Справа № 806/72/14
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"03" липня 2014 р.
Справа № 806/72/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Котік Т.С.

суддів:
Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі
Рожко М.М. ,

за участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від "14" травня
2014 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
про визнання незаконним та скасування
припису ,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом та просив
визнати незаконним та скасувати припис
№ 309/09 від 20.11.2013 Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, яким зобов"язано
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку загального користування
(дорогу).

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду та
прийняти нову - про задоволення
позовних вимог. Зокрема, апелянт
посилається на те, що поза увагою суду
першої інстанції залишилися ті
обставини, що він на законних підставах
користується спірною земельною
ділянкою.

Розглянувши справу, перевіривши
законність та обгрунтованість
судового рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі розгляду звернення
Степанівського сільського голови
Ємільчинського району щодо
самовільного зайняття ОСОБА_3
земельної ділянки загального
користування (дороги), Державною
інспекцію сільського господарства в
Житомирській області було здійснено
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства позивачем.

За наслідками перевірки було складено
акт перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 20.11.2013 №
378/09 (а.с.9), яким встановлено, що ОСОБА_3
використовує земельну ділянку по
АДРЕСА_1 на підставі рішення № 62
Степанівської сільської ради п"ятої
сесії шостого скликання від 05.07.2011, де
вказано про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчує право
власності на земельну ділянку
орієнтовною площею 0,35 га, в т.ч. 0,25 га
для обслуговування частини будинку, та
0,1 га для ведення особистого
селянського господарства на території
с.Степанівка.

Також, перевіркою встановлено, що
земельна ділянка ОСОБА_3 межує із
земельною ділянкою ОСОБА_5, яка
користується нею відповідно до
Державного акту на право власності на
земельну ділянку.

На час перевірки встановлено, що ОСОБА_3
самовільно зайняв проїзд (дорогу)
шириною 5,93 м до земельної ділянки з
АДРЕСА_1 та використовує її на власний
розсуд, а саме на земельній ділянці
загального користування площею 3,70х2,30
складує навоз. Земельну ділянку площею
1,5 використовує для зберігання
ребристої бетонної плити та
перегороджує проїзд до земельної
ділянки громадянки ОСОБА_5, що є
порушенням ст. ст.125, 126 Земельного
кодексу України та ст.53-1 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення (а.с.9).

На підставі акту перевірки Державною
інспекцію сільського господарства в
Житомирській області винесено припис
від 20.11.2013 № 309/09 (а.с.8), яким приписано
ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту
земельну ділянку загального
користування (дорогу) від навозу та
бетонної плити. Про виконання припису
повідомити до 17.12.2013.

Суд першої інстанції надаючи оцінку
припису від 20.11.2013 № 309/09, який став
предметом оскарження, прийшов до
висновку, що його прийнято правомірно,
відповідно до Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" та Положення про
державну інспекцію сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі та згідно з нормами
Земельного кодексу України.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з вказаним висновком,
виходячи з наступного.

Так, основним законодавчим актом, який
регулює відносини щодо володіння,
користування та розпорядження землею є
Земельний кодекс України від 25.10.2001 №
2768-ІІІ (далі - ЗК України).

Згідно ст. ст.187, 188 Земельного кодексу
України контроль за використанням та
охороною земель полягає в забезпеченні
додержання органами державної влади,
органами місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями і громадянами
земельного законодавства України.
Державний контроль за використанням та
охороною земель здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
здійснення державного нагляду
(контролю) в агропромисловому
комплексі, а за додержанням вимог
законодавства про охорону земель -
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" від 19.06.2003 № 963-IV, із
змінами та доповненнями (далі - Закон),
основними завданнями державного
контролю за використанням та охороною
земель є забезпечення додержання
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, фізичними та
юридичними особами земельного
законодавства України; забезпечення
реалізації державної політики у сфері
охорони та раціонального використання
земель; запобігання порушенням
законодавства України у сфері
використання та охорони земель,
своєчасне виявлення таких порушень і
вжиття відповідних заходів щодо їх
усунення; забезпечення додержання
власниками землі та
землекористувачами стандартів і
нормативів у сфері охорони та
використання земель, запобігання
забрудненню земель та зниженню
родючості ґрунтів, погіршенню стану
рослинного і тваринного світу, водних
та інших природних ресурсів.

Статтею 6 Закону встановлено, що до
повноважень центрального органу
виконавчої влади, який забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі, належать, зокрема,
здійснення державного контролю за
використанням та охороною земель у
частині додержання органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, юридичними та
фізичними особами вимог земельного
законодавства України та
встановленого порядку набуття і
реалізації права на землю; вжиття
відповідно до закону заходів щодо
повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок їх власникам або
користувачам.

Відповідно до ст.9 вказаного Закону
державний контроль за використанням та
охороною земель, дотриманням вимог
законодавства України про охорону
земель і моніторинг ґрунтів
здійснюються шляхом проведення
перевірок та розгляду звернень
юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до вимог п.1. та п.4. Положення
про державну інспекцію сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі, затвердженого Наказом
Міністерства аграрної політики та
продовольства України 23.12.2011 № 770,
відповідач є територіальним органом
Державної інспекції сільського
господарства України та їй
підпорядковується. Наділений
повноваженнями на здійснення
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності відповідно
до положень Закону, в тому числі у
частині дотримання земельного
законодавства, використання та охорони
земель усіх категорій та форм
власності.

З огляду на викладене, відповідач при
проведенні перевірки та видачі припису
діяв в межах повноважень та у спосіб, що
передбачено вищезазначеними законами.

Судом першої інстанції обгрунтовано
відхилено доводи позивача з приводу
того, що ним використовується спірна
земельна ділянка на законних
підставах.

Так, відповідно ч.1 та 2 ст.116 ЗУ України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

За змістом ст.92 ЗК України право
постійного користування земельною
ділянкою - це право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.

Права постійного користування
земельною ділянкою із земель державної
та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та
організації, що належать до державної
та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів
України, їх підприємства (об'єднання),
установи та організації;

в) релігійні організації України,
статути (положення) яких зареєстровано
у встановленому законом порядку,
виключно для будівництва і
обслуговування культових та інших
будівель, необхідних для забезпечення
їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство
залізничного транспорту загального
користування, утворене відповідно до
Закону України "Про особливості
утворення публічного акціонерного
товариства залізничного транспорту
загального користування".

Статтею 126 ЗК України право власності,
користування земельною ділянкою
оформлюється відповідно до Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень".

В свою чергу, за змістом ст.1 Закону
України "Про державний контроль за
використанням та охороною земель"
визначено, що самовільне зайняття
земельної ділянки - будь-які дії, які
свідчать про фактичне використання
земельної ділянки за відсутності
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування про її передачу у
власність або надання у користування
(оренду) або за відсутності вчиненого
правочину щодо такої земельної
ділянки, за винятком дій, які
відповідно до закону є правомірними.

Роз"яснення "Щодо застосування терміна
"самовільне зайняття земельної
ділянки" надано Державним комітетом із
земельних ресурсів у листі від 11.11.2008 №
14-17-4/12991. Зокрема, згідно із зазначеним
терміном, не вважається самовільним
зайняттям земельної ділянки, якщо
орган виконавчої влади чи орган
місцевого самоврядування прийняв
рішення про її передачу у власність або
надання у користування (оренду). Даний
перелік рішень є вичерпним. У разі
використання земельної ділянки за
наявності будь-яких інших рішень
зазначених органів (наприклад, про
надання дозволу на розробку проекту
відведення земельної ділянки, про
погодження місця розташування об'єкта
тощо), дані дії слід кваліфікувати як
самовільне зайняття земельної ділянки.

Також, не вважається самовільним
зайняттям земельної ділянки, якщо
стосовно неї вчинено відповідний
правочин (тобто, укладена відповідно до
законодавства цивільно-правова угода
щодо земельної ділянки). Не є
самовільним зайняттям земельної
ділянки вчинення дій, які відповідно до
закону є правомірними. Під такими діями
слід розуміти укладання
цивільно-правових угод, які
передбачені чинним законодавством.
Право власності на земельну ділянку
може також набуватися на підставі
цивільно-правової угоди при переході
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду (ст.120 ЗК України,
ст.377 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом першої інстанції,
виконавчим комітетом Ємільчинської
районної ради народних депутатів було
прийнято рішення № 88 від 05.05.1988 "Про
дозвіл будівництва (перебудови)
індивідуального житлового будинку",
яким ОСОБА_3 надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку на земельній ділянці площею 0,12
га, яка була виділена рішенням
загальних зборів членів колгоспу "Зоря"
№ 1 від 31.01.1988 (а.с.10).

На підставі даного рішення було
розроблено будівельний паспорт (а.с.11),
та схему виділення в натурі меж
земельної ділянки (а.с.13). Актом
виділення в натурі меж земельної
ділянки від 11.05.1988 (а.с.14) ОСОБА_3 було
виділено в натурі межі земельної
ділянки площею 0,12 га для житлової
забудови.

Після будівництва житлового будинку
позивачем було отримано свідоцтво про
право власності на житловий будинок
від 15.02.2006 (а.с.15-16).

Окрім того, рішенням Степанівської
сільської ради Житомирської області №
62 від 05.07.2011 позивачу надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку
орієнтовною площею 0,35 га, в т.ч. 0,25 га
для обслуговування житлового будинку,
та 0,1 га для ведення особистого
селянського господарства на території
с.Степанівка.

Саме вказані обставини, позивач вважає
підтвердженням того, що на момент
здійснення відповідачем перевірки ним
самовільного зайняття земельної
ділянки не було, а відрізок земельної
ділянки на який посилається
відповідач, є невід"ємною частиною
земельної ділянки, яку виділено 05.05.1988
року.

Суд першої інстанції надаючи правову
оцінку зазначеним обставинам, дійшов
обгрунтованих висновків, що зазначені
обставини не підтверджують право
позивача на користування земельною
ділянкою із земель загального
користування площею 3,70х2,30, оскільки
позивачем не надано доказів про
виділення вказаної земельної ділянки в
користування чи власність.

Так, зі змісту пояснень спеціаліста -
державного інспектора сільського
господарства в Житомирській області
Михайловського Ю.Д., який проводив
вказану перевірку встановлено, що
згідно публічно-кадастрової карти та
державного акту на право власності на
земельну ділянку (а.с.20), виданого на
ім'я ОСОБА_5 та плану меж земельної
ділянки відстань від Д до Е - 5,93 м є
землею загального користування.

Під час перевірки гр.ОСОБА_3 не було
надано жодних документів, зокрема
державного акту або договору оренди на
вказану дорогу, що є порушенням ст.
ст.125-126 ЗК України. Будівельний паспорт
на забудову земельної ділянки (а.с.11-12),
наданий ОСОБА_3, надає лише право на
будівництво будинку, межі земельної
ділянки ним не встановлювались та
обносились.

Також, спеціалістом зазначено, що схема
виділення в натурі меж земельної
ділянки (а.с.13) не приймалась до уваги,
оскільки рішення Ємільчинської
районної ради № 88 від 05.07.1988, на
підставі якого був розроблений
будівельний паспорт, скасоване
рішенням Степанівської сільської ради
№ 62 від 05.07.2011.

Допитаний судом першої інстанції в
якості свідка ОСОБА_7, який обіймає
посаду сільського голови
Степанівської сільської ради,
зазначив, що ОСОБА_3 дійсно, в порушення
вимог законодавства, зайнято дорогу
загального користування, яка є
під"їздом до домоволодіння ОСОБА_5, яка
іншого під'їзду до свого домоволодіння
немає.

Також свідок пояснив, що рішенням
Ємільчинської районної ради народних
депутатів № 88 від 05.05.1988 ОСОБА_3 надано
дозвіл лише на будівництво будинку.
Проте, вказаним рішенням, межі
земельної ділянки, наданої ОСОБА_3 в
користування в натурі не виділялись, а
схема виділення в натурі меж земельної
ділянки (а.с.13) є недійсною на підставі
рішення Степанівської сільської ради
№ 62 від 05.07.2011.

Окрім того, свідок зазначив, що до
повноважень сільської ради не
віднесено встановлення меж земельної
ділянки, такі повноваження мають
виключно землевпорядні організації,
які розробляють проекти землеустрою.

Доказів на підтвердження того, що
зайнята ОСОБА_3 земельна ділянка
передавалася йому у власність або
надавалася у користування (оренду) по
АДРЕСА_1 не надано, а тому, є правильними
висновки відповідача, що її зайнято
самовільно.

Також, про відсутність даних про
зареєстровані земельні ділянки за
ОСОБА_3 станом на 27.02.2014 року, свідчить і
лист Відділу Держемагенства в
Ємільчинському районі Житомирської
області Головного управління
Держемагенства у Житомирському районі
від 27.02.2014 року №05-03-384.

Посилання апелянта на те, що спірна
земельна ділянка не відноситься до
земель загального користування та не є
дорогою, спростовується відомостями
публічно-кадастрової карти, рішенням
Степанівської сільської ради
Ємільчинського району від 10.12.2009 року
(а.с.76).

Також, при здійсненні
проектно-кошторисної документації по
газифікації с. Степанівка, яку було
здійснено проектним інститутом
"Крвбаспроект" №92009.1991 встановлено, що
заїзд до помешкання ОСОБА_5 перебуває у
спільному користуванні громадян
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.73).

Так само, є безпідставними доводи
апелянта про те, що спірна земельна
ділянка, є невід"ємною частиною
земельної ділянки, яку передано згідно
рішення виконавчого комітету
Ємільчинської районної ради народних
депутатів № 88 від 05.05.1988.

Згідно наданого рішення ОСОБА_3 надано
дозвіл на будівництво індивідуального
житлового будинку на земельній ділянці
площею 0,12 га, яка була виділена
рішенням загальних зборів членів
колгоспу "Зоря" № 1 від 31.01.1988. Проте,
доказів на підтвердження того, що на
час проведення перевірки зазначена
земельна ділянка зменшилася за рахунок
частини землі, яку відповідач вважає
землею загального користування не
надано.

При розгляді справи судом апеляційної
інстанції представник позивача
пояснив, що інших документів, окрім тих,
які надано суду, позивач не має.

Окрім того, рішенням Степанівської
сільської ради Житомирської області №
62 від 05.07.2011 позивачу надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку
орієнтовною площею 0,35 га, в т.ч. 0,25 га
для обслуговування житлового будинку,
однак як в суді першої так і
апеляційної інстанції, представник
позивача не зміг пояснити за рахунок
яких земель збільшується розмір
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку, оскільки згідно
первинних документів, позивачу
виділялося лише 0,12 га земельної
ділянки для будівництво
індивідуального житлового будинку.

Враховуючи вищезазначене, суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне та обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо обґрунтованості
позовних вимог, не містять фактів
невірного застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
а тому колегія суддів не вбачає
підстав, визначених ст. 202 КАС України,
для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "14" травня
2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.С. Котік

судді:
А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення
виготовлено "04" липня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу Державна інспекція
сільського господарства в
Житомирській області майдан
С.П.Корольова,2,м.Житомир,10014

4 - представник позивача ОСОБА_10 АДРЕСА_2
- ,