Справа № 2а-393/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
Справа № 9104/48820/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Шевченківського відділу соціального
управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради на постанову
Шевченківського районного суду
м.Львова від 05 квітня 2011 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського
відділу соціального управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради про стягнення
заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 10.02.2011 року звернувся в суд
першої інстанції з адміністративним
позовом до Шевченківського відділу
соціального управління соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради в
якому просив стягнути з відповідача
недоотриману суму одноразової
грошової допомоги на оздоровлення за
2007-2010 роки.

Постановою Шевченківського районного
суду м.Львова від 05 квітня 2011 року,
позов задоволено частково, зобов'зано
Шевченківський відділ соцзахисту
управління соцзахисту Департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради провести донарахування та
виплату ОСОБА_1 починаючи з 10.08.10 року
щорічної грошової допомоги в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат,
відповідно до вимог ст.. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, Шевченківський
відділ соціального управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради оскаржив його в
апеляційному порядку, вважає, що
рішення є незаконним, необґрунтованим,
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповним з'ясуванням судом обставин
справи, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазнає, що судом
першої інстанції порушено норми ч. 4 ст.
11 КАС України, оскільки не врахований
той факт що Міністерство праці та
соціальної політики України є головним
розпорядником коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян як постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.
Міністерство фінансів України і
Державне казначейство забезпечують
виділення коштів Міністерству праці та
соціальної політики України для
виплати одноразової допомоги на
оздоровлення для подальшого
перерахування їх місцевим органа
соціального захисту. Тобто, орган
місцевого самоврядування здійснює
лише нарахування та виплату державних
коштів, шляхом реалізації делегованих
державою повноважень відповідно до ч. 3
ст.143 Конституції України.

Апелянт зазначає, що основні положення
щодо реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, визначено
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Роз'яснення порядку
застосування цього Закону визначено
ст.62 Закону, відповідно до якої
застосування провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання,
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Позивач є особою, що постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
евакуйованим із зони відчуження, та має
право на виплату щорічної допомоги на
оздоровлення. Проте, розмір вказаної
виплати, відповідно до ст.62 даного
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлено постановою
КМУ від 12.07.2005р. №562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» , яка
відповідно до ст. 117 Конституції
України, є обов'язковою до виконання.

Апелянт вважає, що судом першої
інстанції безпідставно проігноровано
норми Основного. Закону України, адже
єдиним законом України, який
Конституція України виокремлює серед
інших, є закон про Державний бюджет
України. При цьому, виключно законом
про Державний бюджет України
визначаються видатки на
загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків.

Судом першої інстанції не враховано та
не застосовано при прийнятті
оскаржуваного рішення ст. 70 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2010 рік», якою Кабінету Міністрів
України було надано право
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» текст ст. 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладено в такій
редакції: одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Зміни, внесені підпунктом 11 пункту 28
розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними), згідно з
Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008р.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тому апелянт вважає, що оскільки на
даний час закону, який би визначав
порядок умов матеріального
відшкодування у зв'язку з втратою
чинності змін, внесених підпунктом
пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» не прийнято, то немає
підстав нарахування позивачу щорічної
допомоги на оздоровлення у 2010 році в
інших розмірах, ніж передбачено
постановою Кабінету Міністрів України
№ 562 від 12.07.2005 року.

На підставі наведеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є учасником ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС другої
категорії та має право на доплату
щорічної допомоги на оздоровлення,
відповідно до вимог ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
у розмірі 5-ти мінімальних заробітних
плат. На підставі Постанови Кабінету
Міністрів України № 562 від 12.07.05 р.
спірні виплати проводились
відповідачем в заниженому розмірі.

Однак, відповідно до наявної в
матеріалах справи копії посвідчення
Серії НОМЕР_1 (а.с. 13) та відповідей
Шевченківського відділу соціального
управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради (а.с.1112), ОСОБА_1
є евакуйованим із зони відчуження у 1986
році та відповідно до вимог ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має право на виплату щорічної допомоги
на оздоровлення у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
не врахував вимоги ч. 2 ст. 99 КАС України
згідно якої для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод чи інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який обчисляється з дня коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів, а згідно ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Судом першої інстанції залишено поза
увагою, що виплати ОСОБА_1 щорічної
допомоги на оздоровлення проводились у
розмірі 75грн. :в лютому 2007 року, в лютому
2008 року, у вересні 2009 року та в січні 2010
року.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги дату звернення позивача до суду
із розглядуваним позовом (10.02.2011 року),
відсутність заяви та поважних причин
для поновлення строку, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги щодо виплати
недоотриманої суми одноразової
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення за 2007-2010 роки слід
залишити без розгляду.

З врахуванням вище наведеного судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги являються суттєвими і складають
підстави для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи, а також має місце
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст.
202, ст. 203, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України,
суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Шевченківського
відділу соціального управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради - задовольнити частково,
постанову Шевченківського районного
суду м.Львова від 05 квітня 2011 року по
справі № 2а-393/11 - скасувати, а позовну
заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
О.М. Довгополов

Н.В. Ільчишин