Справа № 826/6285/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2014 року № 826/6285/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Погрібніченка І.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовомТовариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Фінекс»доДержавної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 29 січня 2014
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
12 травня 2014 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва
звернулось Товариство з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Фінекс» (далі - ТДВ «СК «Фінекс») з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві) про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 29 січня 2014
В обґрунтування позовних вимог
ТДВ «СК «Фінекс» зазначає, що
господарські операції з контрагентами
за договорами страхування,
перестрахування, купівлі-продажу
цінних паперів мали реальний характер,
що підтверджується документально,
господарські операції належним чином
відображені у податковому обліку і
податковій звітності.
Представник відповідача проти
задоволення адміністративного позову
В обґрунтування своїх заперечень
відповідач посилається на те, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийняте на
підставі та у відповідності до норм
податкового законодавства, а тому
просить суд відмовити в задоволенні
Відповідно до вимог частини
шостої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, враховуючи подане
представником позивача клопотання, суд
дійшов висновку про розгляд справи у
письмовому провадженні.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їх представників, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
зареєстроване Обухівською районною
державною адміністрацією Київської
області, свідоцтво про державну
реєстрацію від 10 вересня 2003 року серії
А00 № 524744. Податкова адреса позивача:
ТДВ «СК «Фінекс» взято на
податковий облік в органах державної
податкової служби 16 вересня 2003 року за
№ 2089 та перебуває на обліку в ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
Основним видом діяльності ТДВ «СК
«Фінекс» за КВЕД є: 65.12 Інші види
страхування, крім страхування життя.
ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві згідно із
підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75,
пунктом 77.1, пунктом 77.4 статті 77 розділу
ІІ Податкового кодексу України
проведено планову виїзну перевірку ТДВ
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012
року, за результатами якої складено акт
від 16 січня 2014 року № 187/26-58-22-02-18/32641358.
Під час проведення перевірки
податковим органом встановлено
порушення позивачем вимог статті 1,
статті 29, статті 31 Закону України «Про
страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР,
підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4,
підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР,
пунктів 1, 2 статті 215, пункту 5 статті 203,
статті 216 Цивільного кодексу України,
пункту 137.14 статті 137, підпункту 156.1.1
пункту 156.1 статті 156 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на прибуток на
загальну суму 389 3900, 00 грн., в тому числі
за І квартал 2011 року на суму 401 678, 00 грн.,
за ІІ-ІVквартали 2011 року на суму 1 542 508, 00
грн., за 2012 рік на суму 1 949 714, 00 грн.
24 січня 2014 року позивачем подано
до податкового органу письмові
заперечення № 35 (вх. ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 28 січня 2014 року) на акт
перевірки від 16 січня 2014 року №
187/26-58-22-02-18/32641358, за результатами
розгляду яких відповідачем висновки,
викладені в акті перевірки залишено
29 січня 2014 року на підставі акту
перевірки ДПІ у Солом'янському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві винесено
податкове повідомлення-рішення №
пункту 54.3 статті 54 та відповідно до
підрозділу 10 розділу ХХ, пункту 123.1
статті 123 розділу ІІ Податкового
кодексу України за порушення підпункту
4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 № 334/94-ВР, пункту 137.14 статті 137,
підпункту 156.1.1 пункту 156.1 статті 156
Податкового кодексу України ТДВ «СК
«Фінекс» визначено грошове
зобов'язання з податку на прибуток
страхових організацій, включаючи
філіали аналогічних організацій,
розташованих на території України в
загальному розмірі 4 381 330, 00 грн., в тому
числі: за основним платежем - в розмірі 3
893 900, 00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - в розмірі 487 430, 00 грн.
ТДВ «СК «Фінекс» оскаржено
вказане вище податкове
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку до
Головного управління Міндоходів у м.
Києві та Міністерства доходів і зборів
Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 20 березня 2014
року № 2646/10/26-15-10-06-15 та рішенням
Міністерства доходів і зборів України
від 14 квітня 2014 року № 6646/6/99-99-10-01-15
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 29 січня 2014 року №
залишено без змін, скаргу ТДВ «СК
«Фінекс» - без задоволення.

Незгода з вказаним податковим
повідомленням-рішенням суб'єкта
владних повноважень обумовила
звернення позивача до суду з
адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, надані сторонами докази та
пояснення, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва погоджується з доводами ТДВ «СК
«Фінекс», виходячи з наступного.

Підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі -
Закон № 334/94) передбачено, що дохід від
страхової діяльності юридичних
осіб-резидентів не підлягає
оподаткуванню за ставкою, встановленою
у пункті 10.1 статті 10 Закону № 334/94, та
оподатковується: за ставкою 0 відсотків
- при отриманні доходу внаслідок
виконання договорів з довгострокового
страхування життя та пенсійного
страхування у межах недержавного
пенсійного забезпечення у разі
виконання вимог до таких договорів,
визначених пунктом 1.37 та пунктом 1.42
статті 1 Закон № 334/94; за ставкою 3
відсотки - при отриманні доходу
внаслідок виконання договорів з інших
видів страхування.

Для цілей оподаткування
страхової діяльності під
оподатковуваним доходом слід розуміти
суму страхових платежів, страхових
внесків, страхових премій (далі - сума
валових внесків), одержаних
(нарахованих) страховиками-резидентами
протягом звітного періоду за
договорами страхування і
перестрахування ризиків на території
України або за її межами, зменшених на
суму страхових платежів (страхових
внесків, страхових премій), сплачених
страховиком за договорами
перестрахування з резидентом.

За змістом наведеної норми умовою
зменшення оподатковуваного доходу
страховика є сплата ним страхових
платежів за договорами
перестрахування.

В свою чергу, здійснення
розрахунків за договорами
перестрахування є підставою для
зменшення оподатковуваного доходу
страховика відповідно до підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону № 334/94.

З 01 січня 2011 року відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулює
Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 137.14 статті 137
Податкового кодексу України датою
збільшення доходів від страхової
діяльності є дата виникнення
відповідальності платника податку -
страховика перед страхувальником за
укладеним договором, що випливає з умов
договорів страхування/перестрахування
незалежно від порядку сплати
страхового внеску, визначеного у
відповідному договорі (крім
довгострокових договорів страхування
життя та інших договорів страхування,
укладених на строк більше одного року,
договорів страхування, укладених
відповідно до Закону України «Про
недержавне пенсійне забезпечення»).

Особливості оподаткування
страховика визначені статтею 156
Податкового кодексу України,
відповідно до підпункту 156.1.1 пункту 156.1
якої для цілей оподаткування під
доходом від страхової діяльності
розуміється сума доходів страховика,
нарахована протягом звітного періоду,
у тому числі (але не виключно) у вигляді:

1) страхових платежів, страхових
внесків, страхових премій, нарахованих
страховиком за договорами страхування,
співстрахування і перестрахування
ризиків на території України або за її
межами протягом звітного періоду,
зменшених з урахуванням вимог цього
підпункту на суму страхових платежів,
страхових внесків, страхових премій,
нарахованих страховиком за договорами
перестрахування. При цьому страхові
платежі, страхові внески, страхові
премії за договорами співстрахування
включаються до складу доходів
страховика (співстраховика) тільки в
розмірі його частки страхової премії,
передбаченої договором
співстрахування;

2) інвестиційного доходу, нарахованого
страховиком від розміщення коштів
резервів страхування життя;

3) суми винагород, належних страховику
за укладеними договорами страхування,
співстрахування, перестрахування;

4) доходів від реалізації права
регресної вимоги страховика до
страхувальника або іншої особи,
відповідальної за заподіяні збитки в
частині перевищення над виплаченими
страховими відшкодуваннями;

5) нарахованих відсотків на депоновані
премії за ризиками, прийнятими у
перестрахуванні;

6) суми санкцій за невиконання умов
договору страхування, визначеної
боржником добровільно або за рішенням
суду;

7) суми винагород, нарахованих
страховиком за надання ним послуг
сюрвейєра, аварійного комісара та
аджастера, страхового брокера та
агента;

8) суми повернення частки страхових
платежів (внесків, премій) за
договорами перестрахування у разі їх
дострокового припинення;

9) винагород і тантьєм (форм винагороди
страховика з боку перестраховика) за
договорами перестрахування;

10) інших доходів, нарахованих
страховиком у межах страхової
діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, ТДВ
«СК «Фінекс» укладало договори
страхування, згідно з якими виступало
страховиком. На виконання договорів
ТДВ «СК «Фінекс» отримувало страхові
платежі, які в подальшому повинні
виплачуватися страховиком відповідно
до умов договорів страхування при
настанні страхових випадків.

За результатами вказаної діяльності,
ТДВ «СК «Фінекс» задекларувало валові
внески за договорами страхування та
перестрахування на загальну суму 51 481
780, 00 грн., в тому числі внески від
фізичних осіб та державних підприємств
на суму 34 304 754, 00 грн.

Втім, проведеною перевіркою
встановлено, що ТДВ «СК «Фінекс»
укладало договори страхування з метою
проведення транзитних фінансових
операцій з страховою компанією, яка
задіяна у схемах мінімізації
податкових зобов'язань з метою
виведення грошових коштів через
операції з цінними паперами, що
призвело до заниження податку на
прибуток.

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що
ТДВ «СК «Фінекс» протягом
перевіряємого періоду придбавало у ТОВ
«Фондова компанія «Нотис» акції,
емітентом яких є ВАТ «Лебединська
спеціалізована колона №11» на суму 2 889
740, 00 грн. та у ТОВ «ІК «Холдинг груп»
акції, емітентом яких є ВАТ
«Лебединська спеціалізована колона №
11» у 4 кварталі 2011 року на суму 2 106 300, 00
грн., якого постановою Господарського
суду Сумської області від 03.06.2013 року
визнано банкрутом.

Окрім цього, ТДВ «СК «Фінекс»
придбавало акції, емітентом яких є ПАТ
«КВІФ «Горизонт» НВЗТ» у: ТОВ «Фондова
компанія «Нотис» на суму 4 200 260, 00 грн.;
Фондова Компанія «Моноліт Капітал» на
суму 2 800 000, 00 грн.; ТОВ ІК «Холдинг груп»
на суму 3 077 675, 00 грн. При цьому,
податковим органом встановлено, що
розмір статутного капіталу ПАТ «КВІФ
«Горизонт» НВЗТ» складає 450 000, 00 грн.,
остання податкова звітність подана за
2011 рік (підприємство не звітує, тобто
фактично господарська діяльність не
здійснюється), інформація щодо
чисельності працюючих та наявність
основних засобів відсутня, у зв'язку з
неподанням відповідної відомості.
Водночас, згідно постанови Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2012
року по справі № 1/0808/113/2012 про закриття
провадження у справі по обвинуваченню
ОСОБА_4 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України,
останній визнав свою вину у створенні
фіктивних підприємств, які здійснювали
фіктивні фінансово-господарські
операції з купівлі-продажу цінних
паперів, в тому числі із ПАТ «КВІФ
«Горизонт» НВЗТ», у повному обсязі.

Позивачем також згідно договору
купівлі-продажу від 24.01.2012 року №
Б-240112/01-1, укладеного з Рієтум Файненс
Лімітед (Кіпр) (Покупець) та ТОВ «ІК
«Холдинг груп» (Повірений), було
реалізовано 8 векселів, виданих ТОВ
«Кооптехбудпрод», на суму 2 935 000 грн.
Кошти від нерезидента на рахунок ТДВ
«СК «Фінекс» не надходили. При цьому,
податковим органом встановлено, що
стан платника ТОВ «Кооптехбудпрод» « 7»
- до ЄДР внесено запис про відсутність
підтвердження відомостей. ТОВ
«Кооптехбудпрод» не звітує, фактично
господарська діяльність не
здійснюється, інформація щодо
чисельності працюючих та наявність
основних засобів відсутня у зв'язку з
неподанням відповідної звітності.

Водночас, перевіркою встановлено, що
рахунок оплати за вищенаведені
векселя, Рієтум Файненс Лімітед (Кіпр)
(Продавець) та ТОВ «ІК «Холдинг груп»
(Повірений) згідно з договором
купівлі-продажу цінних паперів від
24.01.12 №Б-240112/02-1 було реалізовано акції,
емітентом яких є ПАТ ЗН КІФ «Стандарт
Кепітал» на суму 2 935 000, 00 грн.

В акті перевірки зазначено, що у
періоді, що перевірявся, товариство
придбало у ТОВ «М-Брок» векселі, видані
ВАТ «Львівський хлібокомбінат».
Придбання векселів за готівкові кошти
відбулось на суму 3 165 569, 98 грн., а саме:
1-й квартал 2012 р. - 1 870 775, 90 грн.; 2-й
квартал 2012р. - 1 294 794, 08 грн.

Враховуючи вищевикладене, перевіркою
зроблено висновок, що за рахунок
придбаних цінних паперів (акцій,
векселів) у розумінні ст.31 Закону
України «Про страхування» від 07.03.1996
року № 85/96-ВР не можливо формувати
страхові резерви страховика, оскільки
вони не дають змогу реально
забезпечувати існуючі страхові ризики.

Втім, до таких висновків суд ставиться
критично, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
суд, який постановив рішення про
порушення провадження у справі про
банкрутство юридичної особи, про
проведення санації боржника та
призначення керуючого санацією, про
визнання юридичної особи банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури, у
день набрання рішеннями законної сили
направляє їх державному реєстратору за
місцезнаходженням юридичної особи для
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про відповідні судові рішення.

Дата надходження відповідних судових
рішень вноситься державним
реєстратором до журналу обліку
реєстраційних дій

Частиною шостою ст. 39 вказаного Закону
передбачено, що державний реєстратор
повинен не пізніше наступного робочого
дня з дати надходження судового
рішення про ліквідацію юридичної особи
- банкрута заповнити реєстраційну
картку про державну реєстрацію
припинення юридичної особи, внести до
Єдиного державного реєстру запис про
проведення державної реєстрації
припинення юридичної особи та в той же
день передати органам статистики,
доходів і зборів, Пенсійного фонду
України, Національної комісії з цінних
паперів та фондового ринку
повідомлення про внесення до Єдиного
державного реєстру запису про
проведення державної реєстрації
припинення для зняття юридичної особи
з обліку.

Дата внесення до Єдиного державного
реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення
юридичної особи є датою припинення
юридичної особи.

Судом під час розгляду вказаної справи
не було надано належних та допустимих
доказів внесення до Єдиного державного
реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення ВАТ
«Лебединська спеціалізована колона
№11».

Окрім цього, суд також не бере до уваги
посилання відповідача на постанову
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 16.02.2012 року по справі № 1/0808/113/2012 про
закриття провадження у справі, як на
неліквідність акцій, емітентом яких є
ПАТ «КВІФ «Горизонт» НВЗТ», з огляду на
наступне.

З вказаної постанови, судом
встановлено, що ОСОБА_4 в період з 18.02.2008
року по 10.02.2011 року діючи з умислом, за
попередньою змовою з ОСОБА_3, створили
фіктивне підприємництво при
реєстрації, перереєстрації, здійсненні
діяльності підприємств ТОВ «Азовський
маслоекстракційний комбінат», ТОВ
«Дніпровський комбінат біопалива», ТОВ
«Наддніпрянський інвестиційний союз»,
ВАТ «Віньковецький завод будівельних
матеріалів», ВАТ «Олешинскі піщаний
кар'єр», ВАТ «Київський завод
високоякісної цегли», ВАТ «Київський
завод бетонних виробів». Окрім цього,
вказаною постановою встановлено, що
вказані вище особи використовуючи
печатки, реєстраційні документи,
банківські рахунки та акції даних
підприємств на свій розсуд при
здійсненні операцій з цінними
паперами, спрямованими на прикриття
незаконної діяльності. Зокрема, було
здійснено операції з цінними паперами
за попередніми договорами з Фондовою
Компанії «Моноліт Капітал» в період з
березня 2008 року по грудень 2010 року.

Втім, вказана постанова не може бути
підставою для визнання акцій ПАТ «КВІФ
«Горизонт» НВЗТ» не ліквідними, а
операції з позивачем такими, що
спрямовані на виведення грошових
коштів, оскільки зазначені у вказаній
постанові товариства не мають жодного
відношення до ТДВ «СК «Фінекс».

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідачем інших доказів, які б
свідчить про фіктивність створення ПАТ
«КВІФ «Горизонт» НВЗТ» надано не було.

Судом також не беруться до уваги
посилання відповідача в акті перевірки
на неліквідність векселів виданих ТОВ
«Кооптехбудпрод» позивачу, оскільки в
обґрунтування вказаних висновків
відповідач посилається лише на
відомості внесення до Єдиного
державного реєстру запису про
відсутність підтвердження відомостей
про юридичну особу. Інших доказів в
обґрунтування таких висновків,
відповідачем надано не було, та судом
під час розгляду вказаної справи
встановлено не було.

При цьому, суд звертає увагу, що
відповідачем жодним чином не
обґрунтовано та не надано належних та
допустимих доказів стосовно визнання
векселів компанії «Львівський
хлібокомбінат» неліквідними, а тому
суд приходить до переконання, що такі
висновки податкового органу є
необґрунтованим.

Таким чином, доводи відповідача щодо
фінансових операцій з виведення
грошових коштів через операції з
цінними паперами та подальшого
формування за рахунок таких цінних
паперів страхових резервів, не
відповідають дійсності та не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Також суд звертає увагу на той факт, що
контролюючим органом під час
проведення перевірки та судового
розгляду справи, не надано жодних
доказів, які б підтверджували факт
зупинення обігу акцій, скасування
реєстрації випусків акцій та/або
анулювання свідоцтв про реєстрацію
випусків акцій вищевказаних товариств
Державною комісією з цінних паперів та
фондового ринку або її територіальними
органами.

За вказаних обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачем не доведені
підстави для визнання договорів
купівлі-продажу цінних паперів
емітента - ВАТ «Лебединська
спеціалізована колона №11», ПАТ «КВІФ
«Горизонт» НВЗТ», ВАТ «Львівський
хлібокомбінат», ТОВ «Кооптехбудпрод»
нікчемними та не доведено, що ці
правочини не були спрямовані на
реальне настання правових наслідків.

Окрім цього, судом під час розгляду
вказаної справи встановлено, що між
ПрАТ «СК «Прогрес-Фонд» та ТДВ «СК
«Фінекс» укладено договір про
співпрацю в галузі факультативного
перестрахування (ретроцесії), за
умовами якого кожна із сторін, що
підписала даний договір може прийняти
від іншої сторони або передавати їй на
перестрахування ризики, відповідно до
видів страхування, зазначених в
ліцензіях сторін. На підставі даного
Договору, Сторони можуть укладати
договори факультативного
перестрахування (конве-ноти, сліпи)
окремо по кожному ризику (чи групі
ризиків). Ковер-ноти є невід'ємною
частиною цього договору. Предметом
конкретного договору перестрахування
(ковер-нота, сліпа) є зобов'язання
однієї Сторони страховика, Цесіонера)
за обумовлену в ковер-ноті плату
(перестрахувальну премію) відшкодувати
іншій частині (Перестрахувальнику,
Цеденту) частину витрат, що виникли в
результаті здійснення
Перестрахувальником страхової виплати
за оригінальним договором страхування.
Кожен Договір перестрахування
(ковер-нот, сліп) незалежний від умов
будь-якого іншого конкретного вору
перестрахування (ковер-нота, сліпа),
укладеного Сторонами.

На виконання вказаного договору
позивачем надано копії: витягу з копії
ідентифікації ПАТ «СК «Прогрес-Фонд»,
оборотно-сальдової відомості по
рахунку: 63.3.1 з контрагентом ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд» за 2011 рік, 2012 рік,
банківських виписок, підтверджуючих
витрату коштів за період з 01.01.2011-31.12.2011
року та за період з 01.01.2012 року - 31.12.2012
року з контрагентом ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд».

За результатами вказаної вище
господарської операції, позивачем суми
отримані за результатами вказаної
діяльності до складу валових витрат.

Водночас, як вбачається з акту
перевірки податковим органом зроблено
висновок, що в порушення пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» ТДВ «СК «Фінекс»
завищено суму валових внесків,
сплачених за вказаним вище договором
перестрахування з ПрАТ «Страхова
компанія «Прогрес-фонд» на 4 118 130, 00
грн. за 1 квартал 2011р.

Підставою для складання такого
висновку став акт Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві від 19 липня 2013 року №
445/2250/3030336 «Про проведення
документальної планової виїзної
перевірки Приватного акціонерного
товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ
«ПРОГРЕС-ФОНД» () з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 р. по 31.12.2012 р.», яким не
встановлено реальності укладених
правочинів між ПАТ «СК «Прогрес-Фонд»
та його контрагентами.

Втім, вказані висновки судом не
беруться до уваги, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу на той факт, що
представником відповідача під час
розгляду вказаної справи не надано
суду копії вказаного акту. Натомість,
представником позивача під час
розгляду вказаної справи надано ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 травня 2014
року, якою залишено без змін постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 27 грудня 2014 року по справі №
826/18310/13-а за позовом Приватного
акціонерного товариства «СТРАХОВА
КОМПАНІЯ «ПРОГРЕС-ФОНД» до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 18 вересня 2013
року № .

Судом з вказаної ухвали суду
вбачається, що податкове
повідомлення-рішення від 18 вересня 2013
року № прийнято на підставі акту
перевірки від 19 липня 2013 року №
445/2250/3030336, зокрема за результатами
фінансово-господарської діяльності, а
саме: з укладення договорів про
співпрацю в галузі факультативного
перестрахування (ретроцесії) ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд» з ТДВ «СПК «ВПЕВНЕНІСТЬ
БЕЗПЕКА», ТДВ «СК «РАДА», ТДВ «СК
«СЯЙВО».

При цьому, з даного письмового доказу
судом не вбачається факту дослідження
податковим органом взаємовідносин ПАТ
«СК «Прогрес-Фонд» з позивачем та
встановлення порушень чинного
законодавства за результатами такого
дослідження.

Отже, суд приходить до висновку, що
актом перевірки від 19 липня 2013 року №
445/2250/3030336, який покладений в основу
висновків про нікчемність укладених
між позивачем та ПАТ «СК «Прогрес-Фонд»
правочинів, не здійснювалася перевірка
правомірності діяльності останнього з
позивачем, а тому він не може
відображати відомості про зміст та
обставини фінансово-господарської
діяльності позивача і його
контрагента.

Суд також зазначає, що висновки
вищевказаного акту зроблені без
врахування умов (предмету)
вищевказаного договору, відповідні
первинні документи органами державної
податкової служби під час складання
вказаних вище актів не досліджувалися.

Окрім цього, поняття страхування
міститься в статті 1 Закону України
«Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР
(далі - Закон № 85/96-ВР), згідно із якою
страхування - це вид цивільно-правових
відносин щодо захисту майнових
інтересів фізичних осіб та юридичних
осіб у разі настання певних подій
(страхових випадків), визначених
договором страхування або чинним
законодавством, за рахунок грошових
фондів, що формуються шляхом сплати
фізичними особами та юридичними
особами страхових платежів (страхових
внесків, страхових премій) та доходів
від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 987 Цивільного
кодексу України за договором
перестрахування страховик, який уклав
договір страхування, страхує в іншого
страховика (перестраховика) ризик
виконання частини своїх обов'язків
перед страхувальником. Страховик, який
уклав договір перестрахування,
залишається відповідальним перед
страхувальником у повному обсязі
відповідно до договору страхування.

Згідно зі статтею 12 Закону №
85/96-ВР перестрахування визначається як
страхування одним страховиком
(цедентом, перестрахувальником) на
визначених договором умовах ризику
виконання частини своїх обов'язків
перед страхувальником у іншого
страховика (перестраховика) резидента
або нерезидента, який має статус
страховика або перестраховика, згідно
з законодавством країни, в якій він
зареєстрований.

Відповідно ж до ч. 1 та ч. 2 ст. 215
Цивільного Кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачена нікчемність правочинів, що
порушують публічний порядок. Так,
правочин, який порушує публічний
порядок, є спрямованим на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 228
Цивільного кодексу України,
обов'язковою кваліфікаційною ознакою
правочину як нікчемного є встановлення
спрямованості, тобто умислу сторін на
укладення такого правочину, доказом
чого може бути виключно обвинувальний
вирок у кримінальній справі.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Така позиція підтверджена і Вищим
адміністративним судом України, у
постанові від 14.11.2012 року у справі №
К/9991/50772/12.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 204
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Статтею 234 Цивільного кодексу України
встановлено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Правові
наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

Отже, відповідачем не доведено
нікчемності укладеного правочину
позивача з вищевказаними ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд» та не надано жодного
відповідного судового рішення, яким
укладений договір про співпрацю в
галузі факультативного
перестрахування (ретроцесії) визнано
недійсним.

Ненадання відповідачем обвинувальних
вироків стосовно посадових осіб
контрагента позивача щодо спірних
операцій виключає можливість
кваліфікації правочину як такого, що
порушує публічний порядок, тобто
нікчемного. У зв'язку з цим суд вважає
посилання податного органу на
нікчемність правочину позивача
необґрунтованими припущеннями та не
бере їх до уваги.

Відсутні також пояснення посадових
осіб вказаних вище контрагентів
позивача, які б свідчили про створення
зазначеного суб'єкта без мети
здійснення господарської діяльності, а
також доказів які б ставили під сумнів
достовірність наданих позивачем
письмових доказів.

При цьому, інших доказів неможливості
виконання фінансово-господарських
зобов'язань позивача з контрагентам
відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд вважає, що
органом державної податкової служби,
як суб'єктом владних повноважень не
доведено, що зазначені вище правочини є
такими, що не відповідають моральним
засадам суспільства, порушують
публічний порядок, спрямовані на не
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Отже, позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
приходить до висновку, що сукупність
наведених вище
первинних/платіжних/облікових
документів, досліджених під час
розгляду справи підтверджує факт
виконання договорів купівлі-продажу та
перестрахування та не дає підстав для
сумніву щодо реальності їх вчинення.

Водночас, доводи податкового органу в
обґрунтування своєї позиції є
припущеннями, які не доведено
належними доказами.

Відсутність доведення факту
правопорушення та неналежна оцінка
міжгосподарських відносин призвела до
невідповідності висновків
контролюючого органу фактичним
обставинам справи.

Суд також звертає увагу, відповідно до
частини другої статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Європейський суд з прав людини у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ вдруге, а
також сплачувати пеню.

Аналогічні висновки Європейський
Суд з прав людини виклав у справі
«Бізнес Супорт Центр проти Болгарії».

З наведених рішень вбачається, що
при розгляді даної категорії справ
Європейський суд з прав людини
виходить з того, що держава в особі
податкових органів може і повинна
вживати заходів для недопущення та/або
зупинення зловживань у сфері сплати
податку на додану вартість та
бюджетного відшкодування, але відмова
у бюджетному відшкодуванні платнику
податків, який добросовісно виконав
свої зобов'язання перед бюджетом і
виконав всі передбачені національним
законодавством умови для отримання
такого відшкодування, тільки на тій
підставі, що податковий орган не
встановив сплати податку на додану
вартість з боку постачальника та/або
його контрагентів у ланцюгу, за умови
відсутності шахрайських дій з боку
отримувача відшкодування, на думку
Європейського суду з прав людини,
порушує права такого платника
податків.

Доказів вчинення таких
шахрайських дій з боку позивача суду
відповідачем не надано.

Окрім цього, відповідно до пункту
123.1 статті 123 Податкового кодексу
України у разі якщо контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - це тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів
визначенні контролюючим органом суми
податкового зобов'язання з цього
податку, зменшення суми бюджетного
відшкодування, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
у розмірі 50 відсотків суми
нарахованого податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування.

Виходячи із вказаної норми Закону
застосування штрафу, можливо лише у
разі порушення платником податків норм
чинного законодавства та самостійним
визначенням у зв'язку з цим податкового
зобов'язання контролюючим органом.

Відтак, визначення ТДВ «СК «Фінекс»
грошового зобов'язання з податку на
прибуток страхових організацій,
включаючи філіали аналогічних
організацій, розташованих на території
України в загальному розмірі 4 381 330, 00
грн., в тому числі: за основним платежем
- в розмірі 3 893 900, 00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - в розмірі 487 430,
00 грн. було здійснено відповідачем
протиправно, у зв'язку із чим податкове
повідомлення-рішення від 29 січня 2014
року № підлягає скасуванню.

За правилами частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач в обґрунтування
правомірності своїх висновків та
прийнятого рішення не надав жодних
доказів порушень закону позивачем, а
тому суб'єктом владних повноважень не
доведено своєї правоти.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд прийшов
до переконання про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України суд присуджує на користь
позивача всі здійснені ним
документально підтверджені витрати по
сплаті судового збору у розмірі 487, 20
грн. з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст.
158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Фінекс» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від 29
січня 2014 року № .

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Фінекс» понесені ним витрати
по сплаті судового збору у розмірі 487, 20
грн. (чотириста вісімдесят сім гривень
20 коп.).

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко