Справа № 2а-2671/10
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

08 липня 2014 року м. Київ
В/800/2888/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів Зайця В.С.
(суддя-доповідач), Донця О.Є., Логвиненка
А.О., Мороза В.Ф., Чумаченко Т.А.,
перевіривши заяву Прилуцького
міськрайонного центру зайнятості про
перегляд ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
червня 2014 року у справі за позовом
Прилуцького міськрайонного центру
зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття до ОСОБА_5 про
стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Прилуцький міськрайонний центр
зайнятості подав до Вищого
адміністративного суду України заяву
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 03 червня 2014 року, прийнятої
за результатами розгляду справи за
позовом Прилуцького міськрайонного
центру зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття до ОСОБА_5 про
стягнення коштів.

У заяві заявник просить скасувати
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 03 червня 2014 року з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, посилаючись при цьому на
неоднакове застосування Вищим
адміністративним судом України, як
судом касаційної інстанції, одних і тих
самих норм матеріального права, що, на
його думку, потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, та направити справу
на новий розгляд до Вищого
адміністративного суду України.

В заяві зазначає, що ухвала Вищого
адміністративного суду України від 03
червня 2014 року у справі № К/9991/27897/11
прийнята з неоднаковим застосуванням
одних і тих самих норм матеріального
права, ніж ухвала Вищого
адміністративного суду України від 24
жовтня 2013 року у справі № К/9991/9694/12.

Вивчивши заяву Прилуцького
міськрайонного центру зайнятості та
додані до неї матеріали, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
дійшла висновку про відсутність
підстав для допуску до перегляду
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
червня 2014 року у зазначеній справі,
оскільки у даному випадку мають місце
різні обставини справи та відсутнє
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

Відповідно до статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах та
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Пленум Вищого адміністративного суду
України у пункті 4 постанови від 13
грудня 2010 року № 2 «Про судову практику
застосування статей 235- 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України» роз'яснив судам, що заява про
перегляд рішення з підстав
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах може бути подана за
наявності таких складових:
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
ухвалення різних за змістом судових
рішень; спірні питання виникли у
подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема, різне
тлумачення змісту і сутності правових
норм, на підставі якого зроблено
висновок про різний зміст суб'єктивних
прав і обов'язків учасників
відповідних правовідносин, у тому
числі про наявність та обсяг прав і/або
обов'язків осіб, які беруть участь у
справі, різне застосування правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням ієрархії цих правових
норм, а також дії норм у часі, просторі
та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню, різне визначення
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосування різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
відносин або поширення дії норми на
певні правовідносини в одних випадках
і незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню, різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Відповідно до абзацу 1 статті 2 Закону
України «Про зайнятість населення»
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Умови, розмір та тривалість виплати
допомоги по безробіттю застрахованим
особам, до яких належить відповідач,
визначено у пункті 2 Порядку надання
допомоги по безробіттю, у тому числі
одноразової її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності, затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 20 листопада 2000
року № 307.

Згідно з пунктом 2.1 цього Порядку
застрахованим особам - найманим
працівникам; особам, які виконують
роботи (надають послуги) згідно з
цивільно-правовими договорами;
військовослужбовцям Збройних Сил
України, Державної прикордонної служби
України, внутрішніх військ, військ
цивільної оборони, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законів України, Служби безпеки
України, Служби зовнішньої розвідки
України, Державної спеціальної служби
транспорту, особам рядового і
начальницького складу Державної
служби спеціального зв'язку та захисту
інформації України, органів внутрішніх
справ, особам начальницького складу
податкової міліції, а також особовому
складу воєнізованих
аварійно-рятувальних служб (формувань),
створених відповідно до законодавства
на постійній основі (далі -
військовослужбовці), крім
військовослужбовців строкової служби,
а у випадках, передбачених Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», іншим особам
(громадянам України, іноземцям, особам
без громадянства, які постійно
проживають в Україні, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України), на
користь яких здійснюється страхування
на випадок безробіття, які втратили
роботу з не залежних від них обставин і
визнані в установленому порядку
безробітними та протягом 12 місяців, що
передували початку безробіття,
працювали на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня),
проходили службу або виконували роботи
(надавали послуги) згідно з
цивільно-правовими договорами не менше
26 календарних тижнів та сплачували
страхові внески, допомога по
безробіттю визначається у відсотках до
їх середньої заробітної плати (доходу)
або середнього грошового забезпечення
залежно від страхового стажу.

Частиною 2 статті 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» передбачено, що
застраховані особи, зареєстровані в
установленому порядку як безробітні,
зобов'язані своєчасно подавати
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати їм забезпечення та
надання соціальних послуг.

Припинення виплати відповідачу
допомоги по безробіттю відбулось на
підставі пункту 8 частини 1 статті 31
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», з мотивів призначення
виплати на підставі документів, що
містять неправдиві відомості.

Відповідно до ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
червня 2014 року підставою для відмови у
задоволенні позову було те, що
відповідач із заявою про надання
статусу безробітного та призначення
допомоги по безробіттю звернувся до
Прилуцького міськрайонного центру
зайнятості після припинення
підприємницької діяльності відповідно
до постанови Господарського суду
Чернігівської області від 19 вересня 2006
року та після внесення 04 жовтня 2006 року
державним реєстратором запису до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців про
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця, а саме в
березні 2007 року.

З наведеного слідує, що відповідачем у
заяві про надання статусу безробітного
подано правдиві відомості про те, що
він не зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, а тому суд
касаційної інстанції прийшов до
висновку, що застосування Прилуцьким
міськрайонним центром зайнятості
пункту 8 частини 1 статті 31 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», як підстави для
припинення виплати допомоги, є
неправомірним.

За результатами розгляду справи №
К/9991/9694/12 за позовом Прилуцького
міськрайонного центру зайнятості до
ОСОБА_6 про стягнення коштів,
виплачених як допомога по безробіттю,
Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 24 жовтня 2013 року залишив
без змін постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2011 року про задоволення
позовних вимог.

Суд касаційної інстанції погодився із
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій з тих підстав, що відповідач
припинив підприємницьку діяльність 19
серпня 2009 року на підставі судового
рішення (запис про припинення
підприємницької діяльності до Єдиного
державного реєстру внесено 27 травня 2010
року), проте із заявою про надання
статусу безробітного до Прилуцького
міськрайонного центру зайнятості
звернувся 29 серпня 2006 року, тобто
будучи фізичною особою - підприємцем.

З наведеного слідує, що відповідачем у
заяві про надання статусу безробітного
подано неправдиві відомості про те, що
він не зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, що
призвело до незаконного отримання
допомоги по безробіттю.

Отже у даному випадку відсутнє
неоднакове застосування судами
касаційних інстанцій одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Враховуючи наведене, обговоривши
доводи заяви та виходячи з мети
судового перегляду, колегія суддів не
знаходить підстав для допуску заяви до
провадження.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И В :

В допуску до перегляду Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
червня 2014 року у справі за позовом
Прилуцького міськрайонного центру
зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття до ОСОБА_5 про
стягнення коштів - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: