Справа № 2а-1614/12/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. м. Київ
К/800/10313/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва Державної податкової служби
(далі - ДПІ)

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.05.2012

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2013

у справі № 2а-1614/12/2670

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (далі
- СПД ОСОБА_1)

до ДПІ

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.05.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2013,
позов задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 31.08.2011 № 000142 (з
урахуванням листа ДПІ від 19.10.2011 №
); у задоволенні позовних вимог
щодо визнання протиправними дій ДПІ з
проведення перевірки та зі складення
акта від 09.08.2011 № 79/1740-297006813 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки і з
прийняття названого податкового
повідомлення-рішення відмовлено.

У прийнятті цих судових актів
попередні інстанції виходили, зокрема,
з відсутності у позивача обов'язків
податкового агента під час видачі
іншим фізичним особам коштів зі свого
власного рахунку.

Посилаючись на неправильне
застосування судами положень чинного
законодавства (зокрема, пункту 1.15
статті 1, підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті
8, пункту 19.2 статті 19 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»)
та на невідповідність висновків судів
фактичним обставинам справи, ДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення та повністю відмовити у позові
СПД ОСОБА_1

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
розглядувані касаційні вимоги з
урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
оспорюване податкове
повідомлення-рішення, згідно з яким
позивачеві визначено грошове
зобов'язання з податку на доходи
найманих працівників у сумі 126 260,63 грн.
(у тому числі 101 008,50 грн. за основним
платежем та 25252,13 грн. за штрафними
санкціями) було прийнято податковим
органом за наслідками проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки СПД ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог чинного
законодавства з питань оподаткування.

Підставою для цього донарахування
слугував факт виплати позивачем
фізичним особам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
доходу в загальній сумі 673 390 грн. без
нарахування, утримання та сплати до
бюджету податку з доходів фізичних
осіб з цієї суми.

Відповідно до пункту 1.15 статті 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» податковий агент - це
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ) або
фізична особа чи нерезидент або його
представництво, які незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

Податковим агентом, зокрема, є фізична
особа, що є суб'єктом підприємницької
діяльності чи здійснює незалежну
професійну діяльність, яка
використовує найману працю інших
фізичних осіб, щодо виплати заробітної
плати (інших виплат та винагород) таким
іншим фізичним особам.

В силу вимог підпункту 8.1.1 пункту 8.1
статті 8 названого Закону податковий
агент, який нараховує (виплачує)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, утримує податок від
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену у відповідних пунктах статті
7 цього Закону.

Пунктом 19.2 статті 19 цього ж Закону
встановлено, що особи, які відповідно
до цього Закону мають статус
податкових агентів, зобов'язані
своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок (підпункт «а»).

На обґрунтування своєї правової
позиції про наявність у позивача
статусу податкового агента під час
виплати коштів названим фізичним
особам ДПІ зазначає, що ці кошти були
отримані на розрахунковий рахунок
позивача від юридичної фірми «Магістр
і партнери Сі. Ай.Ес» як оплата за
надані юридично-консультаційні
послуги.

У той же час суди, відхиляючи зазначені
доводи відповідача як необґрунтовані,
послалися на те, що відповідні кошти
були видані названим фізичним особам з
особистого банківського рахунку
ОСОБА_1, який не був призначений для
проведення операцій у рамках
провадження господарської діяльності.
Наведену обставину було розцінено
судами як спростовування факту виплати
позивачем доходу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з
яким чинне податкове законодавство
пов'язує виникнення у фізичної особи
функцій податкового агента.

Однак надана судами правова оцінка
обставин справи є передчасною. Адже у
даному разі для перевірки факту
наявності (або відсутності) у позивача
обов'язків податкового агента під час
проведення грошових виплат названим
фізичних особам судам необхідно було
з'ясувати юридичні підстави здійснення
цих виплат. При цьому для оцінки
обставин щодо проведення
розглядуваних виплат у процесі
здійснення господарської діяльності
платника дотримання останнім правил
використання рахунків не має
вирішального значення. Нормативно
встановлений порядок відкриття та
використання банківських рахунків не є
доказом дотримання позивачем вимог як
банківського, так і податкового
законодавства. Виплата коштів з
власного рахунку, не призначеного для
проведення розрахунків у
підприємницькій діяльності фізичної
особи, не є беззаперечним доказом
здійснення такої виплати поза межами
господарської діяльності суб'єкта
господарювання, а навпаки, може
свідчити і про порушення останнім
банківського законодавства.

Відповідно до частин першої, другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС) кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, обов'язок з доведення тих
чи інших обставин розподіляється між
учасниками процесу в залежності від
матеріального права, що регулює спірні
відносини та особливостей конкретного
позову.

Відповідно до пункту 4 статті 7 КАС
одним із принципів здійснення
правосуддя в адміністративних судах є
змагальність сторін, диспозитивність
та офіційне з'ясування всіх обставин у
справі.

Принцип офіційного з'ясування всіх
обставин у справі розкрито в частинах
четвертій та п'ятій статті 11 КАС, якими
встановлено, що суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які
беруть участь у справі, подати докази
або з власної ініціативи витребувати
докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Обов'язок суб'єкта владних повноважень
довести в судовому процесі
правомірність прийнятого рішення,
своєї дії чи бездіяльності не звільняє
суд від дотримання принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі, що
обумовлено публічним характером
адміністративного спору, необхідністю
його вирішення з врахуванням
публічного інтересу.

Дотримання цього принципу судом в
судовому процесі забезпечує прийняття
законного і обґрунтованого судового
рішення за результатами розгляду
адміністративної справи, як того
вимагає статті 159 КАС.

У справі, що переглядається, з огляду на
доводи податкового органу, якими він
мотивує існування у позивача
обов'язків податкового агента у
розглядуваних правовідносинах, СПД
ОСОБА_1 повинен був подати докази, які б
спростовували ці твердження
відповідача, зокрема, щодо підстав
виплати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваної
суми коштів.

Неподання позивачем з власної
ініціативи таких доказів зобов'язувало
суд запропонувати йому їх надати або
витребувати їх від інших осіб, у яких
такі докази можуть бути, враховуючи
фактичні обставини справи, а також
допитати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як свідків з
приводу обставин щодо підстав
одержання спірних виплат від позивача.

Тільки після того, як усі процесуальні
засоби, передбачені законом, будуть
вичерпані, а отримані в судовому
процесі докази не дають підстав для
висновку стосовно того чи іншого
юридичного факту, суд має право з
посиланням на частину другу статті 71
КАС визнати, що відповідач як суб'єкт
владних повноважень не довів
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності, що оскаржуються.

Порушення судами першої та апеляційної
інстанцій зазначених норм
процесуального права унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, у зв'язку з чим та
відповідно до частини другої статті 227
КАС ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції у відповідній частині.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, встановити обставини справи, що
входять до предмета доказування у
спорі (зокрема, щодо підстав виплати
спірної суми коштів з рахунку ОСОБА_1
названим фізичним особам, щодо
характеру правовідносин між позивачем
та цими особами), та в залежності від
встановлених обставин і у
відповідності до норм матеріального
права вирішити спір.

Висновки судів, покладені в основу
прийняття рішення про часткову відмову
у позові, в касаційному порядку
учасниками провадження не оспорюються;
касаційним судом не виявлено порушень
судами норм матеріального та
процесуального права, на які відсутні
посилання у поданій скарзі.

За таких обставин, керуючись статтями
220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва Державної податкової
служби задовольнити частково.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.05.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2013 у справі № 2а-1614/12/2670
скасувати в частині визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
31.08.2011 № 000142 (з урахуванням листа ДПІ
від 19.10.2011 № ).

У цій частині справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

3. В решті постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.05.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2013 у справі № 2а-1614/12/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько