Справа № 2а-3848/12/1370
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а-3848/12/1370

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року Справа № 180331/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Качмара В.Я.,

суддів – Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря – Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» до Управління Держкомзему у м.Львів про визнання бездіяльності протиправною та зобов’язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

В обґрунтування позовних вимог вказує, що незважаючи на те, що підприємству в 1996 році було надано в постійне користування земельну ділянку, відповідачем не було надано йому державного акта на право постійного користування такою, що є порушенням його прав передбачених п.п.3,9 ст.126 ЗК України. Також зазначає, що неодноразово звертався до Львівської міської ради (далі – Міська рада) та відповідача із відповідними вимогами щодо видачі належного йому державного акта, однак такі останніми залишені без задоволення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року в справі №2а-3848/12/1370 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив Відділ, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції. У поданій апеляційній скарзі вказує, що Управлінню державний акт який просить видати позивач від Міської ради йому не передавався, а тому у архіві такий відсутній, що також виключає можливість задоволення вимог ПАТ. Вважає також, що оскільки державний акт позивачу не видавався взагалі, тобто не був втрачений чи пошкоджений і у підприємства вилучалась частина земельної ділянки якою таке користувалось, то в силу «Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою», затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22.06.2009 №325 (далі – Інструкція №325), яка не передбачає внесення будь-яких змін до державного акта, підстави для видачі такого відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що Державний акт необхідний підприємству для підтвердження свого права на користування земельною ділянкою, а тому оскільки такий є зареєстрованим у встановленому порядку, то повинен бути виданий позивачу.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Враховуючи наведене вище та оскільки позивачу не було видано державного акта на право постійного користування вказаними земельними ділянками, такий лише в серпні 2011 року звернувся до голови Міської ради та Управління із вимогою про видачу такого.

Доказів звернення за Державним актом до 2011 року ПАТ суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Відповідачем було відмовлено ПАТ у видачі Державного акта з посиланням на те, що Міською радою було вилучено частину земельної ділянки якою користувалося підприємство та відповідних змін у державний акт внесено не було, а в силу ст.92 ЗК України, позивач не може набувати права постійного користування земельною ділянкою, що виключає підстави для задоволення вимог заявника (а.с.10-17).

Не погодившись із такою відмовою Управління, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

У відповідності до ст.92 ЗК України (в редакції, чинній на час звернення позивача до Управління з вимогою про видачу Державного акта або його дубліката) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

При цьому, слід погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки він дійшов правильних та обґрунтованих висновків про безпідставність доводів відповідача щодо відсутності у ПАТ права на отримання Державного акта, у зв’язку із тим, що таке не відноситься до вказаних у коментованій вище статті підприємств які можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 п.6 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.92, п.6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (справа про постійне користування земельними ділянками) встановлено, що використання терміна «набувають» після набрання чинності ст.92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 до його переоформлення; положення ст.92 ЗК України припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками.

Також, Конституційний Суд України визначив, що згідно до ст.116 ЗК України, громадяни і юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками із земель державної і комунальної власності на підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним Кодексом. Підприємства, установи і організації, що мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до набрання чинності Земельним кодексом України, не втрачають раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Вимоги положення п.6 розділу Х Перехідних положень ЗК України, яким передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них - втратили чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005 р.

Таким чином, у відповідності до вказаного рішення Конституційного Суду України ні законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, ні чинним земельним законодавством позивач не обмежений у часі при оформленні права користування чи права власності на земельну ділянку.

А відтак, у позивача наявне право на постійне користування земельними ділянками яке він отримав на підставі Ухвали-1 та ст.7 ЗК України (в редакції, чинній до 01.01.2002) і ст.92 ЗК України не може бути підставою для відмови у видачі ПАТ Державного акта.

Однак, незважаючи на це, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

Так, відповідно до ст.126 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельними ділянками.

Згідно п.3.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 №28 (в редакції, чинній на час набуття позивачем права постійного користування земельними ділянками, далі – Інструкція №28), державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування.

Державні акти на право постійного користування землею реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (п.3.2 Інструкції №28).

Книги записів (реєстрації) державних актів і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) ведуться виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських Рад народних депутатів (міст обласного підпорядкування), відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, управліннями земельних ресурсів Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (п.3.4 Інструкції №28).

Відповідно до п.4.1 та п.4.2 цієї ж Інструкції, власники землі і землекористувачі зберігають видані їм державні акти і договори на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) як документи постійного зберігання.

Другі примірники державних актів і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), а також книги їх реєстрації зберігаються у вогнетривких шафах у тих органах, що здійснювали їх видачу і реєстрацію.

Відтак, із наведеного вбачається, що видачу Державного акта позивачу, в момент виникнення у такого права на постійне користування землею повинна була здійснити Міська рада, якою такий також був зареєстрований у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею 06.03.1996 за №38 (а.с.66-68).

Проте, позивачем у Міської ради належний йому Державний акт, отриманий не був, що сторонами не оспорюється.

Лише в серпні 2011 року ПАТ звернулося до голови Міської ради та Управління із вимогою про видачу Державного акта (докази про звернення за таким до вказаного періоду відсутні).

Як вбачається із матеріалів справи, у відповідності до п.4.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 (в редакції, чинній на час звернення позивача до Управління) та рішення виконавчого комітету Міської ради від 03.12.2010 №1691 «Про передачу в управління Держкомзему у м.Львів на зберігання державних актів на право приватної власності та право постійного користування землею» Департаментом містобудування Міської ради було передано в архів Управління ряд державних актів, серед яких Державний акт який просить видати позивач відсутній, незважаючи на те, що в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею такий зареєстрований.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що Державний акт є фактично втрачений, у зв’язку із чим при зверненні позивача до Управління застосуванню підлягали положення Інструкції №325, яка була чинна у вказаний період та чітко регламентує порядок видання нового державного акта при його втраті.

У відповідності до п.п.4.7-4.9 цієї Інструкції, при втраті (пошкодженні) державного акта землевласнику (землекористувачу) видається новий державний акт.

Для отримання нового державного акта землевласнику (землекористувачу) необхідно письмово звернутися до відповідного територіального органу Держкомзему. У заяві (клопотанні) зазначається: де, коли і за яких обставин втрачено (пошкоджено) державний акт.

До заяви (клопотання) додаються: копія акта приймання-передавання межових знаків на зберігання; копія акта перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; копія документа, на підставі якого набуто право на землю.

При втраті державного акта землевласник (землекористувач) розміщує відповідне повідомлення в місцевих друкованих засобах масової інформації. Якщо протягом місяця з дня публікації ніяких повідомлень щодо втраченого державного акта не надійшло, землевласнику (землекористувачу) видається новий державний акт.

Видача державних актів замість втрачених (пошкоджених) здійснюється протягом 15 робочих днів з дня отримання матеріалів, зазначених у п.4.8 цієї Інструкції.

Новий державний акт взамін зіпсованого, втраченого (пошкодженого) видається за наявності в територіальному органі Держкомзему другого примірника відповідного державного акта та/або документації із землеустрою Державного фонду документації із землеустрою, відомостей щодо земельної ділянки та її власника (користувача) в державному реєстрі земель та за умови дотримання вимог абзацу третього пункту 4.8 цієї глави (у разі втрати державного акта) (п.4.15 Інструкції №325).

Відтак, оскільки позивач у встановленому порядку до Управління за видачею належного йому Державного акта не звертався (протилежного суду не доведено), то відмовляючи у такій видачі відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принагідно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта щодо неможливості видати ПАТ належний йому Державний акт, у зв’язку із вилученням ухвалами Міської ради (а.с.74-80), частини земельної ділянки яка йому була надана у постійне користування та відсутністю механізму внесення будь-яких змін до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою у Інструкції №325, оскільки п.п.4.15-4.18 вказаної Інструкції чітко визначено, що у випадку припинення права власності (права користування) земельною ділянкою, поділу чи об'єднання земельної ділянки землевласник (землекористувач) повертає свій примірник державного акта та отримує новий.

Також, слід звернути увагу на те, що для заповнення бланків державних актів взамін втрачених державних актів забороняється вимагати від землевласника (землекористувача) будь-які документи, довідки та інші матеріали, які не передбачені п.п.4.4 та 4.8, абз.1 п.п.4.11 та 4.15 Інструкції №325, а також вимагати розроблення нової документації із землеустрою.

Враховуючи все вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ, оскільки таке у встановленому Інструкцією №325 порядку та належними документами до Управління щодо видачі Державного акту не зверталося, а відтак в силу наведеного його вимога не могла бути задоволена відповідачем.

Підсумовуючи, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з’ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 24 червня 2014 року.