Справа № 872/13595/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 рокусправа № 804/7538/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна
А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську адміністративну
справу за апеляційною скаргою
Криворізької південної міжрайонної
Державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 липня 2013
року у справі №804/7538/13-а за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Ексімтрейд» до
Криворізької південної міжрайонної
Державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ексімтрейд» (далі -
ТОВ «Ексімтрейд») 31 травня 2013 року
звернулось до суду з позовом до
Криворізької південної міжрайонної
Державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби, згідно якого,
просить визнати протиправним та
скасувати прийняте відповідачем
податкове повідомлення-рішення від
29.04.2013 року №.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що вказане податкове
повідомлення-рішення повинно бути
скасовано, оскільки висновки
відповідача щодо нереальності
проведених позивачем з ТОВ «НУФ
«Дітекон» та ТОВ «Таурус Голд»
господарських операцій, викладені у
акті №413/224/25004967 від 22 березня 2013 року,
на підставі якого його було прийнято є
безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
липня 2013 року адміністративний позов
задоволено. Суд визнав протиправним та
скасував податкове
повідомлення-рішення відповідача від
29.04.2013 року №.

Постанова суду мотивована тим, що
відповідачем не доведена
правомірність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції відповідач оскаржив
її до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою у задоволені позову
відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, про
неможливість реального здійснення
господарських відносин між позивачем
та ТОВ «НУФ «Дітекон», ТОВ «Таурус
Голд», відсутність доказів придбання
позивачем товарів та як наслідок
відсутність об'єктів оподаткування.

Крім того посилається на нікчемність
правочинів вчинених позивачем з ТОВ
«НУФ «Дітекон» та ТОВ «Таурус Голд».

Згідно заперечень на апеляційну
скаргу, позивач посилаючись на
необґрунтованість апеляційної скарги,
просив у її задоволені відмовити,
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час розгляду
апеляційної скарги, що відповідачем
проведено позапланову невиїзну
документальну перевірку позивача з
питань достовірності формування
податкових зобов'язань і податкового
кредиту під час здійснення
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «НУФ «Дітекон» у
травні 2012 року та з ТОВ «Таурус Голд» у
липні 2012 року.

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт №413/224/25004967
від 22 березня 2013 року (далі - акт
перевірки) в якому зроблено висновок
про порушення позивачем положень:

- ст. 22, п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 187.1 ст.
187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п.
198.4, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України в результаті чого позивачем
безпідставно віднесено до складу
податкового кредиту суму ПДВ в
податковій декларації з податку на
додану вартість за жовтень 2012р. у
зв'язку з відсутністю факту реального
вчинення господарських операцій з ТОВ
«Таурус Голд» в сумі 67040,00 грн. та
безпідставно віднесено до складу
податкових зобов'язань суму ПДВ в
податковій декларації з податку на
додану вартість за жовтень 2012р. у
зв'язку з реалізацією товару ПрАТ
«Комсомольське РУ» у сумі 31200,00 грн. та
ВАТ «Південий ГЗК» в сумі 40540,00 грн.;

- п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України позивачем безпідставно
віднесена до складу податкового
кредиту в податковій декларації з
податку на додану вартість за серпень
2012р. суму податку на додану вартість у
розмірі 166666,67 грн., в результаті чого
занижено податок на додану вартість за
серпень 2012р. на суму 166666,67 грн.

Згідно вказаного акта відповідач
дійшов висновку про те, що оскільки
факт реальності господарських
операції між позивачем та ТОВ «Таурус
Голд», ТОВ «НУФ «Дітекон» не
підтверджується, тому у позивача
відсутнє право на формування витрат та
податкового кредиту по операціях з
придбання товару у постачальника ТОВ
«Таурус Голд» та отримання послуг від
ТОВ «НУФ «Дітекон».

Вказані висновки податкового органу
ґрунтуються на актах перевірок
контрагентів позивача - ТОВ «Таурус
Голд», ТОВ «НУФ Дітекон» де зазначено
про те, що позивачем перераховувалися
кошти на рахунки контрагентів без мети
реального настання правових наслідків,
з метою заниження об'єкту
оподаткування, несплати податків у
зв'язку з чим дії суб'єкта
господарювання призвели до втрат
дохідної частини Державного та
місцевого бюджету України.

На підставі акта перевірки
відповідачем 29.04.2013 року прийнято
податкове повідомлення-рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за основним
платежем податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів
(робіт/послуг) у розмірі 166 666,67 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 83 333,34 грн. (а.с. 42).

Правомірність та обґрунтованість
вказаного рішення відповідача є
предметом спору переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між
сторонами та задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що спірне рішення відповідача
прийняте не на підставі та не у спосіб,
що передбачені Податковим кодексом
України.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскарженої
постанови, виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового Кодексу України
(далі - ПК України) податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового періоду),
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України,
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, вказаними нормами права
визначено підстави за яких платник
податків має право на віднесення
сплачених сум ПДВ, у вартості
товарів/послуг, до складу податкового
кредиту підприємства. До таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, понесення витрат, у зв'язку з
господарською діяльністю платника,
сплата податку на додану вартість у
вартості товарів/послуг, факт сплати
податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними.

Судом встановлено, що позивач
(покупець) у межах своєї господарської
діяльності уклав з ТОВ «НУФ «Дітекон»
(постачальник) договір поставки №9-12
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язувався поставити на
Ватутінський РМЗ, а покупець на умовах
цього договору прийняти й оплатити
вал-зірочка в кількості 1 комплекс за
ціною 1000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%-166 666,67 грн.
При цьому, з врахуванням положень п.п. 1,
2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» судом першої
інстанції досліджено питання щодо
реального вчинення зазначеної
господарської діяльності за наявності
доказів, які підтверджують зазначені
обставини, а саме копій: видаткової
накладної № РН-0528/04 від 28.05.2012р., акту
прийому-передачі від 28.05.2012р.,
податкової накладної № 57 від 28.05.2012р.,
товарно-транспортної накладної від
28.05.2012р., виписок банку про проведення
позивачем оплати на користь
постачальника (т.1 а.с.170-174,182-185).

Суд першої інстанції також вірно
встановив та врахував наступні
обставини, а саме як вбачається із
повідомлення про відступлення права
вимоги від 01.10.2012р. ТОВ «НУФ «Дітекон»
повідомляло позивача про те, що останнє
відступило ТОВ «Лакшері Бізнес
Менеджмент» право вимоги за договором
№9-12 від 14.05.2012р. укладеним між ТОВ
«Ексімтрейд» та ТОВ «НУФ «Дітекон» в
сумі 915 000 грн. (т.1 а.с.179-180). Факт
перерахування позивачем суми боргу у
розмірі 915000 грн. підтверджується
копією виписок банку (т.1 а.с.186-187).

Придбаний у ТОВ «НУФ «Дітекон» товар
використаний у власній господарській
діяльності, а саме для для зборки
обладнання - живильника пластинчатого
1-24-90, який у подальшому було
реалізовано ПАТ «Комсомольське
рудоуправління».

Крім того позивач (покупець) у межах
своєї господарської діяльності уклав з
ТОВ «Таурус Голд» (постачальник)
договір поставки №23 відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується
поставити, а покупець прийняти та
оплатити продукцію в номенклатурі і
кількості згідно специфікацій, які є
невід'ємною частиною договору. Згідно
специфікації № 1 від 16.07.2012р. предметом
договору поставки є вісь центральної
цапфи, вал редуктора напорної лебідки в
зборі, тормоз напора, тормоз підйому (т.1
а.с.132).

При цьому, з врахуванням положень п.п. 1,
2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» судом першої
інстанції досліджено питання щодо
реального вчинення зазначеної
господарської діяльності за наявності
доказів, які підтверджують зазначені
обставини, а саме копій: видаткової
накладної від 23.07.2012р. № РН-72320,
податкової накладної,
товарно-транспортної накладної,
виписок з ЄДРПОУ про перебування ТОВ
«Таурус Голд» в ЄДРПОУ від 05.04.2012р. та
від 16.02.2012р., виписок банку про сплату
позивачем за поставлений товар коштів
(т.1 а.с.132-143).

Отриманий товар реалізовано
позивачем ПрАТ «Комсомольське
рудоуправління» за договором поставки
№181 від 06.02.2012р. та ВАТ «Південний ГЗК за
договором № 2579 від 23.12.2011р. (т.1 а.с. 151-168).

Крім цього, колегія судів апеляційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції, який відхилив
доводи відповідача з приводу
нікчемності угод, укладених позивачем
з контрагентами, враховуючи наступне.

При визнанні договорів укладених
позивачем з ТОВ «НУФ «Дітекон», ТОВ
«Таурус Голд» нікчемним податковим
органом не дотримано приписів
законодавчих норм, тобто не
встановлено вини та умислу позивача,
спрямованих на заволодіння державним
майном, порушення публічного порядку,
не надано доказів про умисність
укладання угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, а безтоварність
здійсненої позивачем господарської
операцій, на що посилається відповідач,
не підтверджена у встановленому
законом порядку жодним доказом, сам
висновок носить характер припущення.

Суд апеляційної інстанції вважає
необґрунтованими доводи податкового
органу про «неможливість виконання
господарських операцій з урахуванням
реального часу, трудових та
економічних ресурсів контрагентів
позивача»», оскільки вказані обставини
не є підставами для визнання
правочинів нікчемним, крім того
податковим органом не надано суду
доказів в підтвердження того які саме
трудові та матеріальні ресурси,
виробнича база, складські приміщення
тощо повинні бути у контрагентів
позивача для здійснення з ними спірних
господарських операцій.

Щодо доводів позивача про здійснення
контрагентами позивача діяльності за
межами правового поля суд апеляційної
інстанції зауважує, що Європейський
Суд з прав людини в пункті 38 рішення від
09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти
України» зазначив: коли державні
органи володіють будь-якою інформацією
про зловживання у системі
відшкодування ПДВ, що здійснюються
конкретною компанією, вони можуть
вжити відповідних заходів з метою
запобігання або усунення таких
зловживань. Суд, однак, не може прийняти
зауваження Уряду щодо загальної
практики з відшкодування ПДВ за
відсутності будь-яких ознак, які б
вказували на те, що заявник був
безпосередньо залучений до таких
зловживань.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного
обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції під час розгляду
даної справи об'єктивно, повно та
всебічно дослідив обставини, які мають
суттєве значення для вирішення справи,
дав їм правильну юридичну оцінку і
ухвалив законне, обґрунтоване рішення
без порушень норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому постанову суду
першої інстанції у цій справі
необхідно залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198,
статтями 205, 206 КАС України,
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької
південної міжрайонної Державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 липня 2013
року у справі №804/7538/13-а - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений
27 червня 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко