Справа № 815/2804/14
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2804/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року
м.Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Андрухіва В.В., судді
Вовченко О.А., судді Стеценка О.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, в якому
просив про визнання рішення ДМС
України від 14.03.2014 року №106-14 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
неправомірним та скасування його,
зобов'язання ДМС України переглянути
справу та прийняти рішення про
визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позивач обгрунтував свої вимоги тим, що
05 травня 2014 року він отримав
повідомлення про відмову у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, на підставі
рішення ДМС України від 14.03.2014 року
№106-14. Позивач вважає вищевказане
рішення незаконним та таким, що
підлягає скасуванню, оскільки воно
приймалося без врахування та без
дослідження всіх обставин, які мають
юридичне значення і стосуються справи,
з формальних підстав, внаслідок чого
порушені його права.

Позивач вказував, що до моменту виїзду
з Афганістану він проживав у районі
Поле Кандарі провінції Логар. Позивач
пояснив, що основною причиною виїзду з
Афганістану стало переслідування його
представниками радикального руху
«Талібан». Як повідомив ОСОБА_1,
представники талібів насильницьким
шляхом пропонували йому співпрацювати
з ними шляхом здійснення джихаду.
Позивач також вказав, що у 2011 році
таліби забрали його рідного брата
ОСОБА_6 та змусили його скоїти
терористичний акт в м.Кабул в серпні чи
вересні 2011 року. Тому позивач вважає, що
у разі повернення на батьківщину йому
загрожуватиме небезпека з боку
талібів, з якими він відмовився
співпрацювати.

Позивач до судового засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином. Представник позивача надав до
суду клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Представник відповідача залишив дане
питання на розсуд суду.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України,
оскільки до суду з"явилися не всі особи,
які беруть участь у справі, та
враховуючи відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
ухвалив про розгляд справи у
письмовому провадженні.

Дослідивши надані сторонами докази,
суд встановив наступні обставини.

Громадянин Афганістану ОСОБА_1
народився ІНФОРМАЦІЯ_8 у м.Кабул,
Афганістан. За національністю таджик,
за віросповіданням мусульманин-суніт.
Рідна мова дарі, іншими мовами заявник
не володіє. За сімейним станом -
неодружений. Позивач має початкову
освіту, яку він здобував в школі «Азіз
Афган» в м. Кабул протягом 1996 - 2002 років.
Після закінчення навчання в школі, до
виїзду в Україну в 2012 році, ОСОБА_1 разом
із батьком працював на земельній
ділянці в районі Поле Кандарі
провінції Логар. Позивач не є членом
жодної політичної, громадської або
молодіжної організації. В країні
громадянського походження залишились
проживати близькі родичі позивача, а
саме: батько - ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1,
матір - ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2, брат -
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3, брат - ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_4, та три сестри - ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6,
ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_7

Судом також встановлено, що
ОСОБА_1 вибув з батьківщини 11.09.2012 року
авіарейсом м.Кабул (Афганістан) -
м.Москва (Російська Федерація), на
підставі національного паспорту та
туристичної візи до Російської
Федерації строком на один місяць. З
м.Москви легковими автомобілями
позивач дістався до кордону з Україною,
державний кордон України перетинав
пішки, нелегально, поза пунктом
пропуску 11-12 вересня 2012 року. Після
потрапляння на територію України,
позивача відвезли легковим
автомобілем до проминку « 7 кілометр» у
м. Одесі, проживав в Україні за адресою:
АДРЕСА_1.

28 вересня 2012 року ОСОБА_1
звернувся до Управління у справах
біженців ГУДМС України в Одеській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

19 жовтня 2012 року наказом №80
заступника начальника Управління у
справах біженців ГУДМС України в
Одеській області у відповідності до ст.
8 Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" прийнято рішення
здійснити оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту громадянин
Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8,
особова справа ODS 12/385.

29 січня 2014 року за результатами
розгляду особової справи ODS 12/385
громадянина Афганістану ОСОБА_1,
Управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області на підставі
абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
дійшло до висновку щодо відмови
громадянину Афганістану ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

14 березня 2014 року рішенням
Державної міграційної служби України
№ 106-14 позивачу було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" як особі, стосовно
якої встановлено, що умови передбачені
п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальна інформація по
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме: ним наводилися
суперечливі факти, що викликає у суду
обгрунтовані сумніви у
правдоподібності тверджень позивача.

Зокрема, було встановлено, що
позивач вибув з країни своєї
громадянської належності 11.09.2012 року
авіарейсом м. Кабул (Афганістан) -
Москва (Російська Федерація) на
підставі свого національного паспорту
та туристичної візи до РФ строком на
один місяць. З м.Москви легковим
автомобілем позивач дістався до
кордону з Україною і перетнув його
нелегально, поза пунктом пропуску
11-12.09.2012 року. Після потрапляння на
територію України позивача відвезли
легковим автомобілем до проминку « 7
кілометр» у м. Одесі.

Проте, з протоколу співбесіди,
проведеної Управлінням у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області 19.10.2012 року, та протоколу
співбесіди оперативно -розшукового
відділу Одеського прикордонного
загону від 12.12.2012 року вбачаються
значні розбіжності в наданій
інформації, а саме:

- позивач зазначив, що вибув з
Афганістану 11.09.2012 року, а під час
проходження співбесіди з
представниками ДПС України він
повідомив іншу дату - 16.09.2012 року;

- позивач стверджував, що
домовлявся з посередником за виїзд
саме до України, а під час проходження
співбесіди з представниками ДПС
України повідомляв про намір
потрапити до країни Західної Європи.

Також позивач вказував, що
причиною виїзду з країни своєї
громадянської належності стало його
переслідування представниками
радикального руху «Талібан», однак під
час проходження співбесіди 12.12.2012 року
з представниками ДПС України
стверджував, що перетнув державний
кордон України з метою пошуку кращого
життя.

Під час проведення протоколу
співбесіди позивач розповів, що в 2011
році представники радикального руху
«Талібан» силоміць забрали його брата
прямо із земельної ділянки та змусили
його скоїти терористичний акт в м.
Кабул в серпні-вересні 2011 року. При
цьому, позивач не надав жодних
детальних пояснень щодо цього
інциденту (чи погрожували брату таліби
раніше, чи були свідки самого
викрадення та подальшого звернення до
правоохоронних структур, скільки часу
його брат перебував в полоні/перед
скоєнням терористичного акту), а лише
повідомив, що про це йому розповів
мулла з мечеті.

Проведеним аналізом інформації з
відкритих компетентних джерел по
країні походження
(http://www.telegraph.co.uk/news/worldnews/asia/afghanistan/8759579/Kabu
l-US-embassy - attack-September-13-as-it-happened. Html; http://www.
telegraph, co.
uk/news/worldnews/asia/afghanistan/8759507/Nato-headquarters-and -
US-embassу-under-attack in-Kabul.html) підтверджується
скоєння низки терористичних актів в
м.Кабул 13 вересня 2013 року, озброєні та
добре підготовлені злочинці скоїли
напади на Посольство США та
штаб-квартиру Нато, відповідальність
за напади взяли на себе представники
радикального руху Талібан.

Враховуючи вищенаведене, можливо
визнати вказаний матеріальний елемент
клопотання очевидно неправдоподібним,
враховуючи відсутність жодних
детальних пояснень від іноземця.
Позивачем надана лише загальновідома
інформація про терористичні акти в м.
Кабул, які були скоєні підготовленими
бойовиками згідно офіційної
інформації по країні походження а саме:
www. landinfo.no, Афганистан: Права человека и
ситуация в области безопасности: «В
2010-11 годах стали появляться и
женщины-смертницы. Хотя этот факт не
свидетельствуют о насильственной
вербовке смертников, кажется
очевидным, что молодые люди, некоторые
даже не достигшие совершеннолетия,
отправляются на специальную
подготовку, и, проведя там несколько
лет, становятся профессиональными
террористами - смертниками.
Большинство смертников вербуются в
Пакистане как среди афганского, так и
неафганского населения. Часто
новобранцами становятся учащиеся
медресе - семьи, имеющие связи с
антиправительственными силами, могут
добровольно отправлять своих детей на
путь смертника, чтобы повысить свой
статус среди талибов. Из личных бесед с
командирами талибов на протяжении лет;
МООНСА, Атаки смертников в Афганистане
(2001-2007), Кабул, 9 сентября, 2007; Афганские
атаки террористов-смертников, Центр
Джейнс по мониторингу за терроризмом и
безопасностью, 8 мая, 2009».

Під час проведення інтерв'ю 19.10.2012 року
позивач повідомив, що таліби приходили
до нього та змушували його
співпрацювали з ними. Як і при аналізі
попереднього факту є доцільним
зазначити, що розповідь позивача є
загальною, він не надає жодної
уточнювальної інформації (кількість
візитів талібів, дати цих візитів,
реакцію близьких родичів,звернення за
захистом до правоохоронних структур у
зв'язку з погрозами тощо), що
унеможливлює трактування даного факту
на користь позивача як
правдоподібного.

Слід також зазначити, що під час
проходження співбесіди з
представниками ДПС України 12.12.2012 року
позивач зазначив, що на батьківщині
виникла загроза його життю та життю
родини, в той же час в протоколі
співбесіди від 19.10.2012 року, ОСОБА_1
стверджує, що існує зв'язок з родичами і
той факт, що вони не змінили місце
проживання, що, в свою чергу,
підтверджує відсутність будь-яких
загроз з боку представників
радикального руху «Талібан».

Таким чином, можна встановити, що
елемент переслідування позивача з боку
представників радикального руху
«Талібан» не є правдоподібним і не може
бути розглянутим в якості причини
звернення за захистом на території
України.

Зазначені ОСОБА_1 у матеріалах справи
факти не дають підстав вважати, що він
переслідувався в Афганістані як
конвенційний біженець.

Стосовно додаткової форми захисту,
відповідно до ст.1 п.13 Закону,
характерною рисою такої категорії осіб
є невідповідність критеріям статусу
біженця з одного боку і неможливість
повернення в свою країну через певні
причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" - особа, яка
потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

В даному випадку судом не встановлено
існування загрози життю, безпеці чи
свободі позивача в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить до висновку
про те, що спірне рішення від 14.03.2014 року
№106-14, яким позивачу було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту є обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.2, 7-9, 11, 72, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
ДМС України від 14.03.2014 року №106-14 про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язання ДМС України
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, -
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції з
одночасним надісланням її копії до
суду апеляційної інстанції - протягом 10
днів з дня проголошення постанови, а у
разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС
України, - протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у
разі неподання апеляційної скарги у
10-денний строк з дня отримання копії
постанови. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Головуючий суддя
В.В.Андрухів

Суддя
О.А. Вовченко

Суддя
О.О.Стеценко

відмовити повністю

26 червня 2014 року.