Справа № 810/1623/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/1623/14
1-й інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

03 липня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Шурка О.І.,

суддів
Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.,

при секретарі
Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, без фіксування його за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41
КАС України, апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів Київської
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 11
квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Захист»
до Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів Київської
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2014
року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є на його
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, податковим органом роведено
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «АЙСІПІ» та ТОВ «Даніус» за період
з 01.07.2012 року по 30.09.2012 року, за
результатами якої складено Акт від
19.07.2013 року № 940/220/31394403., яким
встановлено порушення позивачем п. 185.1
ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198,
п. 200.1 ст. 201, п. 201.6, 201.7 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем було занижено податок на
додану вартість у розмірі 9707,00 грн.

За результатами перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 06.08.2013 року №
/84, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 14560,50 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
податкового органу, позивач звернувся
із адміністративним позовом до суду, в
якому просив визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення.

В основу обґрунтування свого рішення
про задоволення позову, суд посилався
на те, що відповідачем не надано суду
належних та допустимих доказів того, що
фінансово-господарські операції між
позивачем та його контрагентом не були
спрямовані на настання реальних
наслідків фінансово-господарської
діяльності, а первинні документи,
складені позивачем та його
контрагентом у ході господарських
операцій, відповідають вимогами
чинного законодавства.

Колегія суддів вважає доводи апелянта
безпідставними та погоджується із
таким висновком суду першої інстанції,
з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Доказом того, що в структурі активів та
власному капіталі позивача та його
контрагента виникли зміни є наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.07.2012 року між позивачем та ТОВ
«АЙСІПІ» укладено договір
купівлі-продажу №356, відповідно до умов
якого продавець (ТОВ «АЙСІПІ») брав на
себе зобов'язання поставити позивачу
товар (спеціальне протипожежне
обладнання).

Позивач здійснив оплату за вказаним
договором у розмірі 39280,00 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи банківськими виписками та
платіжними дорученнями.

Крім того, 20.09.2012 року між позивачем та
ТОВ «Даніус» укладено договір
купівлі-продажу № 1/20/09, відповідно до
умов якого продавець (ТОВ «Даніус»)
брав на себе зобов'язання поставити
позивачу товар (спеціальне
протипожежне обладнання).

Позивач здійснив оплату за вказаним
договором у розмірі 18696,00 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи банківськими виписками та
платіжними дорученнями (кошти сплачені
на рахунок ТОВ «АЙСІПІ» відповідно до
Угоди про уступку права вимоги від
25.09.2012 № 25/09).

Поставка товарів ТОВ «АЙСІПІ», ТОВ
«Даніус» та оплата їх вартості
позивачем підтверджується
документально, господарські операції
належним чином відображено у
бухгалтерському і податковому обліку
позивача та у податковій звітності;
право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
підтверджується податковими
накладними, видатковими накладними,
платіжними дорученнями.

Господарські операції були фактично
здійсненими, оскільки спричинили
реальну зміну майнового стану платника
податку: ТОВ «Захист» понесло реальні
витрати на оплату поставлених ТОВ
«АЙСІПІ», ТОВ «Даніус» товарів. Рух
активів у процесі здійснення
господарської діяльності
підтверджується платіжними
дорученнями та податковими накладними.

Судом встановлено, що отримані від
контрагентів товари були використані
позивачем у власній господарській
діяльності, про що свідчать наявні в
матеріалах справи договори на монтаж
систем автоматичної пожежної
сигналізації, укладені між позивачем
та ТОВ «БНК Україна», ТОВ «Пісківський
завод скловиробів», ТОВ «Сокар Енерджі
Україна», та Акти списання
матеріальних цінностей.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України,
передбачено тільки один випадок не
включення до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг) - це не підтвердження таких сум
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що якщо платник податку на
додану вартість, придбав товари
(роботи, послуги) для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності, при цьому сплатив у складі
вартості цих товарів (робіт, послуг)
податок на додану вартість і це
підтверджується належним чином
оформленими податковими накладними,
він має право віднести сплачені ним
суми податку до складу податкового
кредиту.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до переконання, що суд першої
інстанції дав належну оцінку всім
обставинам справи та вірно застосував
законодавство, що регулює ці
правовідносини. Доводи апеляційної
скарги спростовуються встановленими
судом першої інстанції обставинами,
наявними в матеріалах справи доказами
та нормами права, зазначеними в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно
ст. 200 КАС України залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, з урахуванням того, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206
КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів Київської області -
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя
Шурко О.І.

Судді:
Кузьменко В. В.

Степанюк А.Г.