Справа № 872/12777/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"13" травня 2014 р. справа № 2а/326/8/13

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М.
(доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Запорізький
виробничий алюмінієвий комбінат"

на постанову Приморського районного
суду Запорізької області від 05.07.2013 р. у
справі № 2а/326/8/13

за позовом Відкритого акціонерного
товариства "Запорізький виробничий
алюмінієвий комбінат"

до виконавчого комітету Приморської
міської ради,

треті особи - Приморське комунальне
підприємство технічної
інвентаризації, Приморська міська
рада, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

про скасування рішення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати протиправним та
скасувати рішення виконкому
Приморської міськради № 102 від 16.08.02р.,
яким оформлено право власності на
танцмайданчик бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в м. Приморську за ОСОБА_4

Постановою суду першої інстанції в
задоволенні позову відмовлено. Суд
виходив з того, що факти, встановлені
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 26.04.12р. за
позовом BAT « 3BAK» про визнання права
власності на об'єкти нерухомості по
АДРЕСА_1, мають преюдиціальне значення,
свідчать на користь відповідача та не
підлягають доведенню за вимогами ч.1
ст.72 КАС України.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції позивач оскаржив її в
апеляційному порядку, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Просив скасувати
постанову суду та задовольнити позов.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги апеляційної
скарги.

Представники інших учасників процесу,
які повідомлялись належним чином про
місце, дату і час розгляду справи, не
з'явилися до суду, що не перешкоджає
розгляду справи.

Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, перевіривши в межах
доводів апеляційної скарги дотримання
судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права,
суд дійшов висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження під час
розгляду апеляційної скарги, що 16
серпня 2002р. виконавчим комітетом
Приморської міської ради двадцять
четвертого скликання на засіданні №8
було прийнято рішення №102 «Про
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомого майна», згідно змісту якого
було вирішено оформити право власності
на об'єкт нерухомого майна -
танцювальний майданчик, розташований
на земельній ділянці бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, за
громадянкою ОСОБА_4.

На підставі зазначеного рішення 26
серпня 2002р. Приморською міською радою
громадянці ОСОБА_4 було видано
відповідне свідоцтво про право
власності на нежитлові будівлі.

Суд першої інстанції виходив з того, що
на час спірних правовідносин, діяла
редакція Цивільного кодексу УРСР 1963р.
За ст. 42 ЦК УРСР встановлено, що угоди
можуть укладатись усно або в письмовій
формі (простій чи нотаріальній). В ст. 44
ЦК УРСР вказано умови укладання
письмової форми, зокрема з правом
укладання усної угоди, яка виконується
під час укладання (ст. 43 ЦК УРСР). За ст. 45
ЦК УРСР вказано, що недодержання
письмової форми угоди тягне її
недійсність тільки у випадках прямої
вказівки в законі. Відповідно до вимог
гл. 20 ЦК УРСР, зокрема в ст. 227 ЦК УРСР
передбачено обов'язкову нотаріальну
форму угоди купівлі-продажу, лише для
житлового будинку.

Документами, які були підставою для
прийняття таких рішень стали:
квитанція до приходного касового
ордеру № 1420 від 01.11.2000р., за яким ОСОБА_4
внесла до каси ВАТ «ЗВАК» 8243,04 грн. за
танцмайданчик на б/в «ІНФОРМАЦІЯ_1», та
акт приймання-передачі за яким ОСОБА_4,
прийняла цей танцмайданчик від комісії
повноважних осіб ВАТ «ЗВАК» і який
затверджено без дати генеральним
директором цього підприємства ОСОБА_5
(а.с. 61-65 т.2, а.с. 62-67 т.1).

На підставі цього, 26.08.2002р. Приморською
міськрадою ОСОБА_4 видано свідоцтво про
власності на танцмайданчик - 1/33 від
майна розташованого в АДРЕСА_1 («Ж-1»
танцмайданчик, «Ж» бар, «З» навіс), який
зареєстровано в Приморському КПТІ (а.с.
13 т.1).

За рішенням Приморського райсуду від
18.10.2012р. № 2-242/12 встановлено, що ОСОБА_4
померла16.03.2010р., після неї відкрилась
спадщина на нежитлову будівлю
«Танцювальний майданчик» по АДРЕСА_1 та
розподілено спадкові частки між:
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ( а.с. 31 т.2).

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 26.04.2012р. за
позовом BAT « 3BAK» про визнання права
власності на об'єкти нерухомості по
АДРЕСА_1, встановлено, що BAT « 3BAK» мало
цілісний майновий комплекс б/в
«ІНФОРМАЦІЯ_1», яке йому належить з
18.10.1999р. за актом прийняття-передачі.
Але, до цього акту танцмайданчик не був
включений. ОСОБА_4 внесла до каси
підприємства 8243,04 грн. за цей
танцмайданчик та його їй було передано
у власність відповідним актом
прийняття-передачі, затвердженим
гендиректором BAT « 3BAK» (а.с. 23-24 т.2).

Суд вважав, що нічим не спростовано
дотримання позивачем та ОСОБА_4 простої
письмової форми договору
купівлі-продажу танцмайданчику, так як
основні умови договору відображено в
квитанції до приходного касового
ордеру № 1420 від 01.11.00 р., акті
прийому-передачі майна між сторонами,
де також відображено інвентарний номер
об'єкту, його вартість, умови передачі
та прийняття сторонами. На той час,
діючим законодавством не вимагалось
нотаріальне посвідчення такого
договору. Виконком Приморської
міськради отримав необхідні документи,
які свідчили про укладення простої
письмової угоди купівлі-продажу майна,
та прийняв рішення відповідно до за п.
6.1 Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно яке затверджено наказом МЮ № 7/5
від 07.02.2002р. (надалі - Тимчасове
положення), яким визначено, що
оформлення права власності на нерухоме
майно проводиться з видачею свідоцтва
про право власності на підставі
документів, установлених
законодавством, які підтверджують їх
право власності на об'єкт нерухомого
майна.

Позивач не спростував у встановленому
порядку дійсність квитанції до
приходного касового ордеру № 1420 від
01.11.00р., та акту прийому-передачі майна
танцмайданчика між сторонами, тому ж
суд вважав їх належними докази
укладення договору купівлі-продажу
танцмайданчика.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Дійсно, згідно пп.«а» п.6.1 Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. (в
редакції, що діяла у 2002р.), оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна провадиться з видачею свідоцтва
про право власності місцевими органами
виконавчої влади, місцевого
самоврядування:

- фізичним особам та юридичним особам
на новозбудовані, перебудовані або
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна за наявності акта про право
власності на землю або рішення про
відведення земельної ділянки для цієї
мети та за наявності акта комісії про
прийняття об'єкта і введення його в
експлуатацію;

- власникам спільних будівель, які на
законних підставах зробили перебудову,
прибудову, унаслідок чого змінилися
належні їм частки. У разі, якщо
співвласники не згодні змінити частки
добровільно, це питання вирішується в
судовому порядку;

- членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
товариства або об'єднання, які повністю
внесли свої пайові внески;

- юридичним особам у разі внесення до
статутного фонду об'єктів нерухомого
майна їх засновниками;

- фізичним особам та юридичним особам,
які в разі ліквідації підприємства,
об'єднання, організації отримали у
власність у встановленому
законодавством порядку нерухоме майно
підприємства, об'єднання, організації,
що ліквідовується;

- фізичним особам та юридичним особам,
що вийшли зі складу засновників
підприємства і за рішенням засновників
(власників) отримали у власність об'єкт
нерухомого майна, переданий їм за актом
приймання-передавання;

- інвесторам, які у встановленому
законодавством України порядку
отримали у власність об'єкти
нерухомого майна або його частини,
побудовані за їх кошти, за наявності
відповідного рішення місцевого органу
виконавчої влади, органу місцевого
самоврядування, акта
приймання-передавання об'єкта (частини)
інвестору;

- реабілітованим громадянам, яким
повернуто у власність належні їм
об'єкти нерухомого майна з
представленням рішень комісій з
реабілітації про повернення цього
майна;

- у разі виділення окремого будинку зі
складу об'єкта нерухомого майна, що
складається із двох або більше
будинків (будівель);

- фізичним та юридичним особам при
представленні договору про пайову
участь у будівництві об'єкта
нерухомого майна, акта про прийняття
об'єкта в експлуатацію та акта
приймання-передавання цього об'єкта;

- фізичним та юридичним особам на
підставі документів, установлених
законодавством, які підтверджують їх
право власності на об'єкти нерухомого
майна.

Як вбачається з оскаржуваного рішення
виконкому Приморської міської ради
(а.с. 12), воно прийнято відповідно до п. 10
ст. 30 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», Закону
України «Про власність», керуючись п.6.1
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України №7/5 від
07.02.2002р., на підставі особистої заяви
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_4 та правовстановлювальних
документів.

Отже, в рішенні виконкому не зазначено,
якою саме нормою пп.«а» п.6.1 Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України №7/5 від 07.02.2002р.
відповідач керувався. За змістом
наведеного пункту Тимчасового
положення про реєстрацію прав
власності на нерухоме майно колегія
суддів вважає, що єдиною підставою для
оформлення свідоцтва про право
власності мало бути надання
документів, установлених
законодавством, які підтверджують
право власності на об'єкт нерухомого
майна.

Проте, така норма є загальною. Посилань
на норми діючого законодавства, які б
визначали надані ОСОБА_4 квитанцію,
накладну та акт прийому-передачі
документами, які підтверджують право
власності на об'єкт нерухомого майна,
відповідачем не наведено. Нормами
Цивільного кодексу УРСР, на які
посилався суд першої інстанції, це
також не передбачено.

Додатком № 1 до Тимчасового положення
про порядок реєстрації прав власності
на нерухоме майно, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
№7/5 від 07.02.2002р., встановлено вичерпний
перелік правовстановлювальних
документів, на підставі яких
проводиться реєстрація прав власності
на об'єкти нерухомого майна. Таких
правовстановлювальних документів
відповідачу подано не було.

Перехід права власності на об'єкт
нерухомості від однієї особи до інший
має супроводжуватись укладанням
договору, який і має бути
правовстановлювальним документом, що є
підставою для державної реєстрації
цього права, та він не може бути
замінений рішенням органу місцевого
самоврядування.

Якщо документи, обмін якими було
здійснено на підтвердження укладання
договору, не є правовстановлювальними,
та з приводу укладання угоди між її
сторонами виникає спір, зацікавлена
сторона не позбавлена права звернутися
до суду з відповідним цивільним
позовом про визнання цього договору
дійсним та визнання за нею права
власності на спірне майно. Орган
місцевого самоврядування не може
переймати на себе функції суду.

Дослідження судом правовідносин, які
виникли між сторонами в зв'язку з
укладанням цивільного договору,
виходить за межі адміністративного
спору.

Щодо посилань суду першої інстанції на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 26.04.2012 року за позовом ВАТ
«ЗАлК» про визнання права власності на
об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1, яким, на
думку суду, встановлено, що ОСОБА_4
внесла до каси ВАТ «ЗАлК» 8243,04 грн. за
танцмайданчик та його їй було передано
у власність відповідним актом
приймання-передачі, затвердженим
гендиректором ВАТ «ЗАлК», слід
зазначити наступне.

Дійсно, в мотивувальній частині
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 26.04.2012 року по справі
№22-ц-2012/12, міститься посилання на
архівні матеріали Приморської
райдержадміністрації, з яких
вбачається, що 01.11.2000 ОСОБА_4, яка з 1993
року працювала на посаді директора
бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», було
внесено до каси підприємства 8243 грн. 04
коп. з призначенням - за танцмайданчик,
а також було складено акт, затверджений
генеральним директором, про передачу
об'єкту за інвентарним № 15455 у
власність ОСОБА_4

Проте цим рішенням суду не було визнано
право власності на спірний об'єкт
нерухомого майна за ОСОБА_4, воно не
було підставою для прийняття
оскаржуваного рішення виконкомом
Приморської міськради, тому
встановлені судовим рішенням факти не
мають преюдиціального значення в цій
справі.

Колегія суддів доходить висновку, що
судом першої інстанції було допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню.

Відповідно до ст.2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Колегія суддів доходить висновку, що
рішення виконкому Приморської
міськради № 102 від 16.08.2002 року є
безпідставним та необґрунтованим. За
викладених обставин позов слід
задовольнити та оскаржуване рішення
відповідача визнати протиправним та
скасувати.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 202, ст. 207 Кодексу
адміністративного судочинства
України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Запорізький
виробничий алюмінієвий комбінат"
задовольнити.

Постанову Приморського районного суду
Запорізької області від 05.07.2013 р. у
справі № 2а/326/8/13 скасувати.

Позов задовольнити. Визнати
протиправним та скасувати рішення
виконавчого комітету Приморської
міської № 102 від 16 серпня 2002 року «Про
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомого майна».

Постанова апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

З оригіналом згідно

Суддя
О.М. Панченко