Справа № 826/9052/13-а
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р. м. Київ
К/800/7980/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. при секретарі судового
засідання Ковтун О.С.

за участю представників сторін:
позивача - Лиштва Ю.В.,

відповідача - Маісурадзе З.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29.07.2013 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2013 р.

у справі № 826/9052/13-а

за позовом приватного акціонерного
товариства «МТС Україна»

до Окружної державної податкової
служби - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року приватне акціонерне
товариство «МТС Україна» (далі -
позивач, ПрАТ «МТС Україна») звернулось
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Окружної
державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби (далі - відповідач,
ОДПС - Центральний офіс), в якому
просило суд визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 29.05.2013 р. №
та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29.07.2013 р., яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2013 р.,
адміністративний позов задоволено
повністю: визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 29.05.2013 р. №
та № ; вирішено питання про
судові витрати.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29.07.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.11.2013 р. і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Позивач у судовому засіданні проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства, а тому просив
суд касаційну скаргу податкового
органу залишити без задоволення,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 17.04.2013 р. по
15.05.2013 р., на підставі направлення від
17.04.2013 р. № 384, посадовою особою ОДПС -
Центрального офісу, згідно з
підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20,
підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75,
підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78,
пунктом 81.1 статті 81 Податкового
кодексу України та відповідно до
наказу від 17.04.2013 р. № 406, була проведена
виїзна позапланова документальна
перевірка ПрАТ «МТС Україна» з питань
правильності обчислення та
своєчасності сплати до державного
бюджету податку на додану вартість при
здійсненні операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) у ТОВ «Дорадо»,
за червень 2011 року, у ВКП «МКП
Спецбудмонтажсервіс» у формі ТОВ за
серпень, вересень 2011 року, у ТОВ
«Смерека+» за жовтень 2011 року, у ТОВ
«Дипломат Сервіс» за грудень 2011 року, у
ТОВ «СМС «Онлайн» за січень 2012 року, у
ТОВ «Миракс Телеком» за лютий 2012 року, у
ТОВ «Берег-Спецмонтаж» за травень,
червень 2012 року, у ВК МПП «Фірма Сато»
за період з 01.12.2011 р. по 31.12.2012 р. та
податку на прибуток при здійсненні
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) у вищенаведених підприємств за
період з 01.04.2011 р. по 31.12.2012 р., за
результатами якої складено акт від
21.05.2013 р. № 592/42-10/14333937 та зроблено
висновок про порушення позивачем
вимог: - пунктів 138.1, 138.2 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток за період, що
перевірявся, всього у сумі 2 033 693 грн.; -
пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість за
період, що перевірявся, на загальну
суму 2 228 948 грн.

На підставі зазначеного акта
податкової перевірки відповідачем
29.05.2013 р. винесені податкові
повідомлення-рішення: № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 2 936 685
грн., з яких 2 228 948 грн. - за основним
платежем та 707 737 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами); №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств у
загальному розмірі 2 351 771 грн., з яких 2 033
693 грн. сума основного платежу та 318 078
грн. розмір штрафних (фінансових)
санкцій (штрафів).

Як вбачається з акту перевірки №
592/42-10/14333937 від 21.05.2013 р. підставою для
донарахування позивачу зазначених
податкових зобов'язань слугували
висновки перевіряючого про
безпідставне формування позивачем
податкового кредиту та валових витрат
за результатами господарських
операцій по правочинам укладеним ПрАТ
«МТС Україна» зі своїми контрагентами:
ТОВ «Дорадо», ВКП «МКП
Спецбудмонтажсервіс» у формі ТОВ, ТОВ
«Смерека+», ТОВ «Дипломат Сервіс», ТОВ
«СМС «Онлайн», ТОВ «Миракс Телеком»,
ТОВ «Берег-Спецмонтаж», ВК МПП «Фірма
Сато», оскільки, як стверджує
відповідач, угоди укладені позивачем
із зазначеними контрагентами не мають
мети реального настання правових
наслідків обумовлених змістом
правочинів, а тому є нікчемними.

Суд першої інстанції, висновки якого
підтримала колегія суддів апеляційної
інстанції, вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладених
позивачем зі своїми контрагентами
правочинів, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, враховуючи, що
висновки викладені в акті податкової
перевірки не узгоджуються з нормами
матеріального права, - не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового
кодексу передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно з пунктом
198.2 статті 198 Податкового кодексу
України, вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається, виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі, якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судами попередніх інстанцій вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Що стосується зобов'язання визначеного
позивачеві з податку на прибуток
приватних підприємств, то відповідно
до пункту 134.1 статті 134 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
податком на прибуток є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються з: - витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; - інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Отже, показник валових витрат
безпосередньо впливає на об'єкт
оподаткування.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Отже, такої підстави як висновок
податкового органу про нікчемність
правочину (відсутність реальності
здійснення господарських операцій) для
виключення витрат зі складу валових та
виключення сум податку на додану
вартість з податкового кредиту
Податковий кодекс України не
передбачає.

Із зазначених правових норм
вбачається, що податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість та валові
витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
мають бути підтверджені належним чином
складеними первинними документами, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції, що стала
підставою для формування податкового
обліку платника податку. Разом з тим,
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означають
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Правильність
відображення в податковому обліку
господарських операцій відповідно до
їх реального змісту повинна
здійснюватись виключно на підставі
норм податкового законодавства. А
відтак, якщо певна господарська
операція не відбулася чи відбулася не
за тим її змістом, який відображено в
укладених платником податків
договорах, то це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Крім того, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем, в межах
своєї господарської діяльності, було
укладено ряд правочинів щодо придбання
товарно-матеріальних цінностей та
послуг із контрагентам: ТОВ «Дорадо»,
ВКП «МКП Спецбудмонтажсервіс» у формі
ТОВ, ТОВ «Смерека+», ТОВ «Дипломат
Сервіс», ТОВ «СМС «Онлайн», ТОВ «Миракс
Телеком», ТОВ «Берег-Спецмонтаж», ВК
МПП «Фірма Сато».

В матеріалах справи наявні в повному
об'ємі первинні документи
бухгалтерського та податкового обліку
які підтверджують фактичне здійснення
господарських операцій між позивачем
та вказаними контрагентами, і як вірно
встановлено судами попередніх
інстанцій зазначені документи
складені за результатами проведених
операцій та з дотриманням вимог
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», статті 44, статті
201 Податкового кодексу України, пункту
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій, є
твердження податкового органу про
неможливість реального виконання
укладених позивачем зі своїми
контрагентами правочинів через
відсутність у останніх необхідних умов
(трудових ресурсів, складських
приміщень, виробничих потужностей,
транспортних засобів) для ведення
господарської діяльності з посиланням
на дані довідок та актів податкових
перевірок контрагентів позивача.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності у
контрагентів основних фондів,
кваліфікованого персоналу тощо. В разі
порушення контрагентом податкової
дисципліни відповідальність та
негативні наслідки мають настати саме
для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Таким чином, висновки податкового
органу про вчинення платником податків
порушень податкового законодавства,
щодо неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з
вказаними у акті перевірки
контрагентами за період, що
перевірявся, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що при прийнятті оскаржуваних
рішень, судами першої та апеляційної
інстанцій було порушено норми
матеріального та процесуального права.

Згідно приписів частини другої статті
19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом першим частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Оскільки судами
встановлено невідповідність
законодавству винесених податкових
повідомлень-рішень від 29.05.2013 р. №
та № , вимоги щодо визнання
протиправними і скасування зазначених
податкових повідомлень-рішень були
задоволені обґрунтовано.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтовані
рішення, в яких повно відображені
обставини, що мають значення для
справи. Порушень норм матеріального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників залишити без
задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29.07.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.11.2013 р. у справі № 826/9052/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко