Справа № 335/3881/13-а (2-а/335/110/2013)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

335/3881/13-а (2-а/335/110/2013)

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2014 року

справа № 335/3881/13-а (2-а/335/110/2013)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Ясенової Т.І.

суддів: Головко О.В. Суховарова А.В.

секретар судового засідання: Троянов А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 червня 2013 року у справі № 335/3881/13-а за позовом Державного підприємства „Придніпровська залізниця” до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Придніпровська залізниця” (далі за текстом – ДП„Придніпровська залізниця”) звернулось до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради, в якому просило стягнути з відповідача на користь ДП „Придніпровська залізниця” заборгованість в розмірі 519218,90 грн.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 червня 2013 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради на користь ДП „Придніпровська залізниця” заборгованість у розмірі 519218,90 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з’ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на її безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 03.01.2012 року між ДП „Придніпровська залізниця” і Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради укладено договір ПР/ДР/-312345/РЮдч/21/02-24/2, за умовами якого ДП „Придніпровська залізниця” надає послуги з пільгового проїзду окремим категоріям громадян, які мають пільги на проїзд, а Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради проводить компенсацію пільгового проїзду, за перевезення у приміському сполученні, окремих пільгових категорій громадян на залізничному транспорті загального користування, за рахунок субвенцій з Державного бюджету України. Пунктом 2.2. договору передбачено, що загальна сума по договору складає 1621345 грн.

В подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди, відповідно до яких збільшувалась загальна сума договору. Зокрема додатковою угодою № 1 від 30.11.2012 року загальну суму по даному договору визначено 2403945 грн., а додатковою угодою №2 від 24.04.2012 року – 2 953945 грн.

Відповідно до п. 4.1. Договору Залізниця зобов’язалась надавати послуги окремим категоріям громадян, які мають право на пільговий проїзд у приміському сполученні відповідно до затверджених норм законодавства. Щомісячно до 4-го числа місяця, наступного за звітним, надавати Управлінню дані про нараховані суми за надані послуги та підписувати акт звірянь.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що Управління зобов’язується здійснювати розрахунки, в межах виділених асигнувань, із Залізницею на підставі отриманих від них щомісячних розрахунків щодо послуг, наданих отримувачам, які мають право на відповідні пільги. Складає акти звіряння розрахунків за надані послуги, в межах виділених асигнувань ст. 48 Бюджетного Кодексу).

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону України „Про залізничний транспорт”, для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Залізниця здійснює перевезення окремих категорій громадян за пільговими тарифами відповідно до чинних законів України, які передбачають такі пільги для конкретних категорій громадян, а не за окремими угодами, а збитки залізничного транспорту від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевого бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 р. № 1359 затверджено Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян.

Пунктом 10 цього Порядку встановлено, що залізниці подають відповідним головним розпорядникам коштів суму коштів, що підлягають компенсації.

Згідно підпункту „б” п.4 ч.1 ст.89 Бюджетного кодексу України до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст, республіканського Автономної республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на державні програми соціального захисту, в тому числі, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Статтею 102 Бюджетного кодексу України передбачено, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті „б” пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Додатком № 3 до Закону України „Про Державний бюджет України на 2012 рік” передбачена субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Згідно з п. 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256, фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Пунктами 3, 8 вказаного Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів у п’ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг та ведуть облік за видами компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Таким чином, вступаючи в договірні правовідносини, відповідач діяв з метою реалізації владних управлінських функцій щодо виконання відповідної державної програми, спрямованої на захист інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, а також з метою реалізації владних повноважень розпорядника бюджетних коштів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, на підставі якої виникають зобов’язальні правовідносини відповідної правової природи. Права та обов’язки сторін, обумовлені договором, складають його зміст і повинні дотримуватись сторонами.

Відповідно до статті 174 ГК України, зобов’язання можуть виникати безпосередньо із закону та іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов’язання відповідно до вимог ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до підпункту „б” пункту 4 частини першої ст. 89 Бюджетного кодексу України до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст, республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на державні програми соціального захисту, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Згідно зі ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті „б” пункту 4 частини першої ст. 89 цього Кодексу, фінансуються за рахунок субвенцій з Державного бюджету України і повинні забезпечувати своєчасність, рівномірність, гарантованість та повноту перерахування трансфертів.

Враховуючи, що Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради яке є розпорядником бюджетних коштів, не провело розрахунки за пільгові перевезення окремих категорій громадян, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач зобов’язаний у відповідності до вимог п. п. 2,3,5,6,7,8 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою кабінету міністрів України № 256 від 04.03.02р. та пунктів 1,2,3,5,6 постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.05р. відшкодувати понесені ДП „Придніпровська залізниця” збитки за перевезення пільгових категорій громадян.

Під час судового розгляду справи ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, доказів оплати понесених залізницею збитків щодо здійснених нею перевезень пільгових категорій пасажирів у грудні 2012 року, Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради не надано.

Згідно акту звіряння розрахунків станом на час розгляду справи у відповідача існує заборгованість перед позивачем з відшкодування компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян у сумі 519 218 грн. 90 коп.

Судом обгрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача на те, що згідно з ч. 1 ст. 48 Бюджетного Кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов’язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, з огляду на те, що відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов’язання, взятого на себе державою в особі органу виконавчої влади.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.ст.200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради – залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 червня 2013 року у справі № 335/3881/13-а – залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: Т.І. Ясенова

Суддя: О.В. Головко

Суддя: А.В. Суховаров