Справа № 2а-25326/10/0570
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
м. Київ К/9991/32759/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Харцизьку
Донецької області

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 28 лютого 2011
року

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2011
року

у справі № 2а-25326/10/0570

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Армлит-Донбасс»

до Державної податкової інспекції у м.
Харцизьку Донецької області

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 28 лютого
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2011
року, позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Армлит-Донбасс»
(далі - ТОВ «Армлит-Донбасс»; позивач) до
Державної податкової інспекції у м.
Харцизьку Донецької області (далі - ДПІ
у м. Харцизьку Донецької області;
відповідач) задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 27 жовтня 2010 року. Стягнуто з
коштів Державного бюджету України на
користь ТОВ «Армлит-Донбасс» витрати
із сплати судового збору в розмірі 3,40
грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 28
лютого 2011 року, ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 травня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить залишити її без
задоволення, а постановлені у справі
судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Армлит-Донбасс» з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок за липень 2010 року, яка виникла
за рахунок від'ємного значення з
податку на додану вартість, що
декларувалось в період з 01
липня 2010 року по 31 липня 2010 року, за
результатами якої складено акт
№ 2518/23-3/31649644 від 19 жовтня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
ДПІ у м. Харцизьку Донецької області
прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 27
жовтня 2010 року, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування податку
на додану вартість у розмірі 73 392,00 грн.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ
«Армлит-Донбасс» пункту 1.8
статті 1, підпункту 7.3.1 пункту 7.3,
підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту
«а» підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7
Закону України від 03 квітня 1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин;
далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним заявленням до
бюджетного відшкодування суми податку
на додану вартість, несплаченої до
бюджету
підприємствами-постачальниками та їх
контрагентами.

Обґрунтовуючи свою правову позицію,
контролюючий орган вказував, зокрема,
на наявність у ланцюгах постачання
підприємств, які не перебувають за
вказаним в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням та
не звітують до органів державної
податкової служби за місцем
реєстрації.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарських операцій.

Як встановлено судами, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання позивачем чавуну,
феромарганцю, феросиліцію, природного
газу та послуг із забезпечення його
постачання у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полиметстрой»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КФ Сервіс Комплект»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Європейська газова
компанія» засвідчується належним
чином складеними видатковими та
податковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
актами приймання-передачі, платіжними
дорученнями.

При цьому слід враховувати, що
податкове законодавство не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит, який в подальшому
приймає участь у формуванні суми
бюджетного відшкодування, від
дотримання вимог податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання, в тому числі тими, які
не були безпосередніми
постачальниками товарів (послуг).

Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону №
168/97-ВР щодо надмірної сплати податку на
додану вартість як необхідної умови
повернення з бюджету сум податку його
платнику стосується саме цього
платника та сплати ним податку у ціні
придбання товарів (послуг) їх
постачальникам.

А відтак, якщо контрагенти не виконали
своїх зобов'язань щодо сплати податку
до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, однак
зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на відшкодування податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 28
лютого 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 травня 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Харцизьку
Донецької області відхилити, а
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 28
лютого 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.