Справа № 2а-2504/12/1370
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
Справа №
9104/125939/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області ДПС на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 06
червня 2012 року в адміністративній
справі за позовом приватного
підприємства «Дніпро-Захід» до
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області ДПС про визнання протиправним
і скасування податкового
повідомлення-рішення,

встановив:

У березні 2012 року позивач ПП
«Дніпро-Захід» звернувся в суд із
адміністративним позовом до
відповідача ДПІ у Галицькому районі м.
Львова (на даний час ДПІ у Галицькому
районі м. Львова ГУ Міндоходів у
Львівській області), в якому просив
визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 13.03.2012 року,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 137948 грн. (в
т.ч. за основним платежем 110358 грн. і за
штрафними (фінансовими) санкціями 27590
грн.).

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 06.06.2012 року
позов задоволено. Визнано протиправним
і скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Галицькому
районі м. Львова № від 13.03.2012 року.

З цією постановою суду не погодився
відповідач і оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає апелянт,
що постанова суду першої інстанції
прийнята при неповному з'ясуванні
обставин справи, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, судом порушено норми
матеріального і процесуального права,
а тому постанова суду підлягає
скасуванню з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт зазначає, що оскаржене
податкове повідомлення-рішення від
13.03.2012 року було прийнято за
результатами проведеної відповідачем
планової виїзної перевірки позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2010 року по
30.09.2011 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 року по
30.09.2011 року. Суд першої інстанції
безпідставно не врахував висновків
перевірки про виявлені порушення
п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
ПДВ в період, що перевірявся на
загальну суму 110358 грн., за рахунок
безпідставного віднесення до складу
податкового кредиту сум ПДВ по
податкових накладних виписаних ТзОВ
«Віктор Ко», по операціях, що фактично
не здійснювались в межах господарської
діяльності підприємства.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 06.06.2012 р. та
прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Позивач ПП «Дніпро-Захід» подав
заперечення на апеляційну скаргу, у
якому просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції залишити без
змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в засідання суду апеляційної
інстанції, перевіривши матеріали
справи, обговоривши підстави і межі
апеляційної скарги, вважає, що таку
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що в період з 30.01.2012
року по 24.02.2012 року відповідачем ДПІ у
Галицькому районі м. Львова було
проведено планову виїзну перевірку
позивача ПП «Дніпро-Захід» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2010 року по
30.09.2011 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 року по
30.09.2011 року. За результатами перевірки
складено Акт № 848/23-209/23961110 від 02.03.2012
року (а.с. 20-58 Т.1).

У вказаному акті перевірки зазначено,
що позивачем порушено вимоги п.п.7.4.1,
п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого занижено ПДВ в період,
що перевірявся на загальну суму 110358
грн., в тому числі за липень 2010 року в
сумі 26984 грн., за серпень 2011 року в сумі
41575 грн., за вересень 2010 року в сумі 41799
грн., за рахунок безпідставного
віднесення до складу податкового
кредиту сум ПДВ по податкових
накладних виписаних ТзОВ «Віктор Ко»,
по операціях, що фактично не
здійснювались в межах господарської
діяльності підприємства. Такі висновки
податкового органу ґрунтуються на
твердженнях про те, що позивачем
протягом розглядуваного періоду
неправомірно включено до складу
податкового кредиту суми ПДВ по
взаємовідносинах із ТзОВ «Віктор Ко»
щодо придбання товару (продуктів
харчування). На думку ДПІ договірні
відносини мали безтоварний і нікчемний
характер, не спричинили реального
настання правових наслідків.

На підставі вказаного вище Акта
перевірки від 02.03.2012 року відповідачем
винесено відносно позивача податкове
повідомлення-рішення № від 13.03.2012
року, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі
137948 грн. (в т.ч. за основним платежем 110358
грн. і за штрафними (фінансовими)
санкціями 27590 грн.) (а.с. 19 Т.1).

Суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо безпідставності
тверджень ДПІ про безтоварний
(нереальний) і нікчемний характер
господарських договорів між позивачем
ПП «Дніпро-Захід» та ТзОВ «Віктор Ко»,
щодо дотримання позивачем вимог Закону
України «Про податок на додану
вартість», Податкового кодексу України
і Цивільного кодексу України та щодо
протиправності винесеного податкового
повідомлення-рішення від 13.03.2012 року, з
врахуванням наступного.

Пунктом 1.7 ст.1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в редакції
на час розглядуваних правовідносин),
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього
Закону, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 цього Закону, якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту, згідно п.п.7.4.5 п.7.4
ст.7 даного Закону, суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», зокрема статтею 9, визначено,
що підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення, можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати визначені обов'язкові
реквізити.

У відповідності до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 цього
Закону, зокрема, податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Із матеріалів адміністративної справи
та змісту Акту податкової перевірки
від 02.03.2012 року видно, що висновки
податкового органу щодо порушення
позивачем податкового законодавства
ґрунтуються на твердженнях ДПІ про те,
що позивачем протягом перевіреного
періоду безпідставно віднесено до
складу податкового кредиту суми ПДВ за
господарськими відносинами із ТзОВ
«Віктор Ко» щодо придбання товару. На
думку податкового органу такі
договірні відносини мали безтоварний і
нікчемний характер, не спричинили
реального настання правових наслідків.

Суд апеляційної інстанції вважає
об'єктивними висновки суду першої
інстанції щодо безпідставності
вищевказаних тверджень ДПІ.

З цього приводу суд апеляційної
інстанції враховує, що реальність
укладення, фактичне виконання та
настання правових наслідків за
розглядуваними господарськими
договорами і об'єктивність інформації
в первинних документах за цими
договорами підтверджується
матеріалами справи.

Зокрема, усі контрагенти, тобто ПП
«Дніпро-Захід» та ТзОВ «Віктор Ко» на
час укладення господарського договору
і його виконання були діючими
суб'єктами господарювання.

Здійснення позивачем господарських
операцій із вищевказаним контрагентом
підтверджується: - договором поставки
№ 15/06 від 30.06.2010 року; - накладними на
товар за липень - вересень 2010 року; -
податковими накладними за липень -
вересень 2010 року; - реєстром отриманих і
виданих податкових накладних за липень
- вересень 2010 року; - банківськими
виписками про оплату коштів; -
товаро-транспортними накладними за
липень - вересень 2010 року; - звітами по
операціях за липень - вересень 2010 року; -
штатними розкладами ПП «Дніпро-Захід»;
- матеріалами щодо подальшої
реалізації (поставки) позивачем
придбаного товару (продуктів) ТзОВ ТВК
«Львівхолод», ТзОВ « 555-Торгова-мережа»,
ТзОВ «ТМ Барвінок», ТзОВ «Фоззі-Фуд»,
ТзОВ ТД «Аванта» та інші (а.с. 59-152, 155-159,
169-251 Т.1, 1-250 Т.2, 1-182 Т.3).

З врахуванням наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції по
придбанню позивачем товарів у ТзОВ
«Віктор Ко» та наступній реалізації
відбувалися фактично, були здійснені в
межах господарської діяльності цього
платника податків, а тому твердження
податкового органу про те, що вказані
господарські операції фактично не
відбувались і такі договори носять
нікчемний характер є необґрунтованими
і не підтверджуються доказами по
справі.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції також
звертає увагу на те, що право на
податковий кредит у платників ПДВ не
пов'язано із фактами сплати до бюджету
податків контрагентами за
господарськими договорами, а пов'язано
лише із фактичною сплатою вартості
товарів (робіт, послуг) та із наявністю
відповідних первинних документів і
податкових накладних. Визначальним є
реальність існування господарських
операцій та факт сплати податку в ціні
придбаних товарів (послуг) їх
постачальникам. Такий платник податків
не може нести відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
обов'язків по сплаті податків іншими
платниками податків, якщо це прямо не
встановлено законом.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
вважає безпідставними покликання
відповідача на листування з іншими
податковими органами як на
обґрунтованість своїх висновків,
оскільки у досліджуваних
правовідносинах доказами реальності
існування господарських відносин
являються належні первинні документи.

При цьому, суд апеляційної інстанції
зазначає, що постанова кримінального
суду, зокрема, постанова Сихівського
районного суду м. Львова від 29.12.2011 року
про звільнення осіб від кримінальної
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію» і закриття в
зв'язку із цим кримінальної справи, не
встановлює обставин, які не потребують
доказування щодо предмету
обвинувачення, та не є обов'язковою для
адміністративного суду щодо
досліджуваних правовідносин,
відповідно до ст. 72 КАС України

Відповідно до ст. 62 Конституції України
лише обвинувальний вирок суду, який
набрав законної сили є підтвердженням
вини особи у вчиненні злочину.

Тому, є безпідставними твердження
апелянта про те, що постанова
Сихівського районного суду м. Львова
від 29.12.2011 року встановлює доведеність
вини посадових осіб ТзОВ «Віктор Ко» у
здійсненні фіктивного підприємництва.

Щодо покликань відповідача на
нікчемність розглядуваних договорів,
то суд апеляційної інстанції враховує,
що відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені статтею 203 ЦК України,
відповідно до якої: 1) зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину і
вказано, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він
невизнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (стаття 215 ЦК
України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Правові наслідки недійсності
правочину визначені статтею 216 ЦК
України, де вказано, що в разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 207 ГК
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

З наведених вище норм випливає, що
наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність укладеного правочину
та усвідомлювали суперечність його
інтересам держави та суспільства і
прагнули або свідомо допускали
настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

У зв'язку із цим, висновки про
нікчемність правочину можуть бути
зроблені лише за наявності доказів і
встановлення фактів порушення
обов'язкових вимог для чинності
правочину в момент укладення такого
правочину.

З цього приводу суд апеляційної
інстанції враховує, що розглядувані
договори між позивачем і ТзОВ «Віктор
Ко» на момент укладення відповідали
усім вимогам необхідним для їхньої
чинності, не суперечили вимогам
чинного законодавства та моральним
засадам суспільства, сторони договору
володіли необхідним обсягом цивільної
дієздатності, волевиявлення були
вільними і відповідали внутрішній волі
сторін договору, договір був
спрямований на реальне настання
правових наслідків і такі наслідки
наступили.

З врахуванням наведених вище норм
законодавства та фактичних обставин
справи, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при розгляді
адміністративної справи всебічно і
об'єктивно встановлено обставини
справи, висновки суду відповідають
обставинам справи, постанова суду
винесена з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Львівської області ДПС
- залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 06 червня 2012
року в адміністративній справі за
позовом приватного підприємства
«Дніпро-Захід» до Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м. Львова
Львівської області ДПС про визнання
протиправним і скасування податкового
повідомлення-рішення - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 27.06.2014 року.