Справа № 815/3501/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3501/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
м.
Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Вовченко О.А.,
Андрухіва В.В.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління по роботі
з іноземцями та біженцями ГУ ДМС
України в Одеській області, Державної
міграційної служби України про
визнання рішення Державної
міграційної служби України від 28.02.2014
року № 79-14 недійсним та зобов'язання
надати ОСОБА_1 статус біженця, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Управління по роботі з іноземцями та
біженцями ГУ ДМС України в Одеській
області, Державної міграційної служби
України (надалі по тексту - ДМС України),
в якому зазначив, що він є громадянином
Ісламської Республіки Афганістан. В 2009
році, як йому пізніше стало відмово, він
став об'єктом погроз з боку уряду його
держави. Йому та його сім`ї
неодноразово погрожували смертю, у
зв'язку з чим він був вимушений
залишити свою країну в пошуках
притулку. Позивач зазначає, що на
сьогоднішній день ризик переслідувань
осіб, які належать до певної соціальної
групи залишається, цей факт
підтверджується висновками
міжнародних організацій. На підставі
викладеного, у 2012 році позивач
звернувся до ГУ ДМС України в Одеській
області із заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проте рішенням
ДМС України від 28.02.2014 року № 79-14
позивачу було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та
незаконним, ОСОБА_1 просить його
визнати недійсним, а також зобов'язати
Управління по роботі з іноземцями та
біженцями ГУ ДМС України в Одеській
області надати йому статус біженця.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила суд в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на обставини,
викладені в письмових запереченнях, в
цілому зазначивши, що під час розгляду
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби встановив, що
позивач ніколи не був членом жодної
політичної партії, релігійної чи
громадської організації. Заявлена
позивачем інформація носить загальний
характер і не містить відомостей про
події переслідувань та утисків на
батьківщині його особисто або членів
його сім`ї за політичною, релігійною чи
іншими ознаками. З огляду на викладене,
представник відповідача вважає, що
рішення відповідача від 28.02.2014 року №
79-14 про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту прийнято з урахуванням та
дослідженням інформації по країні
походження та усіх обставин справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення позивача та представника
відповідача, а також дослідивши
обставини, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлені наступні факти та
обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є
громадянином Афганістану, уродженцем
м. Кабул, район Дедана, за
національністю - таджик, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.
Згідно матеріалів особової справи
позивача встановлено, що ОСОБА_1 виїхав
з країни погодження на підставі
підробного паспорту 08.10.2011 року
легковим автомобілем, перетнув
прикордонний пункт Шерхан Бандар та
потрапив до Таджикистану, де перебував
один тиждень, проживав у посередника.
Через тиждень залізничним шляхом
дістався до Московської області
(Російська Федерація), де перебував
дві-три доби. З Московської області
останній виїхав автобусом, потім
продовжував свій шлях на автомобілі та
маршрутному таксі, а потім знову на
автобусі. Кордон України перетнув
11.11.2011 року, нелегально, поза пунктом
пропуску.

09 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
Управління у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України в Одеській
області з заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в якій зазначив,
що 03.09.2010 року його депортували з
Великобританії. Там він звертався за
отриманням захисту, проте йому було
відмовлено. Коли він перебував у
Великобританії його брати виїхали до
Пакистану. Стан в країні не покращився,
роботи не має, в країні небезпечно. Він
шукав роботу, проте не знайшов. Життя
тяжке, щоб жити треба працювати,
влаштуватися неможливо. Тому заявник,
знову виїхав з країни (а.с. 39).

08.06.2012 року наказом заступника
начальника Головного управління ДМС
України в Одеській області у
відповідності до ст. 8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
прийняте рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянину Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 63).

08.01.2014 року за результатами розгляду
особової справи громадянина
Афганістану ОСОБА_1 № ODS 12/114 Управління
дійшло до висновку про доцільність
відмовити громадянину Афганістану
ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, через відсутність умов
передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (а.с. 82-89). Так,
зокрема, аналізом особової справи,
співробітники Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області дійшли висновку, що ані під час
перебування на батьківщині, ані
перебуваючи поза межами країни своєї
громадської належності заявник не
зазнавав і не зазнає жодних
переслідувань за ознаками расової
належності, віросповідання,
громадянства чи підданства, відношення
до певної соціальної групи, політичних
переконань. Відповідач також зазначив,
що аналізом наданих матеріалів разом
із наявною інформацією по країні
громадянського походження заявника
було встановлено, що заявник виїхав із
Афганістану в Україну через
нестабільну політичну ситуацію та
відсутність роботи, не маючи жодних
побоювань зазнати певних
переслідувань з боку як державних так і
не державних агентів.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 79-14 від 28.02.2014 року з
посиланням на ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
висновок Головного управління
державної міграційної служби в
Одеській області підтримано,
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 90).

07 квітня 2014 року позивач отримав
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту № 20 від 17.03.2014 року
(а.с. 91).

На думку суду, така відмова є
обґрунтованою та ґрунтується на законі
з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої
статті 10 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у справах міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на основі
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - це особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації «Судовий
захист біженців і осіб, що прибули в
Україну в пошуках притулку», видані 2000
року за допомогою Представництва УВКБ
ООН по справа біженців в Україні і
Центра досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної
групи або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу
біженця не надано жодних документів
або матеріалів, що могли б бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, ніяких переконливих доказів
про факти погроз, переслідування на
батьківщині, які б слугували причиною
його вимушеного від'їзду з Афганістану,
позивач не надав, та заслуговуючих на
увагу пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється органами
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом двох місяців з
дня прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Строк
розгляду може бути продовжено
керівником органу міграційної служби
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби готує
письмовий висновок щодо визнання або
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачає, що рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що
«побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме не наведено
переконливих доводів щодо
відповідності повідомлених фактів
дійсності.

Так, дослідивши особову справу
позивача разом з інформацією, наданою
під час анкетування та проведенні
інтерв'ю, можна дійти висновку, що
твердження позивача про наявність
підстав для надання йому статусу
біженця, з огляду на матеріальний
елемент клопотання, є
необґрунтованими.

Так, під час провдення анкетування та
співбесід, заявник щодо причин виїзду з
країни походження зазначив, що після
його депортації з Великобританії та
повернення на батьківщину, стан в
країні не покращився, роботи не має,
загальний рівень життя низький. Через
відсутність роботи (заявник шукав
роботу, проте не знайшов), через
нестабільну політичну та соціальну
ситуації вирішив знову виїхати з
країни.

Також судом встановлено, що при
проведенні анкетування та інтерв'ю
позивач надавав суперечливі
відомості.

Так під час анкетування від 09.04.2012 року
(а.с. 43) заявником була зазначена дата
виїзду з Афганістану - 08.10.2011 року, разом
з тим під час проведення інтерв'ю від
07.05.2012 року (а.с. 59) заявник стверджував,
що не пам'ятає точної дати виїзду з
Афганістану.

При проведенні інтерв'ю від 07.05.2012 року
(а.с. 59) позивач стверджував, що паспорт
був підробленим, а при анкетуванні від
09.04.2012 року (а.с. 43) позивач вказував, що
виїжджав на підставі національного
паспорту та візи до Таджикистану.

Також під час проведення анкетування
від 09.04.2012 року (а.с. 43) заявник
стверджував, що перетнув кордон
України 11.11.2011 року, проте при
проведенні інтерв'ю від 07.05.2012 року (а.с.
59) заявник стверджує, що прибув до
України 12.11.2011 року.

При анкетуванні від 09.04.2012 року (а.с. 43)
позивач вказував, що мав намір знову
потрапити до Великобританії, а при
проведенні інтерв'ю від 07.05.2012 року (а.с.
59) він розповів, що вирішив приїхати до
України тому, що тут приймають
біженців, в Одесі є ринок, є робота де
можна працювати та забезпечувати свою
родину.

Під час анкетування від 09.04.2012 року (а.с.
44), заявник стверджував, що він не
перебував, а ні в політичних, ані в
релігійних, ані в військових ані в
громадських організаціях, разом з тим,
під час проведення інтерв'ю від 07.05.2012
року (а.с. 60) на відкрите питання: «Чи Ви
були членом політичної організації»
заявник відповів, що був членом
Ісламської партії Афганістану в період
навчання в школі в Пакистані.

Крім того у судовому засіданні позивач
надав суперечливі пояснення відносно
вказаних обставин та неодноразово їх
змінював.

Тобто з огляду на викладене, суд
приходить до висновку, що надані
позивачем відомості, можливо визнати
очевидно неправдивими та такими, що не
можуть бути розглянуті в площині
надання заявникові міжнародного
захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів
чи підтверджень будь-яких
переслідувань та непослідовність
наданої інформації разом із
неправдоподібністю більшістю ключових
елементів тверджень позивача, суд
погоджується з висновком міграційного
органу, що вказані обставини
дозволяють вважати заяву іноземця
такою, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1
ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Вищезазначені позивачем обставини, на
думку суду, лише підтверджують, те що
особа не потребує міжнародного
захисту, як біженець у відповідності до
Конвенції 1951 року, однак ставити під
сумнів поганий політичний та
економічний стан в країні неможливо, що
в даному випадку і є дійсними причинами
виїзду позивача з країни громадської
належності.

Таким чином, суд погоджується з
доводами відповідача відносно того, що
виїзд позивача з країни громадського
походження свідчить в більшій мірі про
економічну та соціальну складову
виїзду з Афганістану, а ніж про
обґрунтованість його побоювань стати
жертвою переслідувань на Батьківщині,
про що також вказує матеріальне
становище родини: матір та сестри
залишились проживати в Афганістані,
матеріальну підтримку яким надає
заявник особисто, два брати проживають
в Пакистані.

Відносно додаткової форми захисту суд
зазначає, що характерною рисою такої
категорії осіб є невідповідність
критеріям статусу біженця з одного
боку і неможливість повернення в свою
країну з іншого. Проте, в даному випадку
позивач не змогла довести існування
фактів загроз життю, безпеці чи свободі
в країні своєї громадської належності
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого,що принижує людську гідність
поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час
судового розгляду справи знайшли своє
підтвердження висновки органу
міграційної служби відносно того, що
позивач ніколи не зазнавав жодних
переслідувань за расовою належністю,
віросповіданням, національністю,
громадянством та підданством,
відношення до певної соціальної групи,
політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить
загальний характер і не містить
відомостей про події переслідувань та
утисків на батьківщині його особисто
або членів її сім'ї за політичною,
релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у
судовому засіданні позивачем пояснень,
суд приходить до висновку, що у цілому,
позивач не приховує того факту, що на
теперішній час ніяких погроз з боку
органів державної влади в країні його
громадянської належності для нього не
існує, проте він бажає стабільно жити в
Україні, у зв'язку із чим він фактично і
покинув країну походження,
цілеспрямовано вирушивши до України.
Такі обставини, а також факти того, що
на батьківщині позивача залишилися
проживати його матір та сестри, а
позивач не звернувся за захистом
одразу до міграційних органів під час
перебування на території Російської
Федерації - не узгоджуються із доводами
позивача для отримання статусу біженця
(як то політичне переслідування,
наявність небезпеки для життя в
Афганістані), що суд оцінює як
неправдоподібність та суперечливість
тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Афганістані. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в позові та у судовому
засіданні щодо існування на теперішній
час небезпеки, яка йому загрожує в
Афганістані особисто є безпідставними
і не має реального підґрунтя. Позивач
не надав переконливих пояснень та
доказів щодо його особистого
переслідування в разі повернення на
батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорту. Зазначене свідчить про те, що
держава, громадянином якої є позивач,
забезпечує його права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняв захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які позивач
назвав, щоб залишитись в Україні, не
пов'язані з його обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
відповідачем зроблено обґрунтований
висновок, що у дійсності основною метою
звернення позивача до органу
міграційної служби є бажання
легалізації перебування на території
України, у зв'язку з наявністю в країні
його громадської належності
економічних проблем, бажанням
потрапити до економічно-стабільної
країни, покращити життєві умови. Однак
ця умова не відповідає критеріям
поняття «біженець», а підпадає під
поняття «мігрант», у зв'язку із чим
позивача, згідно з п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, необхідно
розглядати як мігранта - особу, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
оселитися в іншому місці, а його дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні
обставини та приписи чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
рішення Державної міграційної служби
України, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, прийнято
з урахуванням інформації по країні
походження та дослідженням всіх
обставин справ і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання йому статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить до висновку
про те, що спірне рішення № 79-14 від
28.02.2014 року прийнято Державною
міграційною службою України в межах
компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини, та
обґрунтовано, у зв'язку із чим в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В
И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління по роботі з іноземцями та
біженцями ГУ ДМС України в Одеській
області, Державної міграційної служби
України про визнання рішення Державної
міграційної служби України від 28.02.2014
року № 79-14 недійсним та зобов'язання
надати ОСОБА_1 статус біженця, -
залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги. Якщо апеляційну
скаргу не буде подано в строк,
встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складений та
підписаний колегією суддів 08 липня 2014
року.

Головуючий суддя
С.О. Cтефанов

Судді
О.А. Вовченко

В.В. Андрухів