Справа № 495/4506/14-а
Суддя: Гайда-Герасименко О. Д.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/4506/14-а
ПОСТАНоВА

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 липня 2014 року Білгород-Дністровський
міськрайонний суд Одеської області в
складі:

головуючої - судді Гайда-Герасименко
О.Д.,

при секретарі - Завацькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Білгород-Дністровському справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області про визнання дій незаконними
та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про визнання дій
незаконними та зобовязання вчинити
певні дії.

В судове засідання позивач не зявився,
але надав заяву згідно якої позовні
вимоги підтримує в повному обсязі та
просив справу слухати в його
відсутність.

В судове засідання представник
відповідача не зявився, був
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не відомі, але надав
заперечення просив відмовити в
задоволенні позовних вимог, Згідно ч.1
ст.41 КАС України, суд під час судового
розгляду адміністративної справи
здійснює фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу. У разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмово
провадження). Фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що адміністративний позов
підлягає задоволенню по наступним
підставам.

В судовому засіданні встановлено, що з
07 квітня 1998 року та до теперішнього
часу позивач ОСОБА_1 проходив службу в
органах внутрішніх справ у званні
полковник міліції, його вислуга років в
календарному обчисленні складає 16
років 01 місяць 14 днів.

В 2010 році на підставі ордеру від 04.02.2010
року серії НФ №1080 позивач отримав
однокімнатну службову квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В 2014 році на розгляд житлово-побутової
комісії ГУМВС України в Одеській
області позивач надав документи щодо
зняття статусу службового житла.

Рішенням житлово-побутової комісії
ГУМВС від 30 квітня 2014 року позивачу
було відмовлено у задоволенні заяви
про зняття статусу службова з мотивів
різкої потреби у використанні
службового житлового фонду.

Надання документів по зняттю з
квартири статусу службової було
здійснено відповідно до Положення про
порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними особами
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ України
затвердженого наказом МВС України від
10.09.2004 року №1039.

Разом з тим, документи були перевірені
та погоджені всіма інстанціями, але
рішення житлово-побутової комісії
ГУМВС було прийнято без повного та
належного обґрунтування, а також без
зазначення норм права якими вони
керувались при ухваленні рішення, а
також без врахування соціальних
гарантій щодо забезпечення житловим
приміщенням, що підтверджується листом
від 12.05.2014 року №10/651, в якому
пояснюється, що відмова обґрунтована
виключно обставинами незрозумілої
потреби у службовому житлі, яке займає
позивач ОСОБА_1 та не позбавлений права
на нього.

Таким чином, житлово-побутова комісія
ГУМВС всупереч соціальним гарантіям та
зобов'язанням по забезпеченню житловим
приміщенням, позитивного рішення не
прийняла.

На цей час наказів Міністерства
внутрішніх справ України якими не
передбачено виключення жилих
приміщень з числа службового житла не
видавалось і такої вимоги не
висувалась до житлових комісії. Тобто
житлово-побутовою комісією ГУМВС без
наявності нормативно правового
підґрунтя прийнято рішення, яким
погіршено соціальний статус позивача
та незаконно обмежено його в
соціальних гарантіях.

Згідно чинного законодавства позивач
має право проживати в цій квартирі до
надання постійного житла, але статус
службового житла втратив сенс,
оскільки позивач у повному обсязі
набув права на житлове приміщення у
постійне користування.

На протязі 4 років проживаючи в цій
квартирі було вкладено багато
матеріальних засобів та коштів для
підтримання квартири в жилому стані та
поліпшенні умов проживання (проведено
ремонт, встановлено кондиціонер,
супутникову антену) розраховуючи, що
житло залишиться для постійного
проживання, на початку 2013 року
проведено утеплення стін та проведено
удосконалення внутрішньої
тепломережі.

Поряд з квартирою де проживає позивач,
розташована службова квартира і у
зв'язку з цим, позивач не може
скористатися своїм правом на
приватизацію у зв'язку з чим обмежений
в належному користуванні житловим
приміщенням яке займає на законних
підставах.

Також відповідно до ст.123 ЖК України,
порядок користування службовими
жилими приміщеннями встановлюється
законодавством Союзу PCP, цим Кодексом
та іншими актами законодавства
Української PCP. До користування
службовими жилими приміщеннями
застосовуються правила про договір
найму жилого приміщення, крім правил,
передбачених ст.ст.73-76, 79-83, 85, 90, ч.б ст.101,
ст.ст.103-106 цього Кодексу.

Крім того, житлово-побутова комісія
ГУМВС не врахувала положення ст.125 ЖК
України, відповідно до якої без надання
іншого жилого приміщення у випадках,
зазначених у статті 124 цього кодексу, не
може бути виселено осіб, які
пропрацювали на підприємстві, в
установі, організації, що надали їм
службове жиле приміщення не менше як на
10 років.

Тобто відмовляючи у знятті статусу
службова з займаної позивачем
службової квартири житлово-побутова
комісія ГУМВС не врахувала той факт, що
зайняте позивачем житлове приміщення
може бути здане позивачем лише за умови
надання іншого рівноцінного житлового
приміщення, яке відповідачем не надане
на даний час і ніяких пропозицій також
не надавалось. Отже відмова від зняття
статусу службова є виключно
антисоціальною та такою, що звужує мої
соціальні права.

Згідно ст.21 Конституції України, усі
люди є вільні і рівні у своїй гідності
та правах. Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Статтею 47 Конституції, визначено, що
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст.31 Житлового Кодексу УРСР
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов, мають право на одержання
у користування жилого приміщення в
будинках державного або громадського
житлового фонду в порядку,
передбаченому законодавством Союзу PCP,
цим Кодексом та іншими актами
законодавства Української PCP. Жилі
приміщення надаються зазначеним
громадянам, які постійно проживають у
даному населеному пункті (якщо інше не
встановлено законодавством Союзу PCP і
Української PCP), як правило, у вигляді
окремої квартири на сім'ю.

Стаття 34 чинного Кодексу, визначила
підстави для визнання громадян
потребуючими поліпшення житлових умов
і такими, є: -забезпечені жилою площею
нижче за рівень, що визначається в
порядку, встановлюваному Радою
Міністрів Української PCP і Українською
республіканською радою професійних
спілок; - які проживають у приміщенні,
що не відповідає встановленим
санітарним і технічним вимогам; - які
хворіють на тяжкі форми деяких
хронічних захворювань, у зв'язку з чим
не можуть проживати в комунальній
квартирі або в одній кімнаті з членами
своєї сім'ї. Перелік зазначених
захворювань затверджується
Міністерством охорони здоров'я
Української PCP за погодженням з
Українською республіканською радою
професійних спілок; - які проживають за
договором піднайму жилого приміщення в
будинках державного або громадського
житлового фонду чи за договором найму
жилого приміщення в будинках
житлово-будівельних кооперативів; - які
проживають тривалий час за договором
найму (оренди) в будинках (квартирах), що
належать громадянам на праві приватної
власності; - які проживають у
гуртожитках.

Громадяни визнаються потребуючими
поліпшення житлових умов і з інших
підстав, передбачених законодавством
Союзу PCP і Української PCP.

Громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов, беруться на облік для
одержання жилих приміщень у будинках
державного і громадського житлового
фонду та вносяться до єдиного
державного реєстру громадян, які
потребують поліпшення житлових умов,
порядок ведення якого визначає Кабінет
Міністрів України.

Відповідно до ст.36 ЖК УРСР, облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, здійснюється, як
правило, за місцем проживання у
виконавчому комітеті районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до Основ житлового
законодавства Союзу PCP і союзних
республік у випадках і в порядку,
встановлюваних Радою Міністрів СРСР і
Радою Міністрів Української PCP,
громадян може бути взято на облік і не
за місцем їх проживання.

Аналогічні права передбачені в
спеціальним Законом України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей».

З врахуванням зазначених нормативних
актів відповідачем, було поставлено на
квартирний облік зі складом сім'ї 1
особа та включено до списку осіб, які
перебувають на квартирному обліку.
Тобто відповідач взяв на себе обов'язок
по забезпеченню позивача житловим
приміщенням за рахунок держави, але на
даний час відповідач у повному обсязі
ухиляється від виконання взятих
зобов'язань та продовжує порушувати
житлові права позивача.

Згідно ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-
правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб, інших
суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ст.3 КАС України, позивач
особа, на захист прав, свобод та
інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду.

Згідно ст.4 КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст.8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу.
Закони та інші нормативно- правові акти
приймаються на основі Конституції
України і повинні відповідати їй.

Згідно ст.99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Разом з тим, згідно ч.1 ст.99 КАС України,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим кодексом або іншими законами, тобто
шість місяців.

Згідно статті 102 КАС України,
пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений, а
процесуальний строк, встановлений
судом, - продовжений судом за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі.

Відповідно до ст.104 КАС України до
адміністративного суду має право
звернутися з адміністративним позовом
особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. Суб'єкт
владних повноважень має право
звернутися до адміністративного суду у
випадках, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.70 КАС України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ч.4 ст.71 КАС України, суб'єкт
владних повноважень повинен подати
суду всі наявні у нього документи та
матеріали, які можуть бути використані
як докази у справі. У разі невиконання
цього обов'язку суд витребовує названі
документи та матеріали.

Відповідно до ст.162 КАС України при
вирішені справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволені повністю або частково.

Виходячи з вищевикладеного суд вважає,
що адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області про визнання дій незаконними
та зобовязання вчинити певні дії є
обґрунтованим та таким що підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.5, 8-11, 69, 71, 86, 158 ч.1, 159, 160
ч.ч.1-3, 161, 163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області про визнання дій незаконними
та зобовязання вчинити певні дії -
задовольнити.

Визнати дії Головного управління МВС
України в Одеській області щодо
відмови у клопотанні про зняття
статусу службова незаконними.

Скасувати рішення-протокол
житлово-побутової комісії Головного
управління МВС України в Одеській
області від 30 квітня 2014 року №2 в
частині, що стосується ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право на зняття
статусу службового житла з квартири,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Головне управління МВС
України в Одеській області направити
документи відносно зняття статусу
службового житла з квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 для
прийняття відповідного рішення
Виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

Суддя