Справа № 2а/0570/8922/2012
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2012-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна ДОНЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 2а/0570/8922/2012
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
час прийняття постанови: 13 година 05
Донецький окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого судді Кравченко Т.О.
при секретарі Гаджиєвій Г.А.
представника відповідача Жукової В.С. -
на підставі довіреності,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Совєтському районі м.
Макіївки Донецької області про
визнання дій неправомірними, -
В червні 2012 року ОСОБА_1, (далі -
Позивач), звернувся до Совєтського
районного суду м. Макіївки Донецької
області з адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Совєтському районі м. Макіївки, (далі -
Відповідач або УПФУ), в якому просив:
- визнати протиправним і скасувати
Акт № 5 від 21 травня 2012 року, створений
суб'єктом владних повноважень -
головним спеціалістом Відділу
інформаційного забезпечення та
контролю за надходженнями доходів
Управління Пенсійного фонду України в
Совєтському районі м. Макіївки
- визнати протиправною і скасувати
Вимогу про сплату боргу № Ф-131/161 від 21
травня 2012 року, яка створена суб'єктом
владних повноважень - начальником
Управління Пенсійного фонду України в
Совєтському районі м. Макіївки
- встановити наявність чи
відсутність компетенції (повноважень)
тлумачити діюче законодавство України
суб'єктами владних повноважень
посадовими особами Управління
Пенсійного фонду України в Совєтському
районі м. Макіївки Бартковою А.В. та
Ухвалою Совєтського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 5 червня
2012 року відкрито провадження в справі
№ 2а/0546/67/12 за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Совєтському районі м.
Макіївки про визнання дій
Ухвалою Совєтському районного суду м.
Макіївки Донецької області від 25
червня 2012 року на підставі ст.22 Кодексу
адміністративного судочинства
України, (далі - КАС України),
адміністративна справа № 2а/0546/67/12
передана на розгляд Донецького
окружного адміністративного суду.
16 липня 2012 року справа надійшла до
Донецького окружного
адміністративного суду, їй присвоєно №
2а/0570/8922/2012. Ухвалою від 18 липня 2012 року
справа прийнята до провадження
Донецького окружного
адміністративного суду.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1
зазначив, що він є фізичною
особою-підприємцем і перебуває на
спрощеній системі оподаткування.
У зв'язку із внесенням змін до Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» з серпня 2011
року Позивач припинив сплату єдиного
внеску, виходячи з того, що він є
пенсіонером за віком, і, як наслідок,
звільнений від сплати цього внеску.
В березні 2012 року посадові особи УПФУ,
посилаючись на лист Пенсійного фонду
України від 20 вересня 2011 року,
звернулися до ОСОБА_1 з вимогою
добровільно сплатити заборгованість з
єдиного внеску, з чим Позивач не
24 травня 2012 року поштовою
кореспонденцією ОСОБА_1 отримав акт від
21 травня 2012 року за № 5, вимогу про
сплату боргу від 21 травня 2012 року за №
Ф-131/161, квитанцію для сплати боргу з
єдиного внеску та чистий банк
квитанції для подальшої сплати єдиного
На погляд Позивача, надіслані йому
документи суперечать законодавству
України, є незаконними та такими, що не
мають юридичної сил, а дії посадових
осіб Відповідача спрямовані на
незаконне вилучення у нього грошових
Крім того, Позивач зазначив, що
посадові особи УПФУ тлумачать
законодавство України, змінюючи
буквальне значення (розуміння) норм
закону; а надіслані ними документи,
оформлені з порушенням вимог
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав
заявлені позовні вимоги з підстав,
викладених в адміністративному позові,
надав пояснення, аналогічні тим, що
зазначені в позовній заяві, просив
визнати протиправними і скасувати акт
та вимогу про сплату боргу, на
задоволенні вимог щодо встановлення
наявності чи відсутності у посадових
осіб УПФУ компетенції (повноважень)
тлумачити діюче законодавство України
не наполягав, проте згідно з ч.1 ст.53 КАС
України відповідної заяви про зміну
предмету позову, про залишення
позовної заяви в цій частині без
розгляду або про відмову від позову в
цій частині не подавав.
Представник Відповідача в
судовому засіданні заявлені позовні
вимоги не визнала в повному обсязі,
надала письмові заперечення проти
позову, (а.с.29), та пояснила, що ОСОБА_1
перебуває на обліку в УПФУ з 24 жовтня 1994
року та відповідно до Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» підлягає
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню.
Як платник єдиного внеску Позивач
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок, подавати
звітність до територіального органу
Пенсійного фонду України у строки, в
порядку та за формою, встановленими
Пенсійним фондом за погодженням з
відповідними фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та
центральним органом виконавчої влади у
галузі статистики. Органи ПФУ за формою
і в строки, встановлені Пенсійним
фондом за погодженням з центральним
органом виконавчої влади у сфері праці
та соціальної політики, надсилають
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.
Відзначила, що твердження
Позивача про неналежне оформлення
оскаржуваного акта є необґрунтованим,
оскільки форма такого акта є довільною.
Отже, за висновком Відповідача,
акт та вимога про сплату боргу були
складені та надіслані Позивачу в межах
повноважень, в порядку та у спосіб, які
визначені Конституцією та законами
З приводу наявності у Позивача
обов'язку нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок представник
Відповідача надала наступні пояснення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» особи, які
обрали спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску з 1 серпня 2011 року, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Згідно зі ст.26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» умови призначення пенсії
за віком наступні: досягнення особою 60
років та наявність страхового стажу не
Аналізуючи наведену норму,
Відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1
набуде права на звільнення від сплати
єдиного внеску після досягнення 60
річного віку, а саме з 2016 року. Оскільки
Позивач отримує пенсію на пільгових
умовах, він зобов'язаний сплачувати
На підтвердження обґрунтованості
своєї правової позиції представник
Відповідача посилалася на лист
Пенсійного фонду України від 20 вересня
визначення поняття «пенсіонер за
віком», додатково пояснивши, що
оскільки УПФУ є територіальним органом
Пенсійного фонду України, листи
останнього для Відповідача є
З урахуванням викладеного
представник Відповідача у задоволені
позову просила відмовити.
З'ясовуючи чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, а також чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, суд встановив наступне.
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є фізичною особою -
підприємцем, протягом 2011 року
перебував на спрощеній системі
оподаткування, що підтверджується
свідоцтвом про сплату єдиного податку
від 1 січня 2008 року серії Д № 567795, дія
якого неодноразово продовжувалася, в
тому числі на 2011 рік, (а.с.12).
Одночасно з цим Позивач є пенсіонером,
про що свідчить пенсійне посвідчення
видане Пенсійним фондом України 28
лютого 2007 року, (а.с.5).
Як пенсіонер ОСОБА_1 перебуває на
обліку в УПФУ з 8 грудня 2006 року і
отримує пенсію за віком на пільгових
умовах за списком № 1, призначену на
підставі ст.13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення». Ці обставини
вбачаються з листа Відповідача від 27
березня 2007 року № 15/к-01-01-03, (а.с.13-14).
21 травня 2012 року головним спеціалістом
відділу обліку та звітності,
інформаційного забезпечення та
контролю за надходженнями доходів
Управління Пенсійного фонду України в
Совєтському районі м. Макіївки
Назарчук І.Д. складений акт розрахунку
сум єдиного внеску, які підлягають
доплаті за результатами
підприємницької діяльності за звітний
2011 рік, (далі - акт № 5), (а.с.6-8).
Акт № 5 складений на підставі Звіту про
суми нарахованого доходу
застрахованих осіб та суми
нарахованого єдиного внеску, в ньому
містяться твердження про те, що
Позивачу призначена пенсія за віком на
пільгових умовах, що право на
звільнення від сплати єдиного внеску
Позивач набуде в 2016 році, констатується
факт того, що ОСОБА_1 не нарахував
єдиний внесок за період з 1 серпня по 31
грудня 2011 року, міститься розрахунок
суми єдиного внеску, який має бути
сплачений Позивачем.
21 травня 2012 року УПФУ сформована вимога
про сплату боргу № Ф-131/161, згідно з якою
станом на 21 травня 2012 року суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 мав
заборгованість зі сплати єдиного
внеску в сумі 1 698,23 грн., яку він мав
сплатити в десятиденний строк з дня
одержання цієї вимоги, (а.с.9).
Акт № 5 та вимога про сплату боргу №
Ф-131/161 надіслані на адресу Позивача
рекомендованою поштовою
кореспонденцією та отримані ним 24
Встановлені судом фактичні обставини
не оспорюються сторонами.
Наявність публічно-правового спору
обумовлена різним тлумаченням
сторонами поняття «пенсіонер за
віком», вжитого в ч.4 ст.4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», в той час, коли
Позивач виходить з буквального
тлумачення вказаного поняття,
Відповідач застосовує його звужене
тлумачення, приходячи до висновку, що
від сплати єдиного внеску звільняються
лише ті фізичні особи-підприємці, які
перебувають на спрощеній системі
оподаткування і яким пенсія за віком
призначена на загальних, а не на
До спірних правовідносин суд
застосовує нижченаведені норми права.
Ст.3 Конституції України визначено, що
людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
Відповідно до ст.2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства, крім іншого, є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні
ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
шляхом справедливого, неупередженого
та своєчасного розгляду
адміністративних справ.
П.12 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 9
липня 2003 року № 1058-IV, (далі - Закон № 1058),
визначено, що перетворення Пенсійного
фонду в неприбуткову самоврядну
організацію здійснюється відповідно
до окремо прийнятого спеціального
Закону. До прийняття відповідного
рішення функції виконавчої дирекції
Пенсійного фонду, її територіальних
органів виконують відповідно
Пенсійний фонд України та головні
управління Пенсійного фонду в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі і
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах, районах у містах.

У період до перетворення Пенсійного
фонду України в неприбуткову
самоврядну організацію він функціонує
як центральний орган виконавчої влади
на підставі норм цього Закону та
Положення про Пенсійний фонд України,
яке затверджує Президент України.

Відповідно до п.п.1, 7 Положення про
Пенсійний фонду України, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року №384/2011, Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр-міністра
України - Міністра соціальної політики
України. Пенсійний фонд України
входить до системи органів виконавчої
влади і забезпечує реалізацію
державної політики з питань пенсійного
забезпечення та збору, ведення обліку
надходжень від сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Пенсійний фонд
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку територіальні
органи.

Згідно з п.п.1.1 Положення про
головні управління Пенсійного фонду
України в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 27 червня
2002 року №11-2, (у редакції постанови
правління Пенсійного фонду України від
25 лютого 2008 року № 5-5), (далі - Положення),
головні управління Пенсійного фонду
України в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
разом з управліннями Пенсійного фонду
України в районах, містах і районах у
містах утворюють систему
територіальних органів Пенсійного
фонду України, який є центральним
органом виконавчої влади.

П.2.1. Положення визначені основні
завдання територіальних органів
Пенсійного фонду України, до яких,
зокрема, належить забезпечення у
відповідному регіоні збору та ведення
обліку надходжень від сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та інших коштів
відповідно до законодавства,
призначених для пенсійного
забезпечення.

П.п.9 п.2.4. Положення передбачено право
управлінь стягувати несплачені суми
єдиного внеску, страхових внесків та
інших платежів з їх платників.

Зважаючи на викладене та
приймаючи до уваги положення п.7 ч.1 ст.3
КАС України, суд дійшов висновку про те,
що у спірних правовідносинах УПФУ
виступає у якості суб'єкта владних
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення;
9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС
України.

З огляду на наведене, розглядаючи і
вирішуючи по суті публічно-правовий
спір, який виник між ОСОБА_1 та УПФУ, суд
перевіряє оскаржувані рішення
Відповідача, на відповідність
критеріям, наведеним в ч.3 ст.2 КАС
України.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку, визначені
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від 8
липня 2010 року № 2464-VI, (далі -
Закон № 2464).

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464 фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
є платниками єдиного внеску.

Законом України «Про внесення
змін до Податкового кодексу України та
деяких інших законодавчих актів
України щодо вдосконалення окремих
норм Податкового кодексу України» від 7
липня 2011 року № 3609-VI, який набув
чинності з дня, наступного за днем його
опублікування в газеті «Голос України»
від 5 серпня 2011 року № 188, а саме з 6
серпня 2011 року, ст.4 Закону № 2464
доповнена ч.4 наступного змісту: «Особи,
зазначені у п.4 ч.1 цієї статті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування».

Таким чином, на час виникнення спірних
правовідносин ч.4 ст.4 Закону № 2464 було
передбачено звільнення фізичних
осіб-підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, від сплати
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком та отримують
відповідно до закону пенсію.

Поняття «пенсіонер за віком» чинним
законодавством не визначене.

Відповідач посилається на те, що
відповідно до ст.1 Закону № 1058
пенсіонер - особа, яка відповідно до
цього Закону отримує пенсію, довічну
пенсію, або члени її сім'ї, які
отримують пенсію в разі смерті цієї
особи у випадках, передбачених цим
Законом; пенсія - щомісячна пенсійна
виплата в солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом, а
також зазначає, що умови призначення
пенсії за віком визначені ст.26 цього
Закону.

У зв'язку з цим суд вважає за необхідне
відзначити, що ст.1 Закону № 1058
визначене те значення термінів
«пенсіонер» та «пенсія», в якому вони
вживаються саме в цьому Законі, про що
свідчить абз.1 ч.1 ст.1 Закону № 1058, отже
згадані дефініції не є загальними для
всіх інших законодавчих та підзаконних
нормативно-правових актів.

Крім того, правовою нормою, яка
міститься в ч.4 ст.4 Закону № 2464, рівно як
і іншими нормами права не встановлено,
що звільненню від сплати єдиного
внеску підлягають лише ті фізичні
особи-підприємці, які є пенсіонерами за
віком відповідно до Закону № 1058.

Відповідно до абз.2 п.16 Прикінцевих
положень Закону № 1058 положення Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
від 05.11.1991 № 1788-XII, (далі - Закон № 1788),
застосовуються в частині визначення
права на пенсію за віком на пільгових
умовах і за вислугу років

Пенсія Позивачу призначена на підставі
п. «а» ч.1 ст.13 Закону № 1788, згідно з якою
на пільгових умовах мають право на
пенсію за віком, незалежно від місця
останньої роботи працівники, зайняті
повний робочий день на підземних
роботах, на роботах з особливо
шкідливими і особливо важкими умовами
праці, - за списком № 1 виробництв,
робіт, професій, посад і показників,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України, і за результатами атестації
робочих місць: чоловіки - після
досягнення 50 років і при стажі роботи
не менше 20 років, з них не менше 10 років
на зазначених роботах; жінки - після
досягнення 45 років і при стажі роботи
не менше 15 років, з них не менше 7 років 6
місяців на зазначених роботах.

На час призначення пенсії ОСОБА_1 досяг
50 річного віку та мав стаж роботи за
списком № 1 16 років 3 місяці 11
днів, (а.с.14).

Види державних пенсій, які
призначаються за Законом № 1788,
визначені ст.2 цього Закону.

Положення п. «а» ч.1 ст.2 Закону № 1788
свідчать про те, що трудові пенсії
поділяються на такі види як пенсії за
віком, по інвалідності, в разі втрати
годувальника та за вислугу років.

Системний аналіз положень ст.ст.12-18
Закону № 1788 свідчить, що законодавець
розрізнив пенсії за віком в залежності
від умов їх призначення, визначивши
загальні умови призначення пенсії за
віком, (ст.12), пільгові умови
призначення пенсії за віком, (ст.13), а
також особливі умови призначення цього
виду пенсії окремим категоріям
громадян (працівникам, зайнятим на
підземних і відкритих гірничих роботах
та в металургії, громадянам, які
постраждали від Чорнобильської
катастрофи, інвалідам, учасникам війни,
сім'ям загиблих (померлих)
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ, багатодітним
матерям і матерям інвалідів з
дитинства тощо), (ст.ст.14-18).

З огляду на викладене суд приходить до
висновку, що ОСОБА_1 призначений такий
вид пенсії як «пенсія за віком»,
незважаючи на пільговий характер умов
її призначення, отже він є «пенсіонером
за віком» і відповідно до ч.4 ст.4 Закону
№ 2464 підлягає звільненню від слати
єдиного внеску.

Керуючись принципом законності, суд не
застосовує до спірних правовідносин
листи Пенсійного фонду України,
оскільки вони не містять правових норм
та не є джерелом права.

Правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством, що
передбачено ч.1 ст.19 Конституції
України.

Виходячи з наведеного, оскаржувана
вимога про сплату боргу № Ф-131/161 від 21
травня 2012 року є протиправною, оскільки
покладає на Позивача зобов'язання, від
виконання яких останній звільнений на
підставі ч.4 ст.4 Закону № 2464, як
наслідок, вона підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що акт № 5 від 21 травня
2012 року на ряду з констатацією певних
фактичних обставин містить положення,
які покладають на ОСОБА_1 обов'язок
доплатити нараховані йому суми єдиного
внеску за період, протягом якого
Позивач був звільнений від його сплати,
з метою забезпечення захисту прав
Позивача суд робить висновок про
необхідність визнання протиправним та
скасування цього акта.

З приводу вимог Позивача щодо
встановлення наявності чи відсутності
у посадових осіб УПФУ компетенції
(повноважень) тлумачити діюче
законодавство України суд відзначає
наступне.

Посадові особи УПФУ під час реалізації
наданих їм законом повноважень у сфері
публічно-правових відносин, окрім
іншого, здійснюють правозастосовну
діяльність, тобто владну управлінську
діяльність компетентних осіб щодо
реалізації норм права шляхом прийняття
та забезпечення застосування правових
актів, адресованих певним учасникам
правовідносин і розрахованих на
врегулювання індивідуальної
поведінки. Однією із стадій
правозастосування є тлумачення
правової норми, яка має
застосовуватися до правових відносин.
В цьому випадку тлумачення полягає в
усвідомленні змісту та сутності
правової норми, яка підлягає
застосуванню, проте таке тлумачення не
є офіційним, оскільки згідно з
положеннями ст.ст.147, 150 офіційне
тлумачення Конституції та законів
України належить до компетенції
Конституційного Суду України.

Стосовно поданого Позивачем
клопотання про скасування постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 20
червня 2012 року, винесеної заступником
начальника Совєтського відділу
державної виконавчої служби
Макіївського міського управління
юстиції в межах виконавчого
провадження № 33003029, та про надання
правової оцінки діям посадових осіб
УПФУ у зв'язку з цим, (а.с.43-44), суд вважає
за необхідне роз'яснити таке.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду з позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, якщо на думку Позивача, рішеннями,
діями або бездіяльністю державного
виконавця або іншої посадової особи
Совєтського відділу державної
виконавчої служби Макіївського
міського управління юстиції,
прийнятими, вчиненими або допущеними
під час примусового виконання вимоги
УПФУ від 21 травня 2012 № Ф-131/161, порушені
його права, свободи чи інтереси,
Позивач має право звернутися до
Донецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Совєтського відділу державної
виконавчої служби Макіївського
міського управління юстиції, в тому
числі заявивши вимогу про скасування
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження. Позовну заяву може бути
подано до суду у десятиденний строк з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення її прав,
свобод чи інтересів.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, беручи до уваги, що ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем документально підтверджені
витрати на сплату судового збору в сумі
3,40 грн., про що свідчить відповідна
квитанція, (а.с.2), отже ці витрати ОСОБА_1
підлягають присудженню останньому з
Державного бюджету України.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 69-72, 94, 98, 159-163, 185-186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Совєтському районі м. Макіївки
Донецької області про визнання дій
неправомірними - задовольнити
частково.

Визнати протиправним і скасувати Акт
розрахунку сум єдиного внеску по
додатку № 5 за 2011 рік, які підлягають
доплаті, від 21 травня 2012 року за № 5,
складений посадовими особами
Управління Пенсійного фонду України в
Совєтському районі міста Макіївки
Донецької області.

Визнати протиправною та скасувати
Вимогу Управління Пенсійного фонду
України в Совєтському районі міста
Макіївки Донецької області про сплату
боргу № Ф-131/161 від 21 травня 2012 року.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1, (ІПН НОМЕР_1)
здійснені ним судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 3 (три) грн. 40 коп.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті,
її вступну та резолютивну частини
проголошено в судовому засіданні 17
серпня 2012 року.

Постанова складена у повному обсязі і
підписана 22 серпня 2012 року.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд в порядку, визначеному ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч.3 ст.160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч.4
ст.167 Кодексу адміністративного
судочинства України, було повідомлено
про можливість отримання копії
постанови суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Кравченко Т.О.