Справа № 2а-1670/3573/12
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/72928/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. при секретарі судового
засідання Ковтун О.С.

за участю представників сторін:
позивача - Смольський Ю.С.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 06.08.2012 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.10.2012 р.

у справі № 2а-1670/3573/12

за позовом відкритого акціонерного
товариства «Полтавський
гірничо-збагачувальний комбінат»

до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Полтавської
області Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року відкрите акціонерне
товариство «Полтавський
гірничо-збагачувальний комбінат» (далі
- позивач, ВАТ «Полтавський ГЗК»)
звернулось до Полтавського окружного
адміністративного суду з позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Полтавської
області Державної податкової служби
(далі - відповідач, Кременчуцька ОДПІ), в
якому просило суд визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 16.05.2012 р. №
/598, № /64 та № /63.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 06.08.2012 р.,
яка залишена без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.10.2012 р.,
адміністративний позов задоволено
повністю: визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Кременчуцької
ОДПІ від 16.05.2012 р. № /598, № /64
та № /63; вирішено питання про
судові витрати.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 06.08.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.10.2012 р. і
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Також, відповідач подав до суду
клопотання про заміну Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби на її
правонаступника, Кременчуцьку
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області.

Розглянувши заявлене клопотання,
колегія суддів вважає, що воно підлягає
задоволенню в порядку визначеному
статтею 55 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Представник відповідача в судове
засідання 02.07.2014 р. не з'явився, про
час та місце слухання справи був
належним чином повідомлений.

Позивач у письмових запереченнях та в
судовому засіданні 02.07.2014 р. проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
прийнятими у відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
а тому просив касаційну скаргу
залишити без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 03.08.2011 р. по
05.08.2011 р., на підставі направлення від
03.08.2011 р. № 3448/003448, наказу 03.08.2011 р. № 4052,
посадовою особою Кременчуцької ОДПІ,
згідно підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті
78 Податкового кодексу України, була
проведена виїзна позапланова
перевірка ВАТ «Полтавський ГЗК» по
питанню фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «ВСП
«Гірмашсервіс» та ТОВ «ТД
«Автомеханіка» за період з 01.01.2008 р. по
31.03.2011 р. згідно постанови Начальника СВ
ПМ Кременчуцької ОДПІ у Полтавській
області - старшого лейтенанта
податкової міліції Д.П. Дем'яненко від
02.08.2011 р., за результатами якої складено
акт від 05.08.2011 р. № 5298/23-209/00191282 та
зроблено висновок про порушення
позивачем вимог: - частин першої, п'ятої
статті 203, пунктів 1, 2 статті 215, статті 228
Цивільного кодексу України, пункту 5.1,
підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», в
результаті чого занижено податок на
прибуток в період, що перевірявся, на
загальну суму 3 204 695 грн.; - частин
першої, п'ятої стаття 203, пунктів 1, 2
статті 215, статті 228 Цивільного кодексу
України, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», пункту 188.1 статті 188,
пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено заявлену суму
бюджетного відшкодування в період, що
перевірявся, на загальну суму 2 455 402
грн., та завищено суму від'ємного
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту в період, що перевірявся, на
загальну суму 108 354 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 16.05.2012 р. винесені
податкові повідомлення-рішення: №
/63, яким позивачу зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість у розмірі 2 455 402 грн.
та застосовано штрафні (фінансові)
санкції (штрафи) на суму 592 895,75 грн.; №
/64, яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 108 354 грн.; №
/598, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств у
загальному розмірі 3 952 061 грн., з яких 3 204
697 грн. - за основним платежем та 747 364
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Як вбачається з акту перевірки №
5298/23-209/00191282 від 05.08.2011 р., підставою для
визначення позивачу зазначених у
спірних податкових
повідомленнях-рішеннях податкових
зобов'язань, слугували висновки
перевіряючого про неправомірність
формування позивачем складу валових
витрат та податкового кредиту з
податку на додану вартість по
господарським взаємовідносинам з ТОВ
«ВСП «Гірмашсервіс» та ТОВ «ТД
«Автомеханіка», оскільки, як стверджує
відповідач, угоди укладені позивачем
із зазначеними контрагентами не мають
мети реального настання правових
наслідків обумовлених змістом
правочинів, а тому є нікчемними.

Суди першої та апеляційної інстанцій
вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходили
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладених
позивачем зі своїми контрагентами - ТОВ
«ВСП «Гірмашсервіс» та ТОВ «ТД
«Автомеханіка», правочинів, а
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, враховуючи, що висновки
викладені в акті податкової перевірки
не узгоджуються з нормами
матеріального права, не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Спірні правовідносини на час їх
виникнення регулювалися нормами
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», Закону України
«Про податок на додану вартість» та
Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно частини другої статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є єдиною підставою для
визначення сум податкового кредиту,
оскільки тільки цей документ
підтверджує одну з подій, що її
здійснено покупцем: чи то оплату
покупцем товару чи отримання товару
від продавця, що є підставою для
виникнення податкових зобов'язань з
податку на додану вартість.

З положень зазначених правових норм
вбачається, що податковий кредит є
правом платника податку щодо зменшення
податкових зобов'язань звітного
періоду, яке виникає виключно за
наявності податкових накладних. Закон
забороняє включення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни придбання
товарів (робіт, послу), якщо ці суми не
підтверджені податковими накладними,
та передбачає відповідальність
платника податків за порушення цих
вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно
підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
реалізацією продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
встановлених пунктами 5.3 -5.7 цієї
статті.

Згідно підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2
статті 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається будь-яка
дата, яка припадає на податкових
період, протягом якого відбувається
будь-яка із подій, що сталася раніше:
або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
на оплату товарів, або дата
оприбуткування платником податку
товарів.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судами попередніх інстанцій вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
а пов'язане з призначенням придбаних
товарів (послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено ряд правочинів щодо придбання
послуг з технічного обслуговування і
ремонту техніки із
контрагентами-постачальниками: ТОВ
«ВСП «Гірмашсервіс» та ТОВ «ТД
«Автомеханіка».

Відповідність господарських операцій
з вказаними контрагентами меті
діяльності позивача підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
а саме: договорами, додатковими
угодами, рахунками-фактури,
прибутковими ордерами, видатковими
накладними, актами приймання виконаних
робіт, актами приймання-передачі
обладнання, актами списання матеріалів
у виробництво, журналами реєстрації
виданих довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
прибутковими ордерами, платіжними
дорученнями на здійснення оплати,
податковими накладними, які складені
за результатами проведених операцій та
не мають дефектів форми, змісту або
походження, які в силу статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», статті
44, статті 201 Податкового кодексу
України, пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Таким чином, фактичні обставини
об'єктивно засвідчують правомірність
нарахування податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов договірних
відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій,
відповідач посилається на недоліки,
які на його думку мають місце в
діяльності підприємств-контрагентів,
посилаючись при цьому на те, що
зазначені контрагенти позивача
формували свій податковий кредит за
рахунок операцій з постачальниками, у
яких, на думку податкового органу,
відсутні необхідні умови для
здійснення господарської діяльності.

Однак, обставини вказані у зазначених
документах не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з податку на додану
вартість у випадку, коли останній
виконав усі передбачені законом умови
стосовно отримання такого права та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагентів на
предмет виконання ними вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Крім того, викладені в акті перевірки
висновки про порушення позивачем вимог
статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу
України зроблені відповідачем з
перевищенням компетенції органів
державної податкової служби, оскільки
Податковий кодекс України та Закон
України «Про державну податкову службу
в Україні» не надають податковим
органам повноважень на встановлення
фактів порушення платниками податків
норм цивільного або господарського
законодавства. Зазначені
нормативно-правові акти не містять
норм, які б наділяли відповідача
повноваженнями на визнання правочинів
нікчемними або такими, що не
відповідають вимогам законодавства та
повноваженнями на оцінку
відповідності будь-якого правочину
вимогам положень Цивільного кодексу
України. Повноваження на встановлення
законності правочинів, вчинених
позивачем за тими критеріями ознак, що
містяться в складеному відповідачем
акті перевірки, належать виключно до
компетенції суду.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентами мали реальний
характер, діяльність позивача була
спрямована на отримання економічної
вигоди від підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарських операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, а відтак, вони не можуть
бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Крім того, як слідує з акту від 05.08.2011 р.
№ 5298/23-209/00191282 підставою для проведення
перевірки позивача слугувала
постанова Начальника СВ ПМ
Кременчуцької ОДПІ у Полтавській
області - старшого лейтенанта
податкової міліції Д.П. Дем'яненко від
02.08.2011 р.

Згідно з підпунктом 78.1.11 пункту 78.1
статті 78 Податкового кодексу України
документальна позапланова виїзна
перевірка здійснюється, зокрема, у разі
отримання постанови слідчого,
винесеної ним відповідно до закону у
кримінальних справах, що перебувають у
його провадженні.

Відповідно до пункту 86.9 статті 86
Податкового кодексу України у разі
якщо грошове зобов'язання
розраховується органом державної
податкової служби за результатами
перевірки, призначеної відповідно до
кримінально-процесуального закону
або закону про оперативно-розшукову
діяльність, податкове
повідомлення-рішення за результатами
такої перевірки не приймається до
дня набрання законної сили
відповідним рішенням суду. Матеріали
перевірки разом з висновками органу
державної податкової служби
передаються правоохоронному органу,
що призначив перевірку. Статус таких
матеріалів перевірки та висновків
органу державної податкової служби
визначається
кримінально-процесуальним законом або
законом про оперативно-розшукову
діяльність.

Отже, оскільки оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті за
результатами перевірки, призначеної
відповідно до
кримінально-процесуального закону, та
враховуючи, що відповідачем не надано
доказів прийняття та набрання законної
сили відповідного рішення по
кримінальній справі, то вже цей факт
свідчить про неправомірність
прийняття відповідачем таких
податкових повідомлень-рішень.

Згідно приписів частини другої статті
19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом першим частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Оскільки судами
встановлено невідповідність
законодавству винесених податкових
повідомлень-рішень від 16.05.2012 р. №
/598, № /64 та № /63, вимоги
щодо визнання протиправними та
скасування зазначених податкових
повідомлень-рішень були задоволені
обґрунтовано.

Доводи касаційної скарги не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
матеріалами справи.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтовані
рішення, в яких повно відображені
обставини, що мають значення для
справи. Порушень норм матеріального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 55, 220, 221, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Здійснити заміну Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби на її
правонаступника, Кременчуцьку
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області.

Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 06.08.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.10.2012 р. у
справі № 2а-1670/3573/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко