Справа № К/9991/80386/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/80386/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І., Заїки М.М., -

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд справи
за позовом ОСОБА_4 до Управління праці
та соціального захисту населення
Деснянської районної у місті Києві
державної адміністрації, Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат про
визнання дій неправомірними, стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Деснянського районного суду міста
Києва від 26 січня 2010 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 14
квітня 2011 року, -

встановив:

У грудні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у місті Києві
державної адміністрації, Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат про
визнання дій неправомірними і
стягнення недоотриманих сум на
оздоровлення за 2005-2009 роки відповідно
до розмірів, встановлених статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ).

Крім того, позивач просив суд
зобов'язати відповідачів нараховувати
та виплачувати йому в майбутньому
починаючи з 2010 року пільгу щорічної
грошової допомоги на оздоровлення як
учаснику ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії у
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат.

Постановою Деснянського районного
суду міста Києва від 26 січня 2010 року
позов задоволено частково. Зобов'язано
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у місті Києві державної
адміністрації видати розпорядження
про нарахування та виплату ОСОБА_4
щорічної допомоги на оздоровлення у
відповідності до положень статті 48
Закону № 796-ХІІ в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат за 2009 рік.
Зобов'язано Київський міський центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат виплатити позивачеві суми
щорічної допомоги на оздоровлення у
відповідності до положень статті 48
Закону № 796-ХІІ в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат за 2009 рік.
В задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 14 квітня 2011 року апеляційну скаргу
Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат відхилено, а постанову
Деснянського районного суду міста
Києва від 26 січня 2010 року залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалу Апеляційного
суду міста Києва від 14 квітня 2011 року та
змінити постанову Деснянського
районного суду міста Києва від 26 січня
2010 року.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення в межах касаційної
скарги.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, і це відповідає
матеріалам справи, що ОСОБА_4 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії.
Допомога на оздоровлення позивачеві
була нарахована та виплачена за 2005 рік
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836 у сумі 26,70
гривень, за 2006-2009 роки згідно постанови
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 у сумі по 100 гривень щороку.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в

Законі № 796-ХІІ.

Абзацом 4 частини 4 статті 48 Закону №
796-ХІІ було передбачено, що учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
у розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат, а частиною 7 цієї статті
встановлено, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на
момент виплати.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ визначено, що
роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання,
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 було установлено
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, розмір
щорічної допомоги на оздоровлення,
зокрема, учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
2 категорії - 100 гривень, тобто у розмірі
меншому, ніж це було передбачено
статтею 48 Закону № 796-ХІІ.

Водночас редакція абзацу 4 частини 4
статті 48 Закону № 796-ХІІ, яким розмір
грошової допомоги на оздоровлення для
учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії
визначено у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат, у 2009 році була чинною
та іншими законодавчими актами, в тому
числі Законом України «Про Державний
бюджет України на 2009 рік» від 26 грудня
2008 року № 835-VI, не призупинялась і зміни
до неї не вносились.

Частиною 4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

За таких обставин колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком судів про
неправомірність нарахування і виплати
позивачеві грошової допомоги на
оздоровлення за 2009 рік у розмірі 100
гривень, встановленого підзаконним
нормативним актом - постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, який суперечить Закону №
796-ХІІ, та про наявність законних
підстав для нарахування і виплати
позивачеві допомоги на оздоровлення за
2009 рік у розмірі, визначеному абзацом 4
частини 4 статті 48 Закону № 796-ХІІ.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 за 2005-2008
роки слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Згідно частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення в
суд з вказаним позовом) для звернення
до адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом та
розгляду справи в суді першої
інстанції) пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

ОСОБА_4 звернувся до суду з даним
позовом 25 грудня 2009 року.

Відповідачі наполягали на відмові у
задоволенні позовних вимог у зв'язку з
пропущенням позивачем встановленого
річного строку звернення до суду.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 звернувся
в суд із цим позовом тільки 25 грудня 2009
року, не надавши належних доказів
поважності причин пропущення
передбаченого законом строку
звернення до адміністративного суду за
захистом своїх прав за 2005-2008 роки, а
відповідачі наполягали на відмові в
задоволенні позову з цих підстав, то
суд першої інстанції обґрунтовано
застосував наслідки пропущення
позивачем встановленого річного
строку звернення до адміністративного
суду з позовними вимогами за 2005-2008 роки.

Положення частини 2 статті 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
частини 2 статті 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» не підлягають
застосуванню до таких вимог, оскільки
зазначені приписи встановлюють строки
виплати нарахованих пенсій за минулий
час і не визначають строки призначення
та нарахування пенсій.

Суд обґрунтовано не застосував до
даних правовідносин положення статті
268 Цивільного кодексу України, так як
дані правовідносини регулюються не
нормами Цивільного кодексу України, а
нормами спеціального законодавства. У
зв'язку з цим до таких вимог правила
позовної давності, встановлені главою
19 Цивільного кодексу України, не
застосовуються.

Щодо доводів, викладених позивачем у
касаційній скарзі про те, що судом
першої інстанції не було мотивовано
відхилення його позовних вимог щодо
зобов'язання відповідачів
нараховувати та виплачувати йому в
майбутньому починаючи з 2010 року пільгу
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення як учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
2 категорії у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат, то колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
враховує положення частини 2 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, згідно якої не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення судом норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи. Суд першої інстанції приймаючи
рішення не міг зобов'язати
відповідачів у майбутньому
нараховувати та виплачувати
позивачеві допомогу на оздоровлення в
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат, оскільки суд не може встановити
наперед чи будуть внесені зміни до
відповідного законодавства, та чи
будуть порушені права позивача зі
сторони відповідачів у майбутньому.

Відповідно до частини 3 статті 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційну
скаргу позивача слід залишити без
задоволення, а постанову Деснянського
районного суду міста Києва від 26 січня
2010 року та ухвалу Апеляційного суду
міста Києва від 14 квітня 2011 року - без
змін, доводи касаційної скарги
висновки судів не спростовують,
підстави для призначення справи до
розгляду в судовому засіданні
відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без
задоволення.

Постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 26 січня 2010 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від 14 квітня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у місті Києві
державної адміністрації, Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат про
визнання дій неправомірними, стягнення
недоотриманих сум на оздоровлення -
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Бутенко В.І.

Заїка М.М.