Справа № 815/2475/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
м. Київ К/800/62234/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 15 жовтня 2013 року,-

у с т а н о в и л а :

В березні 2013 року ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту в Україні. В обґрунтування
позову зазначав, що є громадянином
Сирії (Сірійської Арабської
Республіки). У 2008 році виїхав з країни
походження та прибув до України з метою
отримати вищу освіту. Посилаючись на
те, що у 2011 році загострився збройний
конфлікт на території Сирії, позивач не
бажає повертатися на батьківщину через
військові дії і загрозу його життю.

Рішенням Державної міграційної
служби України № 110-13 від 19 лютого 2013
року відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту з підстав відсутності умов,
передбачених пунктами 1,13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» .

Прийняте рішення позивач вважає
протиправним, без урахування ситуації
в країні походження і причин, за яких
позивач не бажає повертатись на
батьківщину, а тому посилаючись на ці
обставини, Конституцію України, Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту»,
Женевську Конвенцію про статус
біженців 1951 року, Європейську
конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод і норми Кодексу
адміністративного судочинства
України, просив про задоволення позову.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Оскаржуваною постановою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року постанову суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нову постанову,
якою позовні вимоги задоволено,
скасоване спірне рішення та
зобов'язано відповідача надати
позивачу статус особи, яка потребує
додаткового захисту.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить його
рішення скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарг з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
апеляційний суд на підставі наявних у
справі даних встановив і правильно
виходив з того, що внаслідок політичної
ситуації в Сирії позивач не може
повернутись до країни походження через
військові дії, направлені на зміну
існуючої влади і побоювання за своє
життя.

Так, згідно положень статті 26
Конституції України іноземцям та
особам без громадянства може бути
надано притулок у порядку,
встановленому законом. Згідно ж 27
статті Конституції обов'язок держави -
захищати життя людини. Кожен має право
захищати своє життя і здоров'я, життя і
здоров'я інших людей від протиправних
посягань.

Згідно пункту 4 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» додатковий
захист - форма захисту, що надається в
Україні на індивідуальній основі
іноземцям та особам без громадянства,
які прибули в Україну або перебувають в
Україні і не можуть або не бажають
повернутися в країну громадянської
належності або країну попереднього
постійного проживання внаслідок
обставин, які загрожують їх життю,
безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж
статті, особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;

Виходячи з буквального
тлумачення статті 1 зазначеного Закону,
небажання особи, яка звертається до
міграційної служби про надання статусу
особи, яка потребує додаткового
захисту, повернутися в країну
громадянської належності має бути
обґрунтоване об'єктивними обставинами,
які стали причинами побоювання цієї
особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Слід зазначити, що "побоювання" є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що може скластися після повернення до
країни походження. При цьому ситуація в
країні походження цієї особи, є
ключовою обставиною, яку суд має
враховувати оцінюючи обґрунтованість
побоювань особи.

Апеляційний суд правильно
виходив з того, що доводів, які б
спростовували можливість стати
жертвою переслідування в разі
повернення позивача до Сирії, а також
доказів безпеки його життю, не має. В
свою чергу відсутність таких
спростувань може стати підставою для
порушення прав позивача, що суперечить
положенням статті 3 Конвенції про
захист Європейської конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод.

Також суд правильно виходив з
того, що ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Надаючи аналіз політичної
ситуації у країні походження позивача
на час розгляду справи, суд правильно
визнав військові дії на території
Сирії загрозливими для його життя і
здоров'я у разі повернення на
батьківщину.

Згідно вимог положення частини 2
статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України обставини, визнані
судом загальновідомими, не потребують
доказування.

При цьому, суд апеляційної
інстанції обґрунтовано опирався на
практику Європейського суду з прав
людини та відомості, що містяться в
засобах масової інформації, оскільки
при розгляді зазначених справ слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження) можуть отримуватися
від особи, яка шукає статусу біженця
(та/або особи, яка потребує додаткового
захисту), та незалежно від неї - з різних
достовірних джерел інформації,
наприклад, із резолюцій Ради Безпеки
ООН, документів і повідомлень
Міністерства закордонних справ
України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

При цьому, колегія суддів не
приймає посилання скаржника на норми
Дерективи Європарламенту і Ради ЄС від
13 грудня 2011 року, рекомендації УВКБ ООН,
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН у справах
біженців тощо, оскільки такі
стосуються надання статусу саме
біженця, а не особи, яка потребує
додаткового захисту. Разом з цим, ці два
статуси є різними за своєю правовою
природою у розумінні Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту».

Таким чином, рішення апеляційного суду
відповідає дійсним обставинам справи
та нормам процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків суду не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України відхилити,
а постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало