Справа № К/9991/51906/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/51906/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в м. Димитрові
Донецької області до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України в м. Димитрові
Донецької області про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання України в м.
Димитрові Донецької області на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20
липня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2011 року Управління
Пенсійного фонду України в м. Димитрові
Донецької області (далі УПФ) звернулось
з позовом до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України в м. Димитрові
Донецької області (далі відділення
Фонду) про стягнення з відповідача сум
виплачених пенсій у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в
порушення вимог Порядку відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
Пенсійному фонду України витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою правління ПФУ та правління
Фонду від 4 березня 2003 року № 5-4/4,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16 травня 2003 року за №
376/7697 (далі Порядок), Закону України від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV)
та Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Основи), відділення
Фонду не відшкодувало позивачу
витрати, понесені ним на виплату пенсій
у зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Вважаючи це порушенням своїх прав, УПФ
просило про задоволення позову.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 липня 2011
року, постанову суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нову, якою позов
задоволено, стягнуто з відповідача на
користь УПФ суми виплачених пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання в розмірі 4432,76 гривень.

У касаційній скарзі відділення Фонду,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду апеляційної інстанції скасувати
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
скарги з таких підстав.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Задовольняючи позов суд апеляційної
інстанції виходив з того, що пенсії
виплачені УПФ на підставі прийнятого
ним рішення, яке не скасоване, а тому
Фонд зобов'язаний провести відповідні
розрахунки та відшкодувати позивачу
такі витрати в розмірі 4432,76 гривень.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

Статтею 1 Основ встановлено, що
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це система
прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Залежно від страхового випадку є такі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття.
Відносини, що виникають за зазначеними
у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ (стаття 4 Основ
у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин).

Відповідно до пункту 4 статті 25 Основ за
страхуванням від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання надаються такі види
соціальних послуг і матеріального
забезпечення: профілактичні заходи по
запобіганню нещасним випадкам на
виробництві та професійним
захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; відшкодування збитків,
заподіяних працівникові каліцтвом чи
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним своїх трудових
обов'язків; пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Ураховуючи те, що пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання є наслідком страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, належним
страховиком, відповідно до статті 25
Основ є Фонд, що також передбачено
статтею 21 Закону № 1105-XIV, яка визначає
перелік соціальних послуг та виплат,
які здійснюються та відшкодовуються
Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26
Основ, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Аналогічне правило закріплене
частиною другою статті 24 Закону № 1105-XIV,
відповідно до пункту 5 якої якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований. При цьому страховик, до
якого звернувся застрахований, має
право звернутися до відповідного
страховика з інших видів соціального
страхування щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі
витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною
Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні
розрахунки між державами можуть
проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Судами встановлено, що пенсії, не
відшкодовані позивачу відділенням
Фонду, виплачені громадянам, які
втратили годувальника внаслідок
нещасного випадку на виробництві, який
стався на території Російської
Федерації в 1980 та 1997 роках.

Таким чином, витрати, понесені органами
ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою
пенсій у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання (у тому
числі й пенсій особам, які втратили
годувальника від нещасного випадку на
виробництві на території колишніх
республік СРСР), підлягають
відшкодуванню за рахунок Фонду як
належного страховика від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання.

Отже висновки апеляційного суду щодо
обов'язку відшкодування Фондом витрат,
понесених органами ПФУ у зв'язку із
виплатою та доставкою пенсій у зв'язку
із втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального і процесуального права,
відповідають судовій практиці, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування оскаржуваного судового
рішення в цій частині колегія суддів не
вбачає.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
залишив поза увагою те, що позивачем до
суми виплачених та не відшкодованих
відділенням Фонду витрат по виплаті
пенсій у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, включена
також адресна допомога.

Так, відповідно до розрахунку наданого
позивачем, до суми пенсії, яка підлягає
відшкодуванню відділенням Фонду,
віднесена адресна допомога в розмірі
3243,10 гривень.

При цьому, статтею 21 Закону № 1105-ХІV не
передбачено можливості відшкодування
Фондом витрат з виплати державної
адресної допомоги. Така адресна
допомога не передбачена ані в переліку
соціальних послуг та виплат, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом відповідно до статті 21 Закону №
1105-ХІV, ані у встановленому пунктом 4
Порядку переліку виплат, передбачених
до відшкодування Фондом ПФУ.

Перелік соціальних послуг та виплат,
які здійснюються та відшкодовуються
Фондом, передбачений статтею 21 Закону
№ 1105-ХІV, відповідно якій Фонд
зобов'язаний у встановленому законом
порядку своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
здоров'я, в тому числі пенсії у зв'язку
із втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, у разі настання
страхового випадку.

Вирішуючи питання, чи здійснюються ці
виплати за рахунок коштів Фонду,
необхідно враховувати те, що
страхування від нещасного випадку є
самостійним видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, за допомогою
якого здійснюється соціальний захист,
охорона життя та здоров'я громадян у
процесі їх трудової діяльності.

Одним з основних принципів страхування
від нещасного випадку є цільове
використання коштів, які відповідно до
статті 46 Закону № 1105-XIV не формуються за
рахунок Державного бюджету України, не
включаються до його складу та
використовуються виключно за їх прямим
призначенням.

Зважаючи на особливості фінансування
страхування від нещасного випадку,
виключно цільове використання цих
коштів та враховуючи те, що державна
адресна допомога, як окремий вид
соціальної допомоги не входить до
складу розміру пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання. Тому, Фонд не може нести
витрати на виплату та доставку
зазначених коштів.

Таким чином, апеляційний суд повно і
всебічно не з'ясував обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, а
також не надав правову оцінку вимогам
УПФ щодо відшкодування за рахунок
відділення Фонду витрат, пов'язаних із
виплатою державної адресної допомоги.

Крім того, доводи скаржника про те, що
розрахунки між Пенсійним фондом
України та Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України повинні
відбуватись на централізованому рівні
є безпідставними, виходячи з
наступного.

Пункт 7 Порядку, якому, на думку
заявника, суперечать вимоги управління
ПФУ про відшкодування витрат, не
врегульовує спірні відносини, які
виникли у цій справі, оскільки
встановлене ним правило та механізм
взаєморозрахунків на централізованому
рівні між Фондом та ПФУ розраховані на
відсутність спору та реалізуються за
наслідками попередньо здійснених
згідно з пунктами 5, 6 Порядку звірок
витрат за особовими справами
потерпілих, складання актів таких
звірок, узгодження й подання
відповідних довідок.

Статтею 16 Закону № 1105-XIV визначено, що
безпосереднє управління Фондом
здійснюють його правління та виконавча
дирекція. За змістом статті 18
зазначеного Закону виконавча дирекція
Фонду є постійно діючим виконавчим
органом правління Фонду, проводить
свою діяльність

Від імені Фонду у межах та в порядку, що
визначаються його статутом і
Положенням про виконавчу дирекцію
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України,
затвердженим постановою правління
Фонду від 20 квітня 2001 року № 15 (далі -
Положення про виконавчу дирекцію
Фонду), організовує та забезпечує
виконання рішень правління Фонду,
робочими органами виконавчої дирекції
Фонду є, зокрема, її відділення в
районах і містах обласного значення.
Робочі органи виконавчої дирекції
Фонду є юридичними особами, мають
самостійні кошториси, печатку із
зображенням Державного Герба України
та своїм найменуванням.

Згідно з пунктом 15 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 1 березня
2001 року № 121/2001 (чинного на час
виникнення спірних відносин) ПФУ
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку головні
управління ПФУ в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві,
Севастополі та управління ПФУ в
районах, містах і районах у містах.

З огляду на викладене вимоги УПФ про
відшкодування відділенням Фонду
витрат, пов'язаних із виплатою та
доставкою пенсій у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
відповідають змісту його прав як
робочого органу Пенсійного Фонду
України щодо відшкодування понесених
ним витрат та узгоджуються із
компетенцією виконавчої дирекції
Фонду, основними завданнями якої
згідно з Положенням про виконавчу
дирекцію Фонду, крім іншого, визначено
виконання завдань та основних
принципів страхування від нещасного
випадку, фінансування страхових
виплат, а до повноважень у сфері
здійснення процедури страхування та
координації страхової діяльності
віднесено, зокрема, співпрацю з фондами
з інших видів соціального страхування
щодо відшкодування витрат, понесених
ними у зв'язку з матеріальним
забезпеченням потерпілих внаслідок
нещасного випадку на виробництві, та
представництво інтересів страховика в
органах державної виконавчої влади,
органах місцевого самоврядування і
судах.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення судом
апеляційної інстанції рішення, яке не
відповідає вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судове рішення підлягає
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини 2 і 4 статті
227 Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України в м. Димитрові
Донецької області задовольнити
частково.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 липня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало