Справа № 815/3929/14
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3929/14
У Х В А Л А

09 липня 2014 року
м. Одеса

Суддя Одеського окружного
адміністративного суду Корой С.М.,
розглянувши матеріали
адміністративного позову ОСОБА_1 до
Головного управління Міндоходів
України в Одеській області про
визнання незаконним, скасування наказу
та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

До Одеського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Міндоходів
України в Одеській області, в якому
позивач просить визнати незаконним та
скасувати наказ ДПА в Одеській області
№ 361-о від 14 травня 2002 року про
звільнення ОСОБА_1 та зобов'язати ГУ
Міндоходів в Одеській області внести
відповідні зміни до трудової книжки
останнього та врахувати у трудовий
стаж період з 15.05.2001 року по 26.12.2002 року
(включно).

Відповідно до п. п. 5, 6 ч. 1 статті 107 КАС
України суддя після одержання позовної
заяви з'ясовує чи подано
адміністративний позов у строк,
установлений законом (якщо
адміністративний позов подано з
пропущенням встановленого законом
строку звернення до суду, то чи
достатньо підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до суду
поважними); чи немає інших підстав для
повернення позовної заяви, залишення
її без розгляду або відмови у відкритті
провадження у справі.

Згідно з ч.1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС для захисту
прав, свобод та інтересів особи цим
Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.

Як вбачається із адміністративного
позову, предметом оскарження визначено
наказ про звільнення позивача з посади
заступника начальника відділу -
начальника оперативного відділення
ВПМ Котовської ОДПІ.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування є публічною
службою.

Виходячи з положень ст. 1 Закону України
«Про державну службу», державна служба
в Україні - це професійна діяльність
осіб, які займають посади в державних
органах та їх апараті щодо практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують заробітну плату за рахунок
державних коштів. Ці особи є державними
службовцями і мають відповідні
службові повноваження.

Відповідно до положень ст. 1 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні», який був чинний на момент
видання оскаржуваного наказу, державні
податкові інспекції відносились до
системи органів державної податкової
служби.

З урахуванням наведеного предметом
позову ОСОБА_1 є спір про звільнення з
публічної служби, для звернення до суду
з приводу яких встановлюється місячний
строк.

Оскільки звільнення позивача з
публічної служби відбулось на підставі
наказу ДПА в Одеській області від 14.05.2002
року № 361-о, а адміністративний позов з
цього приводу складений позивачем
26.06.2014 року та надійшов до Одеського
окружного адміністративного суду
07.07.2014 року (вхідний №3885/14), позивачем
пропущений встановлений місячний
строк для оскарження такого
звільнення.

Відповідно до положень ст. 100 КАС
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

При цьому поважними причинами пропуску
строку звернення до суду визнаються
лише такі обставини, які є об'єктивно
непереборними, не залежать від
волевиявлення особи, що звертається до
суду, та пов'язані з дійсно істотними
перешкодами чи труднощами для
своєчасного вчинення процесуальних
дій та підтверджені належними
доказами.

Так, у своєму позові позивач заявив
прохання визнати поважними причини
пропуску строку звернення до
адміністративного суду та постановити
відповідну ухвалу. Поважність пропуску
строків для звернення з цим
адміністративним позовом позивач
мотивує тим, що про порушення своїх
прав він дізнався лише у травні 2014 року,
ознайомившись із висновками
Верховного Суду України, викладеними у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судових
рішень з підстав, передбачених п. 1 ч. 1
ст. 237 КАС України, за І півріччя 2012 року.
Крім того, посилаючись на Закон України
«Про відновлення довіри до суддів та
судової системи України», що був
прийнятий 08.04.2014 року, а також вислови
державних діячів про «хвору судову
систему», позивач наголошує, що у 2002
році він також дотримувався думки про
безнадійність та безперспективність
звернення до суду.

Поряд з цим, у своєму позові позивач
зазначає, що про прийняття
оскаржуваного ним наказу про
звільнення він дізнався у травні 2002
року, наголошуючи при цьому про
порушення, на його думку, процедури
прийняття відповідного наказу. Тобто,
на момент, коли позивач дізнався про
прийняття зазначеного наказу, він
цілком усвідомлював допущене, на його
думку, порушення прав, свобод та
інтересів, про що, зокрема, свідчить
викладений ним у позові факт про
наявність у нього сподівань відізвати
свій рапорт про звільнення протягом
тримісячного строку з моменту
попередження про своє бажання
звільнитися, які не виправдались через
передчасне прийняття наказу про його
звільнення.

В свою чергу, права, свободи та інтереси
державних службовців, а також засоби їх
захисту та відновлення прямо
визначаються у положеннях чинного
законодавства, яке є джерелом права в
Україні та має пряму дію, що не
опосередковується актами застосування
законодавства, у зв'язку з чим
порушення відповідних прав, свобод або
інтересів державних службовців
випливають безпосередньо з положень
чинних норм права. Натомість практика
розгляду Верховним Судом України
спорів з питань звільнення з публічної
служби є різновидом актів застосування
законодавства, не має прямої дії та є
похідною від положень актів
законодавства, лише визначаючи вірний
спосіб застосування чинних
нормативно-правових актів, виконуючи
тим самим функцію його легального
тлумачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Втім, такої обов'язковості відповідне
рішення Верховного Суду України
набуває з моменту його проголошення, не
створюючи при цьому підстав для
перегляду раніше прийнятих суб'єктами
владних повноважень рішень поза
встановленими законодавством
процедурами та не визначаючи
поважність причин, за яких той чи інший
суб'єкт своєчасно не скористався
правом на оскарження рішень, дій або
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, не вірно розуміючи
положення норм законодавства.

Таким чином, саме положення
законодавства є підставою для
обґрунтування звернення до суду з
приводу порушених прав, свобод або
інтересів особи, а не практика його
застосування, яка складається у
суспільстві з часом. У зв'язку з цим
посилання на судові рішення, прийняті
Верховним Судом України за
аналогічними спорами більш як 10 років
потому, не можуть розглядатись як
підстава для визнання причин пропуску
строку для звернення до суду поважними.

Що стосується посилання позивача на
безнадійність та безперспективність
звернення до суду у 2002 році, суд
зазначає, що вказані міркування є
суб'єктивною думкою позивача, якою
виразилась його власна воля не
реалізовувати закріплене та
гарантоване нормами закону право
судового оскарження незаконних рішень
органів державної влади, що, в свою
чергу, не може виступати об'єктивним
чинником поновлення позивачеві строку
для оскарження незаконного, на думку
позивача, звільнення, що відбулось у 2002
році.

Суд також критично оцінює посилання
позивача на Закон України «Про
відновлення довіри до суддів та
судової системи України», що був
прийнятий 08.04.2014 року. Суд звертає
увагу, що 08.04.2011 року був прийнятий
Закон України «Про відновлення довіри
до судової влади в Україні». Однак, само
прийняття зазначеного
нормативно-правового акта, як і
будь-якого іншого, жодним чином не
впливає на поважність причин пропуску
строку для звернення до суду.

Крім того, згідно з преамбулою цього
Закону він визначає правові та
організаційні засади проведення
спеціальної перевірки суддів судів
загальної юрисдикції (далі - перевірка
суддів) як тимчасового посиленого
заходу з використанням існуючих
процедур розгляду питань про
притягнення суддів судів загальної
юрисдикції до дисциплінарної
відповідальності і звільнення з посади
у зв'язку з порушенням присяги з метою
підвищення авторитету судової влади
України та довіри громадян до судової
гілки влади, відновлення законності і
справедливості.

Статтею 3 зазначеного Закону
визначений зміст такої перевірки
суддів, відповідно до якого суддя суду
загальної юрисдикції підлягає
перевірці у разі прийняття ним
одноособово або у колегії суддів таких
рішень:

1) про обмеження прав громадян на
проведення зборів, мітингів, походів,
демонстрацій в Україні у період з 21
листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом;

2) про обрання запобіжних заходів у
вигляді тримання під вартою, залишення
їх без змін, продовження строку
тримання під вартою, обвинувальних
вироків, рішень судів апеляційної та
касаційної інстанцій про перегляд
обвинувальних вироків, наслідком якого
не було їх скасування, щодо осіб, які
визнані політичними в'язнями, за дії,
пов'язані з їх політичною та
громадською діяльністю;

3) про обрання запобіжних заходів у
вигляді тримання під вартою, залишення
їх без змін, продовження строку
тримання під вартою, обвинувальних
вироків щодо осіб, які були учасниками
масових акцій протесту в період з 21
листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом, у зв'язку з їх
участю у таких акціях;

4) про накладення адміністративних
стягнень на осіб, які були учасниками
масових акцій протесту в період з 21
листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом, у вигляді
позбавлення права керування
транспортними засобами на підставі
статті 122-2 Кодексу України про
адміністративні правопорушення за
невиконання водіями вимог працівника
міліції про зупинку транспортного
засобу та про залишення зазначених
рішень без змін судом апеляційної
інстанції в період з 21 листопада 2013
року до дня набрання чинності цим
Законом;

5) про накладення адміністративних
стягнень на осіб, які були учасниками
масових акцій протесту в період з 21
листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом, на підставі
статті 185 Кодексу України про
адміністративні правопорушення за
злісну непокору законному
розпорядженню або вимозі працівника
міліції, члена громадського формування
з охорони громадського порядку і
державного кордону,
військовослужбовця та про залишення
зазначених рішень без змін судом
апеляційної інстанції в період з 21
листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом;

6) про накладення адміністративних
стягнень на осіб, які були учасниками
масових акцій протесту в період з 21
листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом, на підставі
статті 185-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення за
порушення порядку організації і
проведення зборів, мітингів, вуличних
походів і демонстрацій та про
залишення зазначених рішень без змін
судом апеляційної інстанції в період з
21 листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом;

7) про накладення адміністративних
стягнень на підставі статті 185-2 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення на осіб, які були
учасниками масових акцій протесту в
період з 21 листопада 2013 року до дня
набрання чинності цим Законом, за
створення умов для організації і
проведення з порушенням установленого
порядку зборів, мітингів, вуличних
походів або демонстрацій та про
залишення зазначених рішень без змін
судом апеляційної інстанції в період з
21 листопада 2013 року до дня набрання
чинності цим Законом;

8) у справах, пов'язаних з проведенням
виборів до Верховної Ради України
сьомого скликання, скасуванням їх
результатів або позбавленням статусу
народного депутата України особи, яка
була обрана народним депутатом України
до Верховної Ради України сьомого
скликання (перевірка суддів
проводиться за заявою особи, права або
інтереси якої були порушені
безпосередньо);

9) про надання дозволу на проведення
слідчих (розшукових) дій та негласних
слідчих (розшукових) дій стосовно осіб,
які були учасниками масових акцій
протесту в період з 21 листопада 2013 року
до 21 лютого 2014 року, у зв'язку з їх
участю у таких акціях.

Зі змісту положень Закону вбачається,
що, по-перше, перевірці підлягають лише
окремі категорії суддів, а не всі судді
судів загальної юрисдикції, по-друге,
справи, пов'язані з прийняттям громадян
на публічну службу, її проходженням або
звільненням з публічної служби, не
відносяться до категорії справ, з
приводу постановлення рішення по яких
судді підлягають перевірці відповідно
до положень зазначеного Закону, що є
додатковим свідченням безпідставності
посилання позивача на вказаний Закон
як на підставу для визнання поважними
причин пропуску ним строку для
звернення до суду з адміністративним
позовом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що обставини, на які позивач
посилається як на поважні причини
пропуску ним строку для звернення до
суду, не є такими, які об'єктивно були
непереборними або пов'язаними із
дійсно істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
процесуальних дій, а залежали виключно
від волевиявлення позивача, у зв'язку з
чим суд не вбачає правових підстав для
визнання поважними причини пропуску
ОСОБА_1 строку для звернення до суду з
цим адміністративним позовом до
Головного управління Міндоходів
України в Одеській області.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд
своєю ухвалою залишає позовну заяву
без розгляду, якщо позовну заяву подано
з пропущенням встановленого законом
строку звернення до адміністративного
суду і суд не знайшов підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними.

З урахуванням зазначеного, оскільки
позивач пропустив встановлений ст. 99
КАС України строк на звернення до суду,
заявлений адміністративний позов
підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 102, 106, 155, 160, 165 КАС
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Міндоходів
України в Одеській області про
визнання незаконним та скасування
наказу від 14.05.2002 року № 361-о та
зобов'язання вчинити певні дії -
залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через Одеський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги в п'ятиденний строк
з дня отримання копії ухвали.

Суддя
С.М.Корой