА_2 своїх службових
обов'язків, визначених посадовою
Інструкцією головного спеціаліста із
запобігання корупції або порушення
законодавства, із змісту наказу не
вбачається, які саме службові обов'язки
не виконав позивач.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
40 Кодексу законів про працю України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Частиною 3 статтею 149 Кодексу законів
про працю України встановлено, що до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Такими, що системно порушуюють трудову
дисципліну визнаються працівники, які
мали дисциплінарне стягнення чи
громадське стягнення за порушення
трудової дисципліни і порушили її
знову протягом року з дня застосування
стягнення за перше порушення.

Виходячи з цього, при звільненні
працівника з підстав, передбачених
даною нормою закону, організація
повинна навести конкретні факти
допущеного ним невиконання обов'язків,
зазначити, коли саме вони мали місце,
які проступки вчинив працівник після
застосування до нього стягнення та
коли.

При оскарженні до суду наказу про
звільнення за пунктом 3 частини 1 статті
40 Кодексу законів про працю України,
суд зобов'язаний перевірити всі накази
про накладення дисциплінарного
стягнення, які ввійшли в систему для
звільнення, незалежно від того, чи
оскаржувався кожен наказ окремо в
установлений законом строк; у даному
випадку головним є те, чи оспорюються
ці накази позивачем при оскарженні і
самого звільнення.

Таким чином законодавством
передбачено, що підставою звільнення
може бути лише безпосереднє порушення
трудової дисципліни чи невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором, або правилами
внутрішнього трудового розпорядку, за
наявності застосованого й такого, що не
втратив юридичної сили за давністю або
не знятого заходу дисциплінарного чи
громадського стягнення, а не фактична
наявність сукупності застосованих
заходів дисциплінарного стягнення.

У даному випадку при застосуванні
такого крайнього заходу як звільнення
відповідач обмежився загальним
посиланням на систематичне
невиконання позивачем своїх
обов'язків, не врахував положень статті
149 Кодексу законів про працю України,
відповідно до якої при обранні виду
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
врахувати ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяну ним шкоду, а
також обставини за яких вчинено
проступок.

Таким чином, із врахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача щодо скасування
оскаржуваного наказу та поновлення на
роботі обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Крім того, необхідно зазначити, що
відповідно до наказу №77-к від 07 березня
2013 року ОСОБА_2 було оголошено Подяку за
досягнення у професійній діяльності,
багаторічну плідну працю, особистий
внесок у забезпеченні реалізації
державної політики у сфері захисту
справ споживачів та підвищення якості
і конкурентоспроможності вітчизняної
продукції.

Відповідно до частини 2 статті 235
Кодексу законі про працю України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_2 середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Також, колегія суддів вважає
правомірним задоволення вимог
позивача про стягнення на його користь
витрат на правову допомогу з таких
підстав.

Згідно частин 1, 3 статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать: 1) витрати
на правову допомогу; 2) витрати сторін
та їхніх представників, що пов'язані із
прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані
із залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз; 4) витрати, пов'язані з
проведенням огляду доказів на місці та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 90
Кодексу адміністративного судочинства
України витрати, пов'язані з оплатою
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, які надають правову
допомогу за договором, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги, передбачених
законом.

З аналізу наведеної правової норми
вбачається, що належним підтвердженням
витрат пов'язаних з оплатою правової
допомоги є договір про надання
правової допомоги та документ, який
свідчить про оплату послуг,
оформленого у встановленому законом
порядку (квитанція, платіжні доручення
тощо).

Судами встановлено, що 04 вересня 2013
року між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_6
укладений договір про надання
юридичних (адвокатських) послуг,
відповідно з яким гонорар адвоката
становить 5000 грн. Оплата даного
гонорару підтверджується квитанцією
до прибуткового касового ордера № 24
від 04 вересня 2013 року.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове
рішення,іншою стороною,а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень,не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді,що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Також, колегія судів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
про правомірність відмови в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення на користь позивача
моральної шкоди, оскільки останній не
надав суду належних обґрунтувань та
доказів спричинення йому моральної
шкоди відповідачем, а лише вказав її
розмір.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку, що судом апеляційної
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального та
процесуального права. Оскаржуване
судове рішення є законним та
обґрунтованим, а тому підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Полтавській
області залишити без задоволення, а
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити дії, стягнення
коштів, скасування наказів, поновлення
на роботі - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній