Справа № 9101/5650/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"13" лютого 2014 р.
справа № 2а-1363/11
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційні скаргиуправління
Пенсійного фонду України в Самарському
районі м. Дніпропетровська

на постанову Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 21 квітня
2011 р., прийняту у порядку скороченого
провадження,

у справі № 2а-133/11,

за позовом ОСОБА_1,

до управління Пенсійного фонду України
в Самарському районі
м. Дніпропетровська,

про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

28 березня 2011 року позивач звернувся до
Самарського районного суду
м. Дніпропетровська з позовом, в
якому просив: визнати дії відповідача
такими що були помилково здійснені, без
урахування вимог ст. 152 Конституції
України, ст. 1175 Цивільного кодексу
України, ст. 268 Цивільного кодексу
України відносно нарахування а
здійснення перерахунку раніше
призначеної додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі
котра постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи; зобов'язати
відповідача провести перерахунок та
виплату, як постраждалому внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії
(2 групи інвалідності), основної пенсії
згідно вимог ст. 152 Конституції України,
ст. 1175, ст. 268 Цивільного кодексу України
та ст. 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з розрахунку не нижче 8
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка повинна становити 75% від
мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», з урахуванням
встановленого законодавством
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність - за період з
моменту, отримання права на пенсію,
тобто з 02.04.1993 року по момент винесення
рішення з урахуванням проведених
виплат; зобов'язати відповідача
усунути порушення, а саме призначити
(встановити), як постраждалому
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії (2 група інвалідності),
основну пенсію, в розмірі не менше 8
мінімальних пенсій за віком
встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та додаткову
пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
повинна становити 75% від мінімальної
пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», згідно вимог ст. 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
№796-ХІІ від 28.02.1991 року і виплачувати
щомісячно в подальшому; стягнути,
згідно ст. 90, 94 КАС України, кошти,
затрачені на правову допомогу в
розмірі 500 грн.

Ухвалою Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 березня
2011 року позовні вимоги позивача за
період з 28.02.1991 року по 27.09.2010 року
залишено без розгляду.

Постановою Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 21 квітня
2011 р. позов позивача задоволено
частково, а саме: зобов'язано
відповідача здійснити перерахунок та
виплату позивачеві різницю пенсії по
інвалідності та додаткової щомісячної
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
згідно зі ст. 50, 54 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з
урахуванням вимог ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
виходячи з розміру 75% мінімальної
пенсії за віком для додаткової
щомісячної пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю та 8 мінімальних пенсій за
віком для пенсії по інвалідності з
29.09.2010 року, з урахуванням вже фактично
отриманих сум та забезпечити її
виплату; стягнути з Державного бюджету
України на користь позивача сплачені
ним витрати на правову допомогу в сумі
500 грн.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати постанову та
відмовити в задоволені позовних вимог
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що позивач є
учасником ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській атомній
електростанції. Внаслідок захворювань,
пов'язаних з виконанням робіт по
ліквідації наслідків аварії, позивач
визнаний інвалідом 2 групи, та належить
до першої категорії осіб, що
постраждали внаслідок чорнобильської
катастрофи, що посвідчується
посвідченням серії НОМЕР_1 та довідкою
про встановлення інвалідності.

Статтею 50 Закону України «про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», в попередній редакції,
була встановлена додаткова пенсія за
шкоду особам, інвалідам 2 групи,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи, у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», розмір
пенсії по інвалідності для інвалідів 2
групи внаслідок Чорнобильської
катастрофи повинен бути не нижчим 8
мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року до статей 50 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» були
внесені зміни.

Рішенням Конституційного Суду України
№10-рп/2008 від 22.05.2008 року ці зміни,
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними).

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку, що
права позивача були порушені, а тому
доводи апеляційної скарги відповідача
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Однак, вирішуючи спірні правовідносини
суд першої інстанції не прийняв до
уваги наступне.

Положеннями статті 94 КАС України
встановлено, що якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Частиною 2 Прикінцевих і перехідних
положень КАС України встановлено, що
положення цього Кодексу, щодо
звільнення особи від оплати правової
допомоги та забезпечення надання
правової допомоги, а також частина
третя статті 90 цього Кодексу набирають
чинності з моменту набрання чинності
відповідним законом. До цього часу
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, зв'язаних з розглядом цивільних
та адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави» від 27
квітня 2006 року № 590, передбачено, що
граничний розмір компенсації в
адміністративних справах за витрати,
пов'язані з правовою допомогою стороні,
на користь якої схвалено судове
рішення і яка не є суб'єктом владних
повноважень, якщо компенсація
відповідно до закону сплачується за
рахунок держави, має не перевищувати
суму, що обчислюється виходячи з того,
що особі, яка надає правову допомогу,
виплачується 5 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за повний
робочий день.

Обсяг витрат робочого часу адвоката на
правову допомогу, згідно з договором
про надання юридичних послуг, не
наведено.

З огляду на те, що позивачем не надано
розрахунку вартості юридичної
допомоги для здійснення розрахунку
відшкодування відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 27
квітня 2006 року № 590, суд вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
зазначеної вимоги.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, а рішення суду
- зміні з виключенням абзацу третього
резолютивної частини

В решті постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 198, ст.201, ст.205, ст.207
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного Фонду України в Самарському
районі м. Дніпропетровська -
задовольнити частково.

Постанову Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 р. у
справі № 2а-1363/11 змінити, виключивши з
її резолютивної частини абзац третій.

В іншій частині постанову залишити без
змін.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
ухвалення та оскарженню відповідно до
ч. 10 ст. 183-2 КАС України не підлягає.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун