Справа № 682/2036/14-а
Суддя: Маршал І. М.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 682/2036/14-а
Провадження № 2-а/682/89/2014
У Х В А Л А

03.07.2014 року суддя Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області Маршал І.М., ознайомившись з
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
посадової особи держави Україна - судді
Славутського міськрайонного суду Роїк
Валентини Петрівни про визнання
нечинним рішення суду, зобов’язання
прийняти рішення на захист
конституційних прав та стягнення
шкоди, -

встановив:

02.07.2014 року ОСОБА_1 звернувся в
Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області з
адміністративним позовом до посадової
особи держави Україна - судді
Славутського міськрайонного суду Роїк
В.П. про про визнання нечинним рішення
суду, зобов’язання прийняти рішення на
захист конституційних прав та
стягнення шкоди.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 40 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» у
Верховному Суді України
проаналізовано судову практику у
справах за позовами громадян до суддів
про визнання їх дій (бездіяльності)
неправомірними та стягнення моральної
шкоди.

За результатами проведеного аналізу
Верховний Суд України вважає, що в
розумінні частини першої статті 2,
пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3,
статті 17, частини третьої статті 50
Кодексу адміністративного судочинства
України судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ. Скарги на дії, бездіяльність і
рішення суддів мають розглядатися
відповідно до процесуального
законодавства судами вищих інстанцій.

Законність процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суду, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання здійснити таку перевірку
шляхом подання позову проти суду чи
судді є протиправним втручанням у
здійснення правосуддя і посяганням на
процесуальну незалежність суду.

У зв'язку з викладеним та з метою
забезпечення однакового застосування
норм права у справах про оскарження дій
(бездіяльності) й рішень суддів
Верховний Суд України звертає увагу
на нижченаведене.

У низці рішень Європейський суд з прав
людини неодноразово зазначав, що право
на суд, окремим аспектом якого є право
на доступ до правосуддя, не є
абсолютним (у рішеннях «Голдер проти
Великої Британії» від 21 лютого 1975 року,
«ОСОБА_2 де ля Прадель проти Франції»
від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі. Проте в зазначених
вище випадках між позивачами та
суддями (відповідачами) такі
правовідносини не виникають, тому такі
справи не можуть бути підсудні судам
загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом
прав, свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії вчинені при здійсненні правосуддя,
а тому законність таких дій може
перевірятися лише судом вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» судове рішення, яким
закінчується розгляд справи в суді,
ухвалюється іменем України. Таким
чином, суддя виступає як посадова
особа, уповноважена на виконання
функцій держави, а не як приватна особа,
до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Основного
закону України в Україні діють місцеві,
апеляційні, вищі спеціалізовані суди
та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав, визначених у
процесуальному законодавстві. Таким
чином, на сьогодні чинне законодавство
дає можливість громадянину повною
мірою реалізувати своє право на
оскарження судового рішення та дій
судді під час здійснення правосуддя.

На переконання Верховного Суду
України, законність процесуальних
актів і дій (бездіяльності) суддів,
вчинених при розгляді конкретної
справи, не може перевірятися за межами
передбаченого законом процесуального
контролю. Намагання зробити це в
конкретній справі шляхом подання
окремого позову проти судді є
протиправним втручанням у здійснення
правосуддя й посяганням на
процесуальну незалежність (статті 126 і
129 Конституції України). Зазначена
правова позиція викладена, зокрема, в
постанові Верховного Суду України від
15 квітня 2008 року.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року «Про незалежність судової влади»
роз'яснено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається; суди
повинні відмовляти у прийнятті позовів
та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо
якості судових рішень підкреслює, що
зміст конкретних судових рішень
контролюється, насамперед, за
допомогою процедур апеляції або
перегляду рішень у національних судах
та за допомогою права на звернення до
Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої
Консультативної ради щодо принципів та
правил, які регулюють професійну
поведінку суддів, зокрема питання
етики, несумісної поведінки та
безсторонності, зазначено, що за
загальним принципом судді повинні
персонально бути повністю звільненими
від відповідальності стосовно
претензій, які пред'являються їм у
зв'язку з добросовісним здійсненням
ними своїх функцій. Судові помилки щодо
юрисдикції чи процедури судового
розгляду, у визначенні чи застосуванні
закону, здійсненні оцінки свідчень
повинні вирішуватися за допомогою
апеляції; інші суддівські порушення,
які неможливо виправити в такий спосіб
(у тому числі, наприклад, надмірне
затримання вирішення справи), повинні
вирішуватися щонайбільше поданням
позову незадоволеної сторони проти
держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів
та доказів, які здійснюють судді для
вирішення справи, не повинні бути
приводом для цивільної або
дисциплінарної відповідальності, за
винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості (пункт 66
Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_3
Європи державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки).

З огляду на викладене Верховний Суд
України вважає правильною практику тих
судів, які відмовляють у відкритті
провадження у справах за позовами до
суддів у зв'язку зі здійсненням
правосуддя.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 109 КАС України
Суддя відмовляє у відкритті
провадження в адміністративній справі
лише, якщо: 1) заяву не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись ст. 109
ч. 1 п. 1 КАС України, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті
провадження у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
посадової особи держави Україна - судді
Славутського міськрайонного суду Роїк
Валентини Петрівни про про визнання
нечинним рішення суду, зобов’язання
прийняти рішення на захист
конституційних прав та стягнення
шкоди.

Протягом 5 днів з дня отримання копії
ухвали вона може бути оскаржена
сторонами в апеляційному порядку до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Славутський міськрайонний суд
хмельницької області.

Суддя

І. М. Маршал