Справа № 2а-9202/12/2070
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р. м. Київ
К/800/13998/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова О.Ф.,
Швець В.В.,

провівши попередній розгляд
касаційної скарги ОСОБА_4 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 9 січня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області, Головного
управління Державної Міграційної
служби України в Харківській області
про визнання дій та бездіяльності
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач), звернулася
до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області (далі - перший відповідач), в
якому просила суд визнати
бездіяльність відповідача відносно
рішення суду про встановлення факту
постійного проживання в Україні з 2000
року протиправною; зобов'язати
відповідача прийняти рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 5 березня 2012
року до виконання як документ, що
підтверджує факт законного проживання
позивача в Україні з 2000 року по
теперішній час; визнати протиправною
діяльність відповідача по
застосуванню до позивача Порядку,
затвердженого КМ України від 15 лютого
2012 року №150 та веденню відліку часу
прибуття позивача в Україну 11 вересня
2011 року; визнати відсутність
повноважень у відповідача на відмову в
прийнятті документів у зв'язку з
відсутністю права на оформлення
громадянства України згідно п.п. 2 ст.24
Закону України "Про громадянство
України", Порядку, затвердженого Указом
Президента України від 27 березня 2001
року №215 (з доповненнями) та визнати в
зв'язку з цим діяльність відповідача
протиправною; визнати наявність у
відповідача повноважень на прийняття
заяви та необхідних документів на
оформлення громадянства України на
підставі Європейської конвенції про
громадянство, п.2 ч.1
ст.24 Закону України "Про громадянство
України" та зобов'язати відповідача
прийняти від позивача заяву з
необхідними документами на придбання
громадянства України.

Ухвалою суду від 12 вересня 2012 року
залучено до участі у справі в якості
другого відповідача - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області(
далі - другий відповідач).

27 вересня 2012 року від представника
позивача до суду надійшла заява про
зміну позовних вимог, яка була прийнята
судом та залучена до матеріалів справи,
згідно якої позивач просила суд
визнати бездіяльність першого
відповідача відносно рішення суду про
встановлення факту постійного
проживання в Україні з 2000 року
протиправною; зобов'язати першого
відповідача прийняти рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 5 березня 2012
року до виконання як документ, що
підтверджує факт законного проживання
позивача в Україні з 2000 року по
теперішній час та надає право
залишитись на Україні на постійне
проживання на підставі Закону України
"Про імміграцію"; визнати протиправною
діяльність відповідача по
застосуванню до позивача п.2 Порядку
продовження строків перебування,
затвердженого Постановою КМ України
від 15 лютого 2012 року №150 та веденню
відліку часу прибуття позивача в
Україну 11 вересня 2011 року; визнати
протиправною діяльність відповідача,
пов'язану з відмовою позивачу в
прийнятті від неї заяви на отримання
дозволу на імміграцію та видачу
свідоцтва на постійне проживання в
Україні; визнати відсутність
повноважень у відповідача на відмову в
прийнятті документів у зв'язку з
відсутністю права на оформлення
громадянства України згідно п.п.2 ст.24
Закону України "Про громадянство
України", Порядку, затвердженого Указом
Президента України від 27
березня 2001 року №215 (з доповненнями) та
визнати в зв'язку з цим діяльність
першого відповідача протиправною;
визнати наявність у відповідача до 1
серпня 2012 року повноважень для
прийняття заяви від позивача та
документів на оформлення свідоцтва на
постійне проживання в Україні та
громадянства України на підставі
Європейської конвенції про
громадянство, п.2 ч.1 ст.24 Закону України
"Про громадянство України", рішення
Харківського районного суду від 5
березня 2012 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 9 січня 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_4 - задоволено частково. Постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року змінено, шляхом доповнення
резолютивної частини рішення абзацом
другим в наступній редакції:

"В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 в частині визнання протиправною
бездіяльності першого відповідача
щодо рішення Харківського районного
суду від 5 березня 2012 року, зобов'язання
першого відповідача прийняти рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 5 березня 2012
року до виконання як документ, що
підтверджує факт законного проживання
позивача в Україні з 2000 року по
теперішній час та надає право
залишитись на Україні на постійне
проживання на підставі Закону України
"Про імміграцію", визнання відсутності
повноважень у відповідача на відмову в
прийнятті документів у зв'язку з
відсутністю права на оформлення
громадянства України згідно п.п. 2 ст.24
Закону України "Про громадянство
України", Порядку, затвердженого Указом
Президента України від 27
березня 2001 року №215 (з доповненнями) та
визнання в зв'язку з цим діяльності
відповідача протиправною; визнання
наявності у відповідача до 1 серпня 2012
року повноважень для прийняття заяви
від позивача та документів на
оформлення свідоцтва на постійне
проживання в Україні та громадянства
України на підставі Європейської
конвенції про громадянство, п.2 ч.1 ст.24
Закону України "Про громадянство
України", рішення Харківського
районного суду від 5 березня 2012 року -
відмовити".

В іншій частині постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 23
жовтня 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального права, просить їх
рішення скасувати та постановити
рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Судами встановлено, що 24 січня 2011
року ОСОБА_4 документована паспортом
громадянина Республіки Вірменія
НОМЕР_1, дійсним до 24 січня 2016 року.

28 травня 2012 року ОСОБА_4 звернулася
до заступника начальника УГІРФО ГУМВС
України в Харківській області з заявою
№1195 про продовження терміну
перебування в Україні до 3 червня 2013
року.

Листом №17/6240 від 30 травня 2012 року
позивачу було відмовлено в задоволенні
вказаної заяви у зв'язку з тим, що
сукупний термін перебування позивача
на території України перевищив
дозволений період знаходження - 180
днів.

Суди попередніх інстанцій
зазначають, що правовий статус
іноземців та осіб без громадянства, які
перебувають в Україні, та встановлює
порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з
України, з урахуванням періоду
виникнення спірних правовідносин між
позивачем та першим відповідачем
визначено Конституцією України,
Законом України "Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства" в
редакції Закону від 22 вересня 2011 року,
№ 3773-VI та іншими законами
України, а також міжнародними
договорами України.

Згідно п.6 ч.1 ст.1 Законом України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства" іноземець - особа, яка
не перебуває у громадянстві України і є
громадянином (підданим) іншої держави
або держав.

Під іноземцями, які перебувають
на території України на законних
підставах, слід розуміти іноземців, які
в установленому законодавством чи
міжнародним договором України порядку
в'їхали в Україну та постійно або
тимчасово проживають на її території,
або тимчасово перебувають в Україні (п.7
ч.1 ст.1 Закону).

У відповідності до п.8 ч.1 ст.1
Закону до іноземців, які постійно
проживають в Україні, законодавцем
віднесено - іноземців, які отримали
посвідку на постійне проживання, якщо
інше не встановлено законом.

Іноземці, які перебувають на
території Україні протягом дії візи
або на період, установлений
законодавством чи міжнародним
договором України, або якщо строк їх
перебування на території України
продовжено в установленому порядку в
силу п.9 ч.1 ст.1 Закону
віднесені до іноземців, які тимчасово
перебувають на території України.

Таким чином, недотримання
іноземцем вищевказаних умов,
передбачених законом, свідчить про
незаконне проживання (перебування) на
території України.

Суди попередніх інстанцій, що
встановлення рішенням суду від 5
березня 2012 року факту постійного
проживання позивача на території
України, яка на час виникнення спірних
правовідносин є повнолітньою,
громадянкою іншої держави, без
отримання ОСОБА_4 посвідки на постійне
проживання або продовження в
установленому порядку строку
перебування її на території України, не
є підтвердженням для її перебування
(проживання) на території України на
законних підставах.

Позивач, проживаючи з 2000 року на
території України, як встановлено
рішенням суду від 5 березня 2012 року, при
досягненні повноліття не звернулася до
компетентного органу за отриманням
свідоцтва про постійне проживання в
Україні або громадянства України, а
отримала паспорт громадянина Вірменії.
Отже, доводи позивача, як особа, що
проживає на території України з 2000 року
має право на постійне проживання на
території України згідно Закону
України «Про імміграцію» та набуття
громадянства України на підставі
ст.ст.6, 9 Закону України "Про
громадянство України" безпідставні,
оскільки таким правом позивач при
досягненні повноліття не скористався.

Суди попередніх інстанцій
прийшли до висновку, що враховуючи
період виникнення спірних
правовідносин щодо продовження
терміну перебування позивача в Україні
та виникнення у неї наміру на подальше
отримання дозволу на постійне
проживання в Україні (імміграцію) та
набуття громадянства України, перший
відповідач, вірно застосував положення
Порядок № 150.

Доводи ОСОБА_4, що до спірних
правовідносин слід застосувати п.20
постанови Кабінету Міністрів України
від 29 грудня 1995 року № 1074 "Про Правила
в'їзду іноземців та осіб без
громадянства в Україну, їх виїзду з
України і транзитного проїзду через її
територію" є помилковими.

Так, по-перше, вказана постанова
на час звернення позивача до першого
відповідача втратила чинність,
по-друге, позивач досяг віку повноліття
та отримав в 2011 році громадянство іншої
держави, а тому не міг без реєстрації
перебувати на законних підставах на
території України.

За таких обставин, суди прийшли
до висновку, що в задоволенні позовних
вимог в частині визнання протиправною
бездіяльності першого відповідача
щодо рішення Харківського районного
суду від 5 березня 2012 року, зобов'язання
відповідача прийняти рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 5 березня 2012
року до виконання як документ, що
підтверджує факт законного проживання
позивача в Україні з 2000 року по
теперішній час та надає право
залишитись на Україні на постійне
проживання на підставі Закону України
"Про імміграцію", визнати протиправною
діяльність відповідача по
застосуванню до позивача п.2 Порядку
продовження строків перебування,
затвердженого Постановою КМ України
від 15 лютого 2012 року №150 слід відмовити.

В задоволенні позовних вимог в
частині визнання відсутності
повноважень у відповідача на відмову в
прийнятті документів у зв'язку з
відсутністю права на оформлення
громадянства України згідно п.п. 2 ст.24
Закону України "Про громадянство
України", Порядку, затвердженого Указом
Президента України від 27 березня 2001
року №215 (з доповненнями) та
визнання в зв'язку з цим діяльність
відповідача протиправною; визнання
наявності у відповідача до 1 серпня 2012
року повноважень для прийняття заяви
від позивача та документів на
оформлення свідоцтва на постійне
проживання в Україні та громадянства
України на підставі Європейської
конвенції про громадянство, п. 2 ч.1 ст.24
Закону України "Про громадянство
України", рішення Харківського
районного суду від 5 березня 2012 року
також слід відмовити з наступних
підстав.

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Процедуру продовження строку
перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України
визначено Порядком №150.

Згідно п.6 Порядку продовження
строку перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України,
строк перебування іноземців та осіб
без громадянства на території України
продовжується у разі, коли вони прибули
за короткостроковою візою, а також з
держав з безвізовим порядком в'їзду за
наявності обґрунтованих підстав
(лікування, вагітність чи пологи,
догляд за хворим членом родини,
оформлення спадщини, подання заяви про
отримання дозволу на імміграцію чи
набуття громадянства України тощо) та
за умови подання підтверджувальних
документів - на період існування таких
підстав, але не більш як 180 днів з дати
останнього в'їзду в Україну.

Як встановлено судами з копії
паспорта позивача, останній раз ОСОБА_4
в'їхала на територію України 10 вересня
2011 року.

Враховуючи лист Прикордонної
служби України від 3 липня 2012 року №
254/Г-302, в якому зазначається про те, що в
період з 1 вересня 2011 року по 30 вересня
2011 року ОСОБА_4 не перетинала
державного кордону України. На
території України з дня отримання
паспорту республіки Вірменії (24 січня
2011 року) до 16 грудня 2011 року (дня
прийняття рішення про продовження
терміну перебування ОСОБА_4 на
території України по 6 березня 2012 року)
перебувала без законних підстав.

Згідно з приписами п.2 Порядку № 150,
іноземці, які на законній підставі
прибули в Україну, можуть тимчасово
перебувати на її території :

1) протягом наданого візою дозволу в
разі в'їзду з держав з візовим порядком
в'їзду, якщо інший строк не визначено
міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів з
дати першого в'їзду з держав з
безвізовим порядком в'їзду, якщо інший
строк не визначено міжнародними
договорами України;

3) на період дії візи, але не більш як 90
днів протягом 180 днів з дати першого
в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня
2011 року.

Судами встановлено, що позивач не
підпадає під жодну умову, визначену
законодавством, яка б дозволяла їй
перебувати на території України після
досягнення повноліття та отримання
паспорту Вірменії.

Отже, на час звернення до
відповідача з заявою про продовження
терміну перебування в Україні сукупний
термін перебування позивача в Україні
перевищив дозволений період
знаходження 180 днів, а тому УГІРФО ГУМВС
України в Харківській області
правомірно відмовило позивачу в
продовженні терміну перебування в
Україні.

Згідно ст.9 Закону України "Про
громадянство України" іноземець або
особа без громадянства можуть бути за
їх клопотаннями прийняті до
громадянства України. Умовами
прийняття до громадянства України є: 1)
визнання і дотримання Конституції
України та законів України; 2) подання
декларації про відсутність іноземного
громадянства (для осіб без
громадянства) або зобов'язання
припинити іноземне громадянство (для
іноземців). Іноземці, які перебувають у
громадянстві (підданстві) кількох
держав, подають зобов'язання припинити
громадянство (підданство) цих держав.
Іноземці, яким надано статус біженця в
Україні чи притулок в Україні, замість
зобов'язання припинити іноземне
громадянство подають декларацію про
відмову особи, якій надано статус
біженця в Україні чи притулок в
Україні, від іноземного громадянства.
Подання зобов'язання припинити
іноземне громадянство не вимагається
від іноземців, які є громадянами
(підданими) держав, законодавство яких
передбачає автоматичне припинення
особами громадянства (підданства) цих
держав одночасно з набуттям
громадянства іншої держави, або якщо
міжнародні договори України з іншими
державами, громадянами яких є іноземці,
передбачають припинення особами
громадянства цих держав одночасно з
набуттям громадянства України.
Іноземці, які подали зобов'язання
припинити іноземне громадянство,
повинні подати документ про це, виданий
уповноваженим органом відповідної
держави, до уповноваженого органу
України протягом двох років з моменту
прийняття їх до громадянства України.
Якщо іноземці, маючи всі передбачені
законодавством цієї держави підстави
для отримання такого документа, з
незалежних від них причин не можуть
отримати його, вони подають декларацію
про відмову від іноземного
громадянства; 3) безперервне проживання
на законних підставах на території
України протягом останніх п'яти років.
Ця умова не поширюється на іноземців чи
осіб без громадянства, які перебувають
у шлюбі з громадянином України понад
два роки, і на іноземців чи осіб без
громадянства, які перебували з
громадянином України понад два роки у
шлюбі, що припинився внаслідок його
смерті. Дворічний термін перебування у
шлюбі з громадянином України не
застосовується до іноземців і осіб без
громадянства, яким було надано дозвіл
на імміграцію відповідно до пункту 1
частини третьої статті 4 Закону України
"Про імміграцію". Для осіб, яким надано
статус біженця в Україні чи притулок в
Україні, термін безперервного
проживання на законних підставах на
території України встановлюється на
три роки з моменту надання їм статусу
біженця в Україні чи притулку в
Україні, а для осіб, які в'їхали в
Україну особами без громадянства, - на
три роки з моменту в'їзду в Україну; 4)
отримання дозволу на імміграцію. Ця
умова не поширюється на осіб, яким
надано статус біженця в Україні або
притулок в Україні, та на іноземців і
осіб без громадянства, які прибули в
Україну на постійне проживання до
набрання чинності Законом України "Про
імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у
паспорті громадянина колишнього СРСР
зразка 1974 року відмітку про прописку
або отримали посвідку на постійне
проживання в Україні; 5) володіння
державною мовою або її розуміння в
обсязі, достатньому для спілкування. Ця
умова не поширюється на осіб, які мають
певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі);
6) наявність законних джерел існування.
Ця умова не поширюється на осіб, яким
надано статус біженця в Україні або
притулок в Україні. Положення,
передбачені пунктами 3 - 6 частини
другої цієї статті, не поширюються на
осіб, які мають визначні заслуги перед
Україною, і на осіб, прийняття яких до
громадянства України становить
державний інтерес для України.
Прийняття до громадянства України
дитини, яка проживає в Україні і один із
батьків якої або інша особа, яка
відповідно до цього Закону є її
законним представником і має дозвіл на
імміграцію в Україну, здійснюється без
урахування умов, передбачених
пунктами 1, 3 - 6 частини другої цієї
статті. Дозвіл на імміграцію в Україну
не вимагається, якщо законним
представником дитини є особа, якій
надано статус біженця в Україні або
притулок в Україні, або іноземець чи
особа без громадянства, які прибули в
Україну на постійне проживання до
набрання чинності Законом України "Про
імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у
паспорті громадянина колишнього СРСР
зразка 1974 року відмітку про прописку
або отримали посвідку на постійне
проживання в Україні.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що оскільки на час
виникнення спірних правовідносин вік
позивача дорівнював 21 рік, посилання
представника позивача на те, що ОСОБА_4
не потребує отримання дозволу на
імміграцію, з тих підстав, що батьки
позивача мають посвідку на постійне
проживання в Україні, є хибними, а
відтак положення ч.4 ст.9
Закону України "Про громадянство
України" на позивача не поширюється.

Пунктами 1, 2 Порядку провадження
за заявами і поданнями з питань
громадянства України та виконання
прийнятих рішень, затвердженого Указом
Президента України від 27 березня
2001 року за № 215/2001 передбачено, що для
встановлення, оформлення та перевірки
належності до громадянства України,
прийняття до громадянства України,
оформлення набуття громадянства
України, виходу з громадянства України
особа подає заяву, а також інші
документи, передбачені розділом II
цього Порядку. У випадках, передбачених
законодавством України, за подання
заяви та інших документів з питань
громадянства сплачується державне
мито або консульський збір, документ
про сплату якого подається разом із
заявами та іншими документами з питань
громадянства.

Статтею 9 Закону України "Про
імміграцію" передбачено, що заяви про
надання дозволу на імміграцію
подаються: 1) особами, які постійно
проживають за межами України, - до
дипломатичних представництв та
консульських установ України за
кордоном за місцем їх постійного
проживання; 2) особами, які перебувають
в Україні на законних підставах, - до
органів спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань імміграції за місцем їх
проживання. Заяву про надання дозволу
на імміграцію заявник подає особисто
до відповідного органу державної
влади. За наявності поважних причин
(хвороба заявника, стихійне лихо тощо)
заява може надсилатися поштою або за
дорученням заявника, посвідченим
нотаріально, подаватися іншою особою.

Доказів того, що позивач
зверталася до зазначених органів з
питань громадянства України в
установленому законом порядку, судами
не встановлено.

З огляду на викладене, висновки
судів попередніх інстанцій є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4- залишити
без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 9 січня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області, Головного
управління Державної Міграційної
служби України в Харківській області
про визнання дій та бездіяльності
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець