Справа № 815/1574/14
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1574/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді:
Білостоцького О.В.

При секретарі:
Солдатовій О.С.

За участю сторін:

Позивача:
ОСОБА_1

Представника позивача:
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Печерського
районного суду м.Києва, судді
Печерського районного суду м.Києва
Батрин О.В. про визнання незаконними
дій та бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Печерського районного суду м.Києва,
судді Печерського районного суду
м.Києва Батрин О.В., в якому позивач
просить: визнати незаконними дії судді
Печерського районного суду м.Києва
Батрин О.В. щодо надання позивачу
повідомлення в листі № 2-4666/11 від 27.02.2014
року, оскільки вона обмежує право
доступності правосуддя і являється
такою, що суперечить Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» і процесуальному
законодавству; визнати незаконною
бездіяльність Печерського районного
суду м.Києва, оскільки одержана заява
про повторний розгляд справи №2-4667/11
залишається не призначеною до судового
розгляду та порушує права та законні
інтереси позивача; зобов'язати
Печерський районний суд м.Києва
вчинити дії по розгляду і вирішенню
заяви позивача від 17.02.2014 року про
повторний розгляд справи № 2-4667/11
відповідно до Конституції України,
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» і
цивільно-процесуального
законодавства.

Позивач та її представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги у
повному обсязі та просили їх
задовольнити. В обґрунтування позовних
вимог зазначили, що у зв'язку з
невиконанням рішення апеляційного
суду Одеської області від 02.10.2007 року
про стягнення на користь ОСОБА_1 коштів
з державного бюджету у розмірі 9 972,00
грн., вона 03.05.2011 року в якості позивача
звернулась до Печерського районного
суду м.Києва в порядку цивільного
судочинства із позовом до відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
Державного казначейства України про
відшкодування їй моральної та
матеріальної шкоди, завданої
неправомірними діями державного
виконавця Державної виконавчої служби
України. Рішенням Печерського
районного суду м.Києва від 15.11.2011 року у
цивільній справі №2-4667/11, ухваленого
суддею Батрин О.В., було стягнуто з
Державного бюджету на користь позивача
моральну шкоду у розмірі 500,00 грн., у
відшкодуванні матеріальної шкоди -
відмовлено. В подальшому зазначене
судове рішення було предметом
перегляду судами апеляційної та
касаційної інстанції, в результаті
чого ОСОБА_3 було відмовлено у
задоволенні її позовних вимог,
заявлених в межах цивільної справи №
2-4667/11, у повному обсязі. Після цього,
позивач звернулась до Європейського
суду з прав людини зі скаргою на
тривале невиконання судового рішення,
ухваленого на її користь та
відсутність ефективних національних
засобів юридичного захисту її прав.
Європейським судом з прав людини 20.06.2013
року було винесено рішення у справі
«Писарський та інші проти України»,
згідно якого ОСОБА_1 було визнано
постраждалою від порушення,
пов'язаного з надмірно тривалим
невиконанням рішення апеляційного
суду Одеської області від 02.10.2007 року,
на підставі п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ст.1 Протоколу №1 до Конвенції.
Виходячи із положень ст. 10 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини», якою передбачено,
що з метою забезпечення відновлення
порушених прав стягувача, крім виплати
відшкодування, вживаються додаткові
заходи індивідуального характеру,
зокрема, відновлення попереднього
юридичного стану, який стягувач мав до
порушення Конвенції про захист прав
людини та основних свобод і протоколів
до неї, ОСОБА_1 звернулась 17.02.2014 року
звернулась до Печерського районного
суду м.Києва із заявою про повторний
розгляд цивільної справи №2-4667/11 та
ухвалення нового рішення з урахуванням
практики Європейського суду з прав
людини. Разом з тим, позивач отримала
від судді Печерського районного суду
м.Києва Батрин О.В. лист № 2-4666/11 від
27.02.2014 року, у якому було зазначено, що
її справа не підлягає повторному
розгляду в порядку цивільного
судочинства. Позивач вважає, що суддею
Печерського районного суду м.Києва
Батрин О.В. через відмову у повторному
розгляді цивільної справи за її
позовом без винесення процесуального
документу (ухвали) було порушено її
право на здійснення правосуддя та на
подальше оскарження відповідного
рішення до апеляційної інстанції.
Протиправність бездіяльності
Печерського районного суду м.Києва, на
думку позивача, полягає у тому, що до
цих пір не забезпечено розгляд її заяви
про повторний розгляд цивільної справи
№ 2-4667/11 та справу не розглянуто
відповідно до вимог
цивільно-процесуального
законодавства, чим порушено її право на
судовий захист, гарантоване ст. 55
Конституції України.

Відповідач - суддя Печерського
районного суду м.Києва Батрин О.В. - до
суду не з'явилась, надіслала письмове
клопотання про розгляд справи без її
участі.

Представник Печерського районного
суду м.Києва до суду не з`явився,
відповідач про дату, час та місце
слухання справи був повідомлений
належним чином та своєчасно, а тому на
підставі положень статті 128 КАС
України, справа слухалась за
відсутності його представника за
наявними в справі доказами.

Судом під час офіційного з'ясування
обставин у справі встановлено
наступне:

Рішенням апеляційного суду Одеської
області 02.10.2007 року було стягнуто на
користь ОСОБА_1 з Державного бюджету
України кошти у розмірі 9 972,00 грн.

У зв'язку з тривалим невиконанням
відділом примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
зазначеного судового рішення, 03.05.2011
року ОСОБА_1 звернулась до Печерського
районного суду м. Києва із цивільним
позовом до відділу примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України,
Державного казначейства України про
відшкодування їй 6 591,82 грн.
матеріальної шкоди (інфляційні витрати
за невиконання судового рішення) та 5
000,00 грн. моральної шкоди, завданої
неправомірними діями органу державної
виконавчої служби України.

Рішенням Печерського районного суду
м.Києва від 15.11.2011 року у справі №2-4667/11,
ухваленого суддею Батрин О.В., позовні
вимоги ОСОБА_1 було задоволено
частково, а саме: стягнуто на її користь
з Державної казначейської служби
України 500,00 грн. у відшкодування
моральної шкоди, в задоволенні решти
позовних вимог відмовлено (а.с. 77-78).

Рішенням апеляційного суду м.Києва від
22.02.2012 року було скасовано рішення
Печерського районного суду м.Києва від
15.11.2011 року у справі №2-4667/11 в частині
відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди
та позивачу відмовлено у задоволенні
зазначених позовних вимог, в іншій
частині рішення Печерського районного
суду м.Києва від 15.11.2011 року було
залишено без змін. Зазначене судове
рішення набрало законної сили 22.02.2012
року (а.с. 75-76).

Не погодившись із вищезазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулась
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ із касаційною
скаргою на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 15.11.2011 року
та апеляційного суду м.Києва від 22.02.2012
року у цивільній справі №2-4667/11 (а.с. 73-74),
за результатами розгляду якої ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 09.04.2012 року було відмовлено у
відкритті касаційного провадження (а.с.
72).

Після цього позивач звернулась до
Європейського суду з прав людини зі
скаргою на тривале невиконання
судового рішення, ухваленого на її
користь та відсутність ефективних
національних засобів юридичного
захисту її прав, яким 20.06.2013 року було
винесено рішення у справі «Писарський
та інші проти України», згідно якого
ОСОБА_1 було визнано постраждалою від
порушення, пов'язаного з надмірно
тривалим невиконанням рішення
апеляційного суду Одеської області від
02.10.2007 року, за п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, ст. 1 Першого
Протоколу до Конвенції та зобов'язано
державу-відповідача протягом трьох
місяців виконати рішення суду, що
ухвалене на корись заявника, яке
залишається невиконаним та сплатити 2000
євро в якості відшкодування
матеріальної та моральної шкоди (а.с. 37).

Листом від 09.07.2013 року № 5154-0-32-13-12.01/6034
виконуючого обов'язки Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини
ОСОБА_1 було повідомлено про
необхідність подання до Державної
виконавчої служби України документів,
необхідних для виконання рішення
Європейського суду з прав людини та
виплати присуджених ним коштів. Крім
того, у листі роз'яснено, що ст. 10 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» передбачено, що
здійснюється з метою відновлення
настільки, наскільки це можливо,
попереднього юридичного стану, який
заявник мав до Порушення Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод. Також позивачу роз'яснено, що
питання, чи підлягає та чи інша справа
перегляду, вирішується виключно судом
в порядку, встановленому чинним
законодавством (а.с. 40).

17.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Печерського районного суду м.Києва із
заявою про повторний розгляд цивільної
справи №2-4667/11 та ухвалення нового
рішення, з урахуванням практики
Європейського суду з прав людини (а.с.
24).

Листом судді Печерського районного
суду м. Києва Батрин О.В. від 27.02.2014 року
ОСОБА_1 було повідомлено, що чинним
цивільно-процесуальним законодавством
не передбачено здійснення повторного
розгляду справи, у зв'язку з чим, заява
від 17.02.2014 року не може бути задоволена
(а.с. 28).

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відносини, що виникають у зв'язку з
обов'язком держави виконати рішення
Європейського суду з прав людини у
справах проти України; з необхідністю
усунення причин порушення Україною
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод і протоколів до
неї; з впровадженням в українське
судочинство та адміністративну
практику європейських стандартів прав
людини; зі створенням передумов для
зменшення числа заяв до Європейського
суду з прав людини проти України
регулюються Законом України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV (далі
Закон України № 3477-IV).

Статтею 10 зазначеного Закону
передбачено, що з метою забезпечення
відновлення порушених прав Стягувача,
крім виплати відшкодування, вживаються
додаткові заходи індивідуального
характеру.

Додатковими заходами індивідуального
характеру є:

а) відновлення настільки, наскільки це
можливо, попереднього юридичного
стану, який Стягувач мав до порушення
Конвенції (restitutio in integrum);

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відновлення попереднього юридичного
стану Стягувача здійснюється, зокрема,
шляхом, повторного розгляду справи
судом, включаючи відновлення
провадження у справі або повторного
розгляду справи адміністративним
органом.

Як було встановлено судом під час
судового розгляду справи за
результатами розгляду судами України
(Печерським районним судом м.Києва,
апеляційним судом м.Києва, Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ) цивільної справи № 2-4667/11 за
позовом ОСОБА_1 до відділу примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України,
Державного казначейства України про
відшкодування 6 591,82 грн. матеріальної
шкоди (інфляційні витрати за
невиконання судового рішення) та 5 000,00
грн. моральної шкоди, завданої
неправомірними діями органом
державної виконавчої служби України у
вигляді тривалого невиконання рішення
апеляційного суду Одеської області від
02.10.2007 року, позивачу було відмовлено у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі. При цьому, рішенням
Європейського суду з прав людини від
20.06.2013 року ОСОБА_1 було визнано
постраждалою від порушення Україною п.1
ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, ст. 1
Першого Протоколу до Конвенції,
пов'язаного з надмірно тривалим
невиконанням рішення апеляційного
суду Одеської області від 02.10.2007 року та
відсутністю ефективних національних
засобів юридичного захисту її прав.

Позивач та його представник з цього
приводу у судовому засіданні пояснили,
що оскільки Європейським судом з прав
людини фактично було визнано порушення
прав ОСОБА_1, зокрема, щодо належного
юридичного захисту порушеного
державою права на виконання рішення
апеляційного суду Одеської області від
02.10.2007 року (у національних судах
України, якими розглядалась цивільна
справа № 2-4667/11 з відповідних підстав),
тому, відповідно до вимог ст. 10 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» права позивача
повинні бути відновлені шляхом
повторного розгляду зазначеної
цивільної справи Печерським районним
судом м. Києва, з урахуванням наявності
висновку Європейського суду.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Судове рішення
проголошується публічно, але преса і
публіка можуть бути не допущені в зал
засідань протягом усього судового
розгляду або його частини в інтересах
моралі, громадського порядку чи
національної безпеки в демократичному
суспільстві, якщо того вимагають
інтереси неповнолітніх або захист
приватного життя сторін, або - тією
мірою, що визнана судом суворо
необхідною, - коли за особливих
обставин публічність розгляду може
зашкодити інтересам правосуддя.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод кожен,
чиї права та свободи, визнані в цій
Конвенції, було порушено, має право на
ефективний засіб юридичного захисту в
національному органі, навіть якщо таке
порушення було вчинене особами, які
здійснювали свої офіційні
повноваження.

Статтею 1 Першого Протоколу До
Конвенції визначено, що кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 355 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
ЦПК України) передбачено, що заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах з підстав встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнання Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом
може бути подана до Верховного Суду
України.

Згідно ч. 2 ст. 354 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень з підстав,
передбачених пунктом 2 частини першої
статті 355 цього Кодексу, може бути
подана особою, на користь якої
постановлено рішення міжнародною
судовою установою, юрисдикція якої
визнана Україною, коли стало відомо про
набуття цим рішенням статусу
остаточного.

Відповідно до ч. 2 ст. 356 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень з
підстав, передбачених пунктом 2 частини
першої статті 355 цього Кодексу, може
бути подана не пізніше одного місяця з
дня, коли особі, на користь якої
постановлено рішення міжнародною
судовою установою, юрисдикція якої
визнана Україною, стало відомо про
набуття цим рішенням статусу
остаточного.

Статтею 358 ЦПК України визначено, що
заява про перегляд судових рішень
подається до Верховного Суду України
через Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ. До заяви додаються:
копії заяви відповідно до кількості
осіб, які беруть участь у справі; копії
судових рішень, про перегляд яких
подано заяву; копія рішення
міжнародної судової установи,
юрисдикція якої визнана Україною, або
клопотання особи про витребування
копії такого рішення в органу,
відповідального за координацію
виконання рішень міжнародної судової
установи, якщо її немає у розпорядженні
особи, яка подала заяву, - у разі подання
заяви про перегляд судових рішень з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 355 цього Кодексу.
За подання і розгляд заяви на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 цього Кодексу, судовий збір не
сплачується.

Отже, вищенаведені норми
цивільно-процесуального законодавства
України свідчать про закріплення
чинним законодавством певного порядку
відновлення Україною прав особи,
порушених при вирішенні справи судом,
що встановлено рішенням міжнародної
судової установи, у тому числі і
Європейським судом з прав людини, а
саме: шляхом подання відповідної заяви
про перегляд цивільної справи до
Верховного Суду України, що
кореспондує праву особи, закріпленому
у ст. 10 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини».

З цих підстав суд вважає, що позивач,
звернувшись на підставі рішення
Європейського суду з прав людини від
20.06.2013 року у справі «Писарський та інші
проти України» із заявою про перегляд
цивільної справи № 2-4667/11 до
Печерського районного суду м.Києва,
обрала невірний спосіб захисту прав та
інтересів, порушення яких було
встановлено рішенням міжнародної
судової установи, оскільки порядок
звернення із відповідною заявою до
суду першої інстанції, яким в даному
випадку є Печерський районний суд
м.Києва, не передбачений
цивільно-процесуальним
законодавством, в порядку якого вона
зверталась до суду. З огляду на
викладене суд доходить висновку про
відсутність з боку відповідачів
порушення конституційного права
ОСОБА_1 на судовий захист шляхом
відмови суддею Печерського районного
суду м.Києва Батрин О.В. у повторному
розгляді цивільної справи №2-4667/11 без
винесення процесуального документу
(ухвали) та незабезпечення Печерським
районним судом м.Києва повторного
розгляду цивільної справи №2-4667/11 на
підставі заяви позивача від 17.02.2014 року.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
Печерського районного суду м.Києва,
судді Печерського районного суду
м.Києва Батрин О.В. задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 7-14, 122, 158-163, 186, 254 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Печерського районного
суду м.Києва, судді Печерського
районного суду м.Києва Батрин О.В. про
визнання незаконними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Одеський окружний адміністративний
суд апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня її
проголошення, а у разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС
України - з дня отримання копії
постанови. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги на постанову, встановленого
статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу
не було подано.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний суддею 08 липня 2014 року.

Суддядпис/
Білостоцький О.В.