Справа № К/9991/42475/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року м. Київ
К/9991/42475/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І., Заїки М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Луганській області про визнання
незаконною бездіяльності та
нарахування пенсії, за касаційною
скаргою ОСОБА_5, - представника ОСОБА_4,
на ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 червня 2011
року, -

встановив:

У січні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з
позовом, у якому просив поновити
пропущений строк звернення до суду,
визнати дії Головного управління
Пенсійного фонду України в Луганській
області незаконними і зобов'язати
відповідача перерахувати та виплатити
йому надбавку до пенсії у розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до статті 50 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII
(далі - Закон № 796-XII) та статей 28, 42
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
(далі - Закон 1058-ІV) з 1 червня 2003 року по 1
жовтня 2010 року.

Постановою Ленінського районного суду
міста Луганська від 10 березня 2011 року
позов задоволено. Поновлено позивачеві
строк звернення до суду щодо захисту
своїх прав, свобод та інтересів.
Визнано незаконними дії Головного
управління Пенсійного фонду України в
Луганській області, що полягали у
письмовій відмові здійснити
перерахунок та виплату надбавок до
пенсії позивачеві за період з 1 червня
2003 року по 1 жовтня 2010 року, що були
здійснені ПВ УФРЕ УМВДУ та Головним
управлінням Пенсійного фонду України в
Луганській області в заниженому
розмірі, ніж встановлено статтею 50
Закону № 796-XII. Зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок та виплату
надбавок до пенсії позивачеві з
урахуванням проведених виплат із
розрахунку: як інваліду ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
ІІІ групи починаючи з 1 червня 2003 року
по 1 жовтня 2010 року в розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком,
встановленої законодавством за
відповідний період, для осіб
втративших працездатність, у
відповідності з положеннями статті 50
Закону № 796-XII та статей 28, 42 Закону №
1058-ІV.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 червня 2011
року постанову Ленінського районного
суду міста Луганська від 10 березня 2011
року скасовано в частині визнання
незаконними дій Головного управління
Пенсійного фонду України в Луганській
області щодо відмови здійснити
перерахунок та доплату надбавок до
пенсії позивачеві за період з 1 червня
2003 року по 19 серпня 2010 року відповідно
до статті 50 Закону № 796-XII і зобов'язання
Головного управління Пенсійного фонду
України в Луганській області здійснити
перерахунок та доплату надбавок до
пенсії позивачеві в розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком за період з
1 червня 2003 року по 19 серпня 2010 року
відповідно до статті 50 Закону № 796-XII і
статті 28 Закону № 1058-ІV та в цій частині
позов залишено без розгляду. Постанову
Ленінського районного суду міста
Луганська від 10 березня 2011 року в
частині задоволення позовних вимог про
визнання незаконними дій Головного
управління Пенсійного фонду України в
Луганській області щодо відмови
здійснити перерахунок та доплату
надбавок до пенсії позивачеві за
період з 20 серпня 2010 року по 1 жовтня 2010
року відповідно до статті 50 Закону №
796-XII і зобов'язання Головного
управління Пенсійного фонду України в
Луганській області здійснити
перерахунок та доплату надбавок до
пенсії позивачеві в розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком за період з
20 серпня 2010 року по 1 жовтня 2010 року
відповідно до статті 50 Закону № 796-XII і
статті 28 Закону № 1058-ІV - залишено без
змін.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, представник
позивача звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
права, просить скасувати ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 червня 2011
року та залишити без змін постанову
Ленінського районного суду міста
Луганська від 10 березня 2011 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачеві була
призначена пенсія за вислугу років
згідно Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців та
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ». ОСОБА_4 має
статус особи, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, є інвалідом IIІ групи
внаслідок захворювання, яке пов'язане з
виконанням обов'язків військової
служби по ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС. Позивач
перебуває на обліку в Головному
управлінні Пенсійного фонду України в
Луганській області.

Відповідно до частини 1 статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі № 796-ХІІ.

Статтею 49 Закону № 796-ХІІ передбачено,
що пенсії особам, віднесеним до
категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у
вигляді: а) державної пенсії; б)
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка призначається після
виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до статті 50 Закону № 796-ХІІ
особам, віднесеним до категорії 1, які є
інвалідами ІІІ групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зміни,
внесені підпунктом 12 пункту 28 розділу II
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та внесення змін до
деяких законодавчих актів України» від
28 грудня 2007 року № 107-VI до Закону №
796-ХІІ, зокрема, до статті 50, визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними).

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
№ 10-рп/2008 щодо неконституційності
підпункту 12 пункту 28 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та внесення змін до деяких
законодавчих актів України» вказані
правові норми втратили чинність і
застосуванню не підлягали.

У 2009-2010 роках положення статті 50 Закону
№ 796-ХІІ зупинено чи змінено не було.

За конституційними нормами, виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд дійшов
вірного висновку про те, що при
визначенні розміру додаткової пенсії
позивачеві, застосуванню підлягають
положення саме статті 50 Закону № 796-XII, а
не положення постанов Кабінету
Міністрів України, якими керувався
відповідач, оскільки такі істотно
звужують обсяг встановлених законом
прав позивача.

З положень статті 50 Закону № 796-ХІІ
випливає, що за основу нарахування
розміру додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, береться
мінімальна пенсія за віком.

Згідно чинного законодавства розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається за правилами,
передбаченими частиною 1 статті 28
Закону № 1058-ІV, іншого
нормативно-правового акту, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
№ 1058-ІV мінімальний розмір пенсії за
віком встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.

З огляду на викладене, правильними є
висновки суду щодо неприйняття в
даному випадку положень частини 3
статті 28 Закону № 1058-ІV, відповідно до
якої мінімальний розмір пенсії за
віком, встановлений абзацом першим
частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом,
оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
отримання додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтею 50 Закону № 796-ХІІ.

Органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів, як на
причину невиконання своїх зобов'язань,
які встановлені статтею 46 Конституції
України та статтею 50 Закону № 796-ХІІ,
щодо визначення розміру та виплати
пенсії.

Частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Згідно частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення в
суд з вказаним позовом) для звернення
до адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Положення частини 2 статті 46 Закону №
1058-ІV, частини 2 статті 87 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» не
підлягають застосуванню до таких
вимог, оскільки зазначені приписи
встановлюють строки виплати
нарахованих пенсій за минулий час і не
визначають строки призначення та
нарахування пенсій.

Також не застосовуються до таких вимог
правила позовної давності, встановлені
главою 19 Цивільного кодексу України,
оскільки вимоги про нарахування
суб'єктом владних повноважень та
проведення зазначених виплат, є
публічно-правовими, а не
цивільно-правовими.

Закон України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну безпеку»
не встановлює строку звернення до
адміністративного суду громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, оскільки відповідно до
статті 90 цього Закону всі вимоги
згаданого Закону застосовуються щодо
будь-якого ядерного інциденту, що може
статися на території України, після
набрання цим Законом чинності, тобто
починаючи з 21 березня 1995 року.

Згідно з частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Враховуючи те, що предметом позову
ОСОБА_4 є порушення його прав,
передбачених статтею 50 Закону № 796-ХІІ,
які на його думку, відбувалися в період
з 1 червня 2003 року по 1 жовтня 2010 року, а
звернувся він за їх захистом лише 20
січня 2011 року, не надавши належних
доказів поважності причин пропущення
встановленого законом строку для
звернення до адміністративного суду,
то колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
про застосування наслідків пропущення
позивачем строку звернення до
адміністративного суду. Однак
апеляційний суд помилково дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4
підлягають залишенню без розгляду за
період з 1 червня 2003 року по 19 серпня 2010
року, оскільки так як позивач звернувся
в суд з цим позовом 20 січня 2011 року, то
позов підлягає залишенню без розгляду
за період з 1 червня 2003 року по 19 липня
2010 року включно, і відповідно позовні
вимоги підлягають задоволенню з 20
липня 2010 року, тобто в межах
шестимісячного строку до моменту
звернення позивача до
адміністративного суду.

Згідно статті 225 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, - представника
ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 червня 2011
року - змінити. В абзаці другому
резолютивної частини ухвали замість
слів та цифр «за період з 1 червня 2003
року по 19 серпня 2010 року» зазначити
слова та цифри «за період з 1 червня 2003
року по 19 липня 2010 року включно», а в
абзаці третьому резолютивної частини
ухвали суду апеляційної інстанції
замість слів та цифр «за період з 20
серпня 2010 року по 1 жовтня 2010 року»
зазначити слова та цифри «за період з 20
липня 2010 року по 1 жовтня 2010 року». В
іншій частині ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 3 червня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Бутенко В.І.

Заїка М.М.