Справа № 826/4070/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/4070/14
1-й інстанції: Огурцова О.П.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

26 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Шурка О.І.,

суддів
Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі
Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 23 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 квітня 2014 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є на його
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, в період з 13.02.2012 року по
24.02.2012 року податковим органом
проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання вимог
чинного законодавства з питань
оподаткування фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 за період з 01.01.2010
року по 31.12.2011 року.

За результатами перевірки складено акт
№ 7/1704- від 28.02.2012 року яким
встановлено порушення п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», встановлено заниження
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті в бюджет в сумі 225 451,00 грн. та п.
198.6 ст. 198 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість, що підлягає сплаті в
бюджет в сумі 209 584,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення - рішення від 09.04.2012 року
№2 яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість на суму 516 090,50 грн. у
тому числі за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) на 81 055,50 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями
податкового органу, позивач звернувся
із адміністративним позовом до суду, в
якому просив визнати нечинними та
скасувати податкове
повідомлення-рішення.

В основу обґрунтування свого рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції посилався
на те, що відповідачем надано суду
достатньо належних та допустимих
доказів того, що
фінансово-господарські операції між
позивачем та його контрагентом не були
спрямовані на настання реальних
наслідків фінансово-господарської
діяльності, а первинні документи,
складені позивачем та його
контрагентами у ході господарських
операцій, не відповідають вимогами
чинного законодавства.

Колегія суддів вважає доводи апелянта
безпідставними та погоджується із
таким висновком суду першої інстанції,
з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, на
підтвердження реальності та
товарності фінансово - господарських
відносин, позивачем надано суду копії
договорів укладених з ПП
«Карделен-Лантрейд» № 1828 від 03.06.2010
року, ТОВ «Престижінвестсервіс» № 19
від 25.08.2010 року, ТОВ «Даймонт Телеком» №
10 від 06.09.2011 року, ТОВ
«Інвестком-Капітал» № 28 від 14.06.2011 року,
ТОВ «Інфосервіском» № 27 від 27.05.2011 року,
ТОВ «Бізнес Стандарт Універсал» № 8/11
від 08.11.2011 року, ПП «Ракурс Плюс» № 10 від
27.10.2010 року, ТОВ «Демпо» № 018 від 11.08.2009
року, протоколів узгодження цін,
актів надання послуг, податкових
накладних, податкових декларації з
податку на додану вартість

Відповідно до умов зазначених
договорів про надання послуг, які є
аналогічні за своїм змістом, їх
предметом є надання консультативних
послуг з питань правління комерційною
діяльністю, послуги з розвитку ринку.

Розділом 2 вказаних договорів
передбачено відомості про послуги, а
саме вичерпний перелік послуг що
надаються згідно договору.

Умовами вказаних договорів
встановлено, що розрахунок за
договорами здійснюється по факту
наданих послуг по результатам кожного
місяця та фіксуються в актах наданих
послуг.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що документами, які мають
засвідчувати факт отримання позивачем
послуг є акти надання послуг та
податкові накладні.

Однак, з аналізу наданих позивачем
документів, зокрема з акту надання
послуг міститься лише загальні дані, що
про те, що кількість наданих послуг
відповідає вимогам замовника та
визначення загальної вартості наданих
послуг, при цьому з них не вбачається за
можливе встановити які саме послуги та
в якому об'ємі відповідно до умов
укладених договорів були надані та
згідно чого здійснювалась калькуляція
їх загальної вартості.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що надані позивачем суду
акти надання послуг складені з
порушенням Закону України «Про
бухгалтерський облік» та не можуть
бути беззаперечним доказом надання
послуг за договорами укладеними з
контрагентами.

Більше того, позивачем не було надано
суду доказів на підтвердження факту
подальшого використання отриманих від
контрагентів послуг у власній
господарській діяльності.

Отже, в матеріалах справи відсутня
доказова база, яка може засвідчувати
факт реальності виконання зобов'язань
за договорами укладеними з ПП
«Карделен-Лантрейд», ТОВ
«Престижінвестсервіс», ТОВ «Даймонт
Телеком», ТОВ «Інвестком-Капітал», ТОВ
«Інфосервіском», ТОВ «Бізнес Стандарт
Універсал», ПП «Ракурс Плюс», ТОВ
«Демпо», та відсутні докази на
підтвердження факту подальшого
використання отриманих від них послуг
у власній господарській діяльності, а
тому суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що позивачем
не надано достатніх доказів на
підтвердження реального характеру
правовідносин з зазначеними
контрагентами.

Таким чином, позивачем не доведено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту.

Отже, враховуючи все вище наведене,
колегія суддів приходить до висновку,
що відомості про фактичне виконання
укладених договорів є недостовірні, а
документи, які підтверджують такі
відомості є наслідками укладення
фіктивних угод, а отже, судом першої
інстанції було правомірно відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам
справи та вірно застосував
законодавство, що регулює ці
правовідносини. Доводи апеляційної
скарги спростовуються встановленими
судом першої інстанції обставинами,
наявними в матеріалах справи доказами
та нормами права, зазначеними в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення суду.

Тому, колегія суддів вирішила згідно
ст. 200 КАС України залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, з урахуванням того, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 01.07.2014
року.

Головуючий суддя
Шурко О.І.

Судді:
Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.