Справа № 803/1790/13-а
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
Справа №
876/12272/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судових засідань
Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Меблі-Вікторія» на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 06.09.2013 року
у справі за позовом Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Меблі-Вікторія» про стягнення
податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 року Луцька об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Волинській
області звернулася в суд з
адміністративним позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Меблі-Вікторія» про
стягнення податкового боргу в розмірі
70085,98 грн., який виник у зв'язку з
несплатою відповідачем узгоджених
податкових зобов'язань по земельному
податку з юридичних осіб.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 06.09.2013 року
позов задоволено, оскільки суд
погодився з доводами позивача.

Відповідач - ТОВ «Меблі-Вікторія» подав
апеляційну скаргу за якою просить
скасувати постанову суду та ухвалити
нову постанову про відмову в
задоволені позовних вимог.

При цьому, апелянт обґрунтовує та
мотивує свої вимоги тим, що зазначений
податковий борг виник в 2005 році і при
зверненні з позовом до суду позивачем
пропущено строк давності, визначений
ст.102 ПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Статтею 67 Конституції України
визначено, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори у розмірах,
встановлених законом.

Спірні правовідносини, які склались
між позивачем та відповідачем,
регулюються Податковим кодексом
України від 02.12.2010 № 2755-VI.

Відповідно до ст. 41 ПК України
контролюючими органами щодо податків,
які справляються до бюджетів та
державних цільових фондів, крім
зазначених у підпункті 41.1.2 цього
пункту, а також стосовно законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладається на органи державної
податкової служби є органи державної
податкової служби.

Згідно п. 41.5 ст. 41 ПК України органами
стягнення є виключно органи державної
податкової служби, які уповноважені
здійснювати заходи щодо забезпечення
погашення податкового боргу в межах їх
повноважень.

В п.п. 20.1.18 п. 20.1 ст. 20 ПК України
зазначено, що органи державної
податкової служби мають право
звертатися до суду щодо стягнення
коштів платника податків, який має
податковий борг, з рахунків у банках,
обслуговуючих такого платника, на суму
податкового боргу або його частини.

Суд першої інстанції встановив, що
податковий борг, який є предметом
стягнення у цій справі, утворився
внаслідок несплати у встановленому
Законом порядку земельного податку
платником податків юридичною особою
ТОВ «Меблі-Вікторія».

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що за
відповідачем рахується заборгованість
перед місцевим бюджетом по земельному
податку з юридичних осіб в сумі 70085,98
грн.

Вказана заборгованість по земельному
податку виникла у зв'язку з несплатою
узгоджених податкових зобов'язань,
нарахованих згідно декларацій з плати
за землю № 1359 від 27.01.2011 року, № 1588 від
26.01.2010 року, № від 07.02.2012 року

Сторона апелянта не заперечує та не
спростовує вказаної суми
заборгованості, а заперечує те, що
позивачем пропущено строк давності
звернення до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суду
першої інстанції виходив з наступного.

Згідно до пп. "е" п. 176.1 ст. 176 Податкового
Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI,
платники податків зобов'язані
своєчасно сплачувати узгоджену суму
податкових зобов'язань, а також суму
штрафних (фінансових) санкцій,
нарахованих органом державної
податкової служби, та пені, за винятком
суми, що оскаржується в
адміністративному або судовому
порядку.

Також, згідно з п.п. 14.1.147. п 14.1. ст. 14 ПК
України, плата за землю -
загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Пункт 287.3. ст. 287 ПК України визначає, що
податкове зобов'язання щодо плати за
землю, визначене у податковій
декларації на поточний рік,
сплачується рівними частками
власниками та землекористувачами
земельних ділянок за
місцезнаходженням земельної ділянки
за податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця протягом
30 календарних днів, що настають за
останнім календарним днем податкового
(звітного) місяця.

Відповідно до п. 54.5 ст. 54 ПК України якщо
згідно з нормами цієї статті сума
грошового зобов'язання розраховується
контролюючим органом, платник податків
не несе відповідальності за
своєчасність, достовірність і повноту
нарахування такої суми, проте несе
відповідальність за своєчасне та повне
погашення нарахованого узгодженого
грошового зобов'язання і має право
оскаржити зазначену суму в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий борг - сума
грошового зобов'язання (з урахуванням
штрафних санкцій за їх наявності),
самостійно узгодженого платником
податків або узгодженого в порядку
оскарження, але не сплаченого у
встановлений строк, а також пеня,
нарахована на суму такого грошового
зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається і цього
не спростовує сторона відповідача, що
позивачем надіслано відповідачу, а
відповідачем отримано першу податкову
вимогу №1/260 від 02.03.2005 року та другу
податкову вимогу №2/439 від 12.04.2005 року з
часу прийняття яких податковий борг
платника не переривався. Вказані
вимоги не призвели до погашення
податкового боргу та в установленому
порядку не оскаржені.

Відповідно до пп. 6.3.2 п. 6.2 ст. 6 Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" 2181-III у разі коли у платника
податків, якому було надіслано першу
податкову вимогу, виникає новий
податковий борг, друга податкова
вимога має містити суму
консолідованого боргу. При цьому
окрема податкова вимога щодо такого
нового податкового боргу не
виставляється.

Консолідованим вважається борг,
визначений у першій податковій вимозі,
збільшений на суму нового податкового
боргу, що виник до виставлення другої
податкової вимоги.

Відповідно до п. 59.4 ст. 59 Податкового
кодексу України, податкова вимога
надсилається також платникам податків,
які самостійно подали податкові
декларації, але не погасили суми
податкових зобов'язань у встановлені
цим Кодексом строки, без попереднього
надсилання (вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Окрім того, у разі, коли у платника
податків, якому надіслано (вручено)
податкову вимогу, сума податкового
боргу збільшується, погашенню підлягає
вся сума податкового боргу такого
платника податку, що виник після
надіслання (вручення) податкової
вимоги. У разі якщо після направлення
(вручення) податкової вимоги сума
податкового боргу змінилася, але
податковий борг не був погашений в
повному обсязі, податкова вимога
додатково не надсилається (не
вручається) (п. 59.5 ст. 59 Податкового
кодексу України.

Виходячи з норм статті 95 ПК України
податкова заборгованість платників
податків стягується органами
державної податкової служби на
підставі рішення суду шляхом:
стягнення коштів з рахунків платника
податків у банках, обслуговуючих
такого платника податків; реалізації
майна платника податків, що перебуває у
податковій заставі; стягнення коштів
за рахунок готівки, що належить
платнику податків. При цьому, право на
звернення з позовом про стягнення
податкового боргу з платника податків
виникає у податкового органу через 60
календарних днів з дня надіслання
такому платнику податкової вимоги.

Згідно п. 102.4 ст. 102 ПК України
податковий борг, що виник у зв'язку з
відмовою у самостійному погашенні
такого грошового зобов'язання, може
бути стягнутий протягом наступних 1095
календарних днів з дня виникнення
податкового боргу.

Податковий борг заявлений до стягнення
позивачем, як було вказано вище
визначено відповідачем в податкових
деклараціях строк сплати по яких виник
з 30.01.2011 року, а тому не можна погодитись
з апелянтом, що позивачем пропущено
строк давності, визначений ст.102 ПК
України.

Одночасно необхідно відзначити, що
частиною першою п. 95.3. ст. 95 ПК України
визначено, що стягнення коштів з
рахунків платника податків у банках,
обслуговуючих такого платника
податків, здійснюється за рішенням
суду, яке направляється до виконання
органам державної податкової служби, у
розмірі суми податкового боргу або
його частини.

Пунктом 95.4. ст. 95 ПК України
передбачено, що орган державної
податкової служби на підставі рішення
суду здійснює стягнення коштів у
рахунок погашення податкового боргу за
рахунок готівки, що належить такому
платнику податків.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких грунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції підставно задовольнив
позовні вимоги.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ч.1
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст. 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Меблі-Вікторія» - залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 06.09.2013 року
у справі №803/1790/13а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя :
В.П. Сапіга

Судді:
Н.Г. Левицька

Р.Б. Хобор

Повний текст виготовлено 24.06.2014р.