Справа № 2а-39/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
Справа №
9104/111039/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
управління праці та соціального
захисту населення Підгаєцької
районної державної адміністрації на
постанову Підгаєцького районного суду
Тернопільської області від 21 лютого 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Підгаєцької
районної державної адміністрації про
стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 10.01.2011 року звернувся в суд
першої інстанції з адміністративним
позовом до управління праці та
соціального захисту населення
Підгаєцької районної державної
адміністрації в якому просив визнати
дії відповідача щодо невиплати
допомоги на оздоровлення відповідно до
ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» протиправними, зобов'язати
відповідача провести нарахування і
виплатити щорічної разової грошової
допомоги на оздоровлення, одноразової
грошової компенсації відповідно до
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та щорічно здійснювати
виплату.

Ухвалою Підгаєцького районного суду
Тернопільської області від 18 січня 2011
року адміністративний позов по 09.07.2010
року залишено без розгляду.

Постановою Підгаєцького районного
суду Тернопільської області від 21
лютого 2011 року позов задоволено
частково, визнано неправомірними дії
управління праці та соціального
захисту населення Підгаєцької
районної державної адміністрації щодо
відмови ОСОБА_1 в перерахунку та
виплаті разової щорічної грошової
допомоги на оздоровлення за 2010 рік та
одноразової грошової компенсації
відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати,
зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Підгаєцької районної державної
адміністрації провести ОСОБА_1
нарахування та виплату недоплаченої
суми разової щорічної грошової
допомоги на оздоровлення за 2010 рік
виходячи з мінімальної заробітної
плати на час виплати позивачу такої
допомоги в неповному розмірі із
урахуванням проведених виплат ті
одноразової грошової компенсації в
розмірі 30 мінімальних заробітних плат
у відповідності до ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», у
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції управління праці та
соціального захисту населення
Підгаєцької районної державної
адміністрації оскаржило його в
апеляційному порядку, вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного
кодексу України при здійсненні
бюджетного процесу в Україні положення
нормативно - правових актів
застосовуються лише в частині, в якій
вони не суперечать положенням
Конституції України, цього кодексу та
Закону України «Про державний бюджет
України».

Відповідно до Положення про управління
праці та соціального захисту населення
Підгаєцької
райдержадміністрації,затвердженого
головою Підгаєцької
райдержадміністрації 12 листопада 2007
року № 449 , управління в своїй
діяльності керується Конституцією та
Законами України, указами Президента
України і постановами Верховної Ради
України, прийнятими відповідно до
Конституціїї та Законів України,
актами Кабінету Міністрів України,
наказами Мінпраці.

Затвердження Державного бюджету
України та внесення змін до нього
належить до повноважень Верховної Ради
України ( п.4 ст. 85 Конституції України).

Також апелянт зазначає, що в ст.62 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
зазначено , що роз'яснення порядку
застосування цього Закону провадиться
у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є
обов'язковим для виконання
міністерствами та іншими центральними
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Відповідно до вимог п.5 ст.51 глави 8
розділу II Бюджетного кодексу України
розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.
Тому управління як розпорядник коштів
не має законних повноважень для
проведення додаткових виплат на
виконання рішень судів, оскільки
бюджетом не передбачено коштів на дані
цілі. В ст.7 Бюджетного кодексу України
визначено принцип цільового
використання бюджетних коштів -
бюджетні кошти використовуються
тільки на цілі, визначені бюджетними
призначеннями.

Також апелянт зазначає, що п.1 ст.23
Бюджетного кодексу України
передбачено, що будь - які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету можна
здійснювати лише за наявності
відповідного бюджетного призначення. В
п.6 ст.51 глави 8 розділу II Бюджетного
кодексу України визначено, що будь - які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та Законом
про Державний бюджет України не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Тобто управління не може взяти на себе
зобов'язання щодо доплати одноразової
щорічної допомоги на оздоровлення за
2010 рік виходячи з мінімальної
заробітної плати та одноразової
грошової компенсації в розмірі 300
мінімальних заробітних плат.

Згідно ч.2 ст.95 Конституції України
тільки Законом Про Державний бюджет на
відповідний рік визначаються будь-які
видатки держави на загальнодоступні
потреби, розмір та цільове спрямування
цих видатків. Отже, Кабінет Міністрів
України, виконуючи закон про Державний
бюджет України, проводить видатки на
реалізацію положень Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в межах
асигнувань, затверджених Верховною
Радою України.

На підставі викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії та інвалідом III групи.

Розглядаючи спір судом першої
інстанції вірно зазначено, що
відповідно до ч. 1 ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
виплачується інвалідам III групи в
розмірі - 30 мінімальних заробітних
плат.

Відповідно до ч.4 ст.48 України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щорічна
допомога на оздоровлення інвалідам III
групи, виплачується в розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат.

Відповідно до розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та внесення змін до деяких
законодавчих актів України» стаття 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладена в новій
редакції, якою встановлено, що
учасникам ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України. Однак, згідно ст. 62
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», Кабінетом Міністрів
України провадиться роз'яснення
порядку застосування цього Закону, а не
встановлюється розмір передбачуваних
Законом пільг.

Рішенням Конституційного Суду України
№6-рп/2007 від 09.07.2007 року та рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
р. № 10-рп/2008 визнані неконституційними
наведені зміни до ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Таким
чином, з моменту ухвалення рішення
Конституційним Судом України
відновлено дію ст.48 вказаного Закону в
попередній редакції.

Крім того судом першої інстанції
встановлено, що відповідач незважаючи
на чинність частини ч.ч. 1, 4 ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
у попередній редакції станом на 2010 рік
і по теперішній час, провів виплату
позивачу щорічної допомоги на
оздоровлення відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України № 562 від 12
липня 2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі 90 грн. та не
виплатив одноразову компенсацію у
розмірі 30 мінімальних заробітних плат.

В даній спірній ситуації суд першої
інстанції правильно виходив із
принципу пріоритетності законів над
підзаконними актами, а відтак вірно
вважав, що при вирішенні даного спору
підлягає застосуванню ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а не Постанова Кабінету Міністрів
України №562.

У даній спірній ситуації суд першої
інстанції правильно вважав
безпідставними покликання відповідача
на відсутність коштів на подібні цілі
оскільки реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актах національного законодавства , не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, про те
що позовні вимоги в частині
зобов"язання відповідача в подальшому
здійснювати виплату матеріальної
допомоги на оздоровлення в розмірі 4
мінімальних заробітних плат,
відповідно до її розміру, не підлягають
задоволенню, оскільки такий спосіб
захисту порушеного права, як
зобов'язання вчинити певні юридичні
дії у майбутньому не передбачений
чинним законодавством.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Підгаєцької районної державної
адміністрації - залишити без
задоволення, а постанову Підгаєцького
районного суду Тернопільської області
від 21 лютого 2011 року по справі № 2а-39/11 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
О.М. Довгополов

Н.В. Ільчишин