Справа № 810/625/14-а
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року № 810/625/14-а

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Лапій С.М.,
розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Києві справу за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Валмпак»
до Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Валмпак» звернулось до суду з
адміністративним позовом до
Броварської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області, в якому просить, з
урахуванням уточнення позовних вимог,
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
12.12.2013 № та № .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
висновки податкового органу про
порушення позивачем вимог
законодавства є необґрунтованими, а
прийняті на їх підставі податкові
повідомлення-рішення - протиправними.

До судового засідання сторони, належно
повідомлені про час, дату та місце
розгляду справи, не з'явились.

Представник позивача звернувся до суду
з письмовим клопотанням, яким
підтримав позовні вимоги, просив позов
задовольнити та розглядати справу за
його відсутності.

Відповідач, належно повідомлений про
час, дату та місце розгляду справи, явку
свого представника до судового
засідання не забезпечив, про причини
неявки суд не повідомив, з клопотанням
про відкладення розгляду справи до
суду не звертався.

На підставі ч. 4 ст. 122 та ч. 6 ст. 128 КАС
України судом прийнято рішення про
розгляд справи у порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши їх у сукупності, судом
встановлено наступне.

ТОВ «Валмпак» зареєстроване як
юридична особа 22.08.2008, ідентифікаційний
код 36058469, як платник податків перебуває
на обліку в Броварській ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області.

Посадовими особами Броварської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області
проведено документальну планову
виїзну перевірку ТОВ «Валмпак» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 31.12.2012.

За наслідками перевірки складено Акт
від 15.11.2013 № 277/10-06-22-00/36058469, згідно
висновків якого позивачем порушено:

- пп. 5.3.9 п. 5.3. ст.. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», а
саме: неправомірно віднесено до складу
валових витрат суми витрат по
взаємовідносинах з ТОВ «Спецмонтаж
ТВМ» за ІІІ-кв. 2010 року та за IV-кв. 2010
року у сумі 332 084,00 грн., що призвело до
заниження суми податку на прибуток
підприємств, що підлягає нарахуванню
та сплаті до бюджету;

- п. 44.1. ст. 44 та пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 ПК
України у результаті чого неправомірно
віднесено до складу витрат, які
враховуються при визначенні об'єкту
оподаткування, обсяги витрат на
придбання товарів від ТОВ «Спецмонтаж
ТВМ» за ІІ-кв. 2011 року у сумі 181 667,00 грн.,
що призвело до заниження суми податку
на прибуток підприємства, що підлягає
нарахуванню та сплаті до бюджету;

- п.п. 201.4, 201.6. ст. 201 ПК України, що
призвело до завищення податкового
кредиту з податку на додану вартість у
сумі 64 340,00 грн., у т.ч. за червень 2011 року
на 63 484,67 грн. та за жовтень 2011 року - 855,01
грн.;

- пп. 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п.п. 198.1,
198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, що призвело до
неправомірного віднесення до
податкового кредиту сум податків по
податкових накладних виписаним від
імені ТОВ «Спецмонтаж ТВМ» та,
відповідно, завищення податкового
кредиту у розмірі 112 762,00 грн., у т.ч. за
липень 2010 року у сумі 40 567,00 грн., серпень
2010 року - 13 600,00 грн., вересень 2010 року - 9
667,00 грн., жовтень 2011 року - 2 583,00 грн.,
квітень 2011 року - 46 345,00 грн.

Зі змісту Акту перевірки слідує, що
підставами для таких висновків стали,
зокрема: наявність ознак недійсності
правочинів; заниження податкових
зобов'язань з ПДВ за результатами
аналізу діяльності підприємства;
завищення податкового кредиту через
відсутність податкових накладних;
заниження задекларованих показників у
декларації з податку на прибуток
підприємств за 2010, 2011 роки; завищення
податкового кредиту через наявність
ознак недійсності правочинів.

За результатами адміністративного
оскарження висновки Акту перевірки
залишені без змін, на їх підставі
Броварською ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області прийнято
повідомлення-рішення: від 12.12.2013: №
, яким ТОВ «Валмпак» збільшено
суму грошових зобов'язань з податку на
прибуток приватних підприємств на
145 559,00 грн., з яких 124 804,00 грн. - за
основним платежем та 20 755,00 грн. -
штрафних (фінансових) санкцій; №
яким ТОВ «Валмпак» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів на 240 988,00 грн., з яких 212
302,00 грн. - за основним платежем та 28 686,00
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вважаючи висновки податкового органу
необґрунтованими, а прийняті на їх
підставі податкові
повідомлення-рішення протиправними,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Як встановлено судом, між ТОВ «Валмпак»
(покупець) і ТОВ «Спецмонтаж-ТВМ»
(продавець) укладено Договори поставки
від 20.01.2010 № 2001-1 та від 05.04.2011 №
0504-1 (далі - Договори), за якими позивач
придбавав у вказаного контрагента
товар - поліетилен вторинний
гранульований.

За наслідками виконання договорів ТОВ
«Спецмонтаж-ТВМ» виписано:

- видаткові накладні № 21072 від 21.07.2010, №
19071 від 19.07.2010, № 15071 від 15.07.2010, № 09071 від
09.07.2010, № 06072 від 06.07.2010, № 02073 від 02.07.2010,
№ 21081 від 21.08.2010, № 07092 від 07.09.2010, № 01101
від 01.10.2010; (всього на суму 398 500,00 грн.);

- податкові накладні № 38 від 21.07.2010, № 33
від 19.07.2010, № 27 від 15.07.2010, № 15 від
09.07.2010, № 11 від 06.07.2010, № 6 від 02.07.2010, № 38
від 21.08.2010, № 36 від 20.08.2010, № 11 від 07.09.2010,
№ 12 від 08.09.2010, № 2 від 01.10.2010, № 27 від
29.04.2011, № 28 від 29.04.2011, № 24 від 29.04.2011, № 28
від 27.04.2011.

На підставі вказаних документів
позивачем сформовано дані податкової
звітності.

Станом на час перевірки дебіторська та
кредиторська заборгованість у
розрахунках між сторонами відсутні, що
не заперечувалось податковим органом у
ході перевірки.

Суми податку на додану вартість,
сплачені позивачем у ході виконання
вказаних правочинів, відображені у
вказаних податкових накладних,
включені до податкового кредиту
відповідних періодів, відображені у
реєстрах отриманих податкових
накладних, які відповідають даним
декларацій з ПДВ і додатку 5 до них, та
сформовано показники декларацій з
податку на прибуток підприємств за
відповідні періоди.

В ході перевірки позивача податковим
органом не заперечувалось дотримання
підприємством вимог законодавства при
оформленні бухгалтерських документів,
що встановлюють факт здійснення
господарських операцій, за наслідками
яких ним задекларовано суми
податкового кредиту з податку на
додану вартість, повна оплата вартості
отриманих товарів та послуг та належне
відображення їх у бухгалтерському і
податковому обліку позивача, його
податковій звітності.

Суд звертає увагу, що Акт перевірки не
містить жодних посилань на те, що
установчі документи, свідоцтва про
державну реєстрацію та свідоцтва
платника податку на додану вартість
контрагента позивача були скасовані чи
визнані недійсними за рішенням суду як
на дату укладання чи виконання
договорів, так і на дату складання
податкової звітності.

Згідно з пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
товарів та послуг, які відповідно до п.
185.1 ст. 185 цього Кодексу є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України визначено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: - дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; - дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (абзац другий).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені мит ними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 ст. 201 ПК України визначено,
що платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну, яка, як
встановлено пунктом 201.10 цієї ж статті є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Встановлені судом і наведені вище
обставини, а також відповідність
виписаних податкових накладних
вимогам, визначеним статтею 201 ПК
України, підтверджують виникнення у
позивача права на податковий кредит, а
тому його доводи про відсутність
порушень п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України є обґрунтованими.

Як вже зазначалось судом, податкові
зобов'язання було визначено позивачу у
зв'язку з формуванням податкового
кредиту з податку на додану вартість за
рахунок сум податку, сплачених його
контрагенту у складі вартості
придбаних товарів. Оскільки на думку
податкового органу товари фактично не
поставлялись, а учасниками правочину
переслідувалась мета мінімізації
податкових зобов'язань, дані угоди є
нікчемними, а тому формування
показників податкового кредиту з
податку на додану вартість та податку з
прибутку підприємств вчинено
позивачем протиправно.

Таким чином, вирішення даної справи
залежить від доведеності тверджень
податкового органу про безтоварність
господарських операцій, які покладено
в основу висновків про нікчемність
правочинів та прийнятого податкового
повідомлення-рішення, яке оскаржується
у даній справі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину
встановлена законом, такий правочин
вважається нікчемним (частина друга
статті 215 ЦК України).

Згідно ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст.ст. 11, 71 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, відповідачем не надано суду
жодних доказів визнання у судовому
порядку недійсним договорів, укладених
між позивачем і його контрагентами, а
також визнання недійними первинних
бухгалтерських документів, що
підтверджують його виконання.

Разом з цим, факт поставки товарів на
користь позивача підтверджується
документально, господарські операції
належним чином відображені у
бухгалтерському і податковому обліку
позивача та його податковій звітності,
а право на включення до податкового
кредиту суми податку на додану
вартість, сплаченої у складі вартості
товарів, придбаних у контрагентів,
посвідчується належним чином
оформленими податковими накладними.

Суд також звертає увагу на те, що ст. 204
ЦК України закріплена презумпція
правомірності правочину, згідно з якою
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Крім того, суд виходить із презумпції
сумлінності платників податків та
інших учасників правовідносин в
економічній сфері, відповідно до
змісту якої презумується, що дії
платника податків, які мають своїм
результатом одержання певної
податкової вигоди економічно
виправдані, а відомості, що містяться в
його первинних бухгалтерських
документах та податковій звітності, є
достовірними, якщо інше не доведено у
встановленому законодавством порядку
належними та допустимими доказами.

Враховуючи вказані обставини та наявні
у матеріалах справи докази, суд дійшов
висновку, що укладені між позивачем і
його контрагентами правочини
відповідають вимогам чинного
законодавства України, мають своїм
наслідком зміну в майновому стані
учасників правочину, є економічно
виправданими, а факт виконання
господарських зобов'язань сторін
підтверджується первинними
документами бухгалтерської та
податкової звітності.

Щодо формування податковим органом в
Акті перевірки висновків про
нікчемність правочину, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 70 КАС України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору; належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі (ч. 1 ст. 138 КАС України).

Суд звертає увагу на те, що в даній
адміністративній справі відповідачем,
який посилається на нікчемність
укладеного між позивачем та його
контрагентом договору, повинно бути
надано належні докази на обґрунтування
нікчемності такого правочину.

Крім того, для визнання правочину
нікчемним на тій підставі, що його
укладено з метою порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, суд досліджує в чому
конкретно полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення правочину, якою із сторін і в
якій мірі виконано правочин, а також
вину сторін у формі умислу.

Під наявністю умислу у сторін
правочину суд розуміє те, що вони,
виходячи з обставин справи,
усвідомлювали протиправність
правочину, який укладався, і
суперечність його мети інтересам
держави та суспільства, передбачали
настання протиправних наслідків і
бажали або свідомо допускали їх
настання.

Проте, відповідачем на підтвердження
висновку про нікчемність правочину або
доказів притягнення до
відповідальності (в тому числі
кримінальної) відповідних посадових
осіб у зв'язку із занесенням до
звітності даних, що не відповідають
дійсності, суду не надано.

Наявні в матеріалах справи документи
первинного бухгалтерського обліку,
податкового обліку та договір
містять усі дані стосовно змісту
операції. Вказані документи містять
назву замовника та виконавця, перелік
виконаних робіт, підписи уповноважених
представників сторін та печатки
підприємств, що відповідає вимогам
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і фіксують факт
здійснення господарської операції. Всі
наявні в матеріалах справи документи
дають змогу визначити, які саме товари
були поставлені, за якою ціною, між
якими контрагентами.

Відповідачем не доведено того факту, що
зазначений правочин був укладений не з
метою здійснення передбаченої
законодавством підприємницької
діяльності, а з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, що вони спрямовані на
використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності, спрямований на незаконне
відчуження або незаконне володіння,
користування, розпорядження об'єктами
права власності українського народу -
землею, її надрами, іншими природними
ресурсами, укладені щодо відчуження
викраденого майна або порушує правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Згідно ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

На момент укладення правочинів, які
відповідач вважає нікчемними, та
здійснення господарських операцій їх
сторони були правоздатними і
перебували в якості зареєстрованих
юридичних осіб в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців.

Оскільки зобов'язання за договорами
мали реальний характер (товар було
поставлено і оплачено), відсутність
взаємних претензій свідчить про те, що
укладення правочинів відповідало волі
сторін.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
висновки податкового органу про
порушення позивачем вимог ч. 5 ст. 203, ч.ч.
1 та 2 ст. 215, ст. 216 ЦК України щодо
вчинення правочинів, не спрямованих на
реальне настання правових наслідків, є
безпідставними.

Зі змісту Акту перевірки слідує, що
жодних правопорушень в діях саме
позивача відповідачем не виявлено,
документи податкового обліку позивача
не проаналізовано, єдиною підставою
для висновку про завищення
задекларованих позивачем сум
податкового кредиту з податку на
додану вартість є акти перевірок інших
органів ДПС, згідно яких правочини,
вчинені контрагентами позивача, мають
ознаки фіктивності та нікчемності у
зв'язку з неможливістю встановлення
перевіряючими необхідних умов
діяльності, товарних запасів, фондів і
ресурсів.

Суд вважає такий висновок формальним і
не об'єктивним, оскільки він
ґрунтується не на первинних документах
та результатах співставлення даних
бухгалтерського і податкового обліку,
як це передбачено п. 73.5 ПК України та
Порядком проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.12.2010 № 1232, а на неможливості
проведення самої звірки та інших
обставинах, які не мають
безпосереднього значення для
формування податкових зобов'язань та
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Крім того, висновок про нікчемність
всіх угод не підкріплено фактами і
доказами, з якими законодавець пов'язує
нікчемність правочинів.

Також, Верховним Судом України 31.01.2011
винесено ухвалу по справі
№ 21-47а10, прийняту за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права.

На думку суду, чинне законодавство
України не ставить в залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг), на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Отже, позивач здійснив визначення сум
податкового кредиту на підставі
належним чином оформлених податкових
накладних відповідно до чинного
законодавства України, а висновки Акту
перевірки є необґрунтованими.

Щодо ненадання позивачем до перевірки
доказів на підтвердження перевезення
товару, придбаного у ТОВ
«Спецмонтаж-ТВМ», а саме -
товаросупровідних документів, суд
зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 3.1 - 3.3 Договорів
поставка товару проводиться на умовах
EXW (франко склад) продавця. Право
власності на товар, що поставляється,
переходить покупцю на складі продавця.
Продавець на умовах попереднього
узгодження може здійснювати вивіз
товару власним автотранспортом. В
даному випадку право власності на
товар переходить покупцю на його
складі. При відвантаженні товару на
адресу покупця продавець зобов'язаний
надати наступні документи:

- рахунок фактуру;

- накладну на відпуск товару;

- податкову накладну.

В ході перевірки податковим органом не
заперечувалась наявність у позивача
належно оформлених документів при
придбанні товару.

У той же час відповідно до розділу 1
Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України №363 від 14.10.1997,
товаротранспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюється облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно пунктів 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7
вказаних правил основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби і
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку валових витрат
платників податку, а лише встановлюють
права, обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи,
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Отже, товарно-транспортна накладна
призначена для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом, а відтак,
належне враховуючи оприбуткування та
підтверджене використання позивачем у
своїй діяльності придбаного у
контрагента товару, відсутність
товарно-транспортних накладних не може
свідчити про відсутність реальних
господарських операцій між позивачем і
ТОВ «Спецмонтаж ТВМ».

Крім того, як пояснив позивач, його
склад та склад продавця - ТОВ
«Спецмонтаж ТВМ» знаходяться на одній
території, тому перевезення товарів
здійснювалось навантажувачем і
товаросупровідні документи не
оформлювались.

Щодо висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ТОВ «Палтекс», ПП Фірма «Проксин» і ТОВ
«Гал-кат», суд зазначає наступне.

Порядок оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
затверджено наказом ДПС України від
22.12.2010 № 984, який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за
№ 34/18772 (далі - Порядок).

Так, відповідно до п. 4 вказано Порядку
акт документальної перевірки повинен
містити систематизований виклад
виявлених під час перевірки фактів
порушень норм податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.

Згідно з пунктами 5, 6 цього Порядку за
результатами документальної перевірки
в акті викладаються всі суттєві
обставини фінансово-господарської
діяльності платника податків, які
мають відношення до фактів виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

У п.п. 5.2 п. 5 Порядку чітко наведено, що у
разі встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно: чітко викласти зміст
порушення з посиланням на конкретні
пункти і статті законодавчих актів, що
порушені платником податків, зазначити
період (місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
порушень; зазначити первинні
документи, на підставі яких вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку, навести
регістри бухгалтерського обліку,
кореспонденцію рахунків операцій та
інші документи, пов'язані з обчисленням
і сплатою податків і зборів, та докази,
що підтверджують наявність факту
порушення;

Проте, зі змісту Акту перевірки
неможливо встановити яким чином та на
підставі яких документальних доказів
податковий орган дійшов висновків про
порушення позивачем вимог закону в цій
частині.

Так в Акті відсутні посилання на
конкретні первинні документи із
зазначенням їх реквізитів та дат їх
складання, відсутня чіткість та
системність викладу обставин
порушення податкового законодавства, а
цифрові показники різняться між собою.

Зі змісту Акту перевірки слідує, що
порушення позивачем вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
даним підприємством ґрунтуються на
тому, що при опрацюванні
постачальників ТОВ «Валмпак» з
використанням системи
«Автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів»
встановлено, що постачальники даного
підприємства мають стан платника
відмінний від основного, анульоване
свідоцтво платника ПДВ та по них немає
можливості провести перевірку з
питань правових відносин з ТОВ
«Валмпак», та, відповідно, підтвердити
факт повноти і своєчасності
нарахування сум податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість.

Так, між ТОВ «Валмпак» і ТОВ «Палтекс»
укладено договір купівлі-продажу
поліетилену від 09.02.2011 № 09/11, та
додаткові угоди від 07.02.2011 № 1 та від
09.02.2011 № 2.

За наслідками виконання даного
договору сторонами оформлено
рахунок-фактуру від 06.06.2011 № СФ-413/1,
видаткову накладну від 07.06.2011 № Р-590 та
податкову накладну від 07.06.2011 № 35 на
суму 364 000,00 грн., у т.ч. ПДВ - 60 666,67 грн.

На обґрунтування позовних вимог в цій
частині позивач посилається, зокрема,
на те, що перевіряючі особи не звернули
увагу на реєстрацію в єдиному
державному реєстрі податкових
накладних накладної ТОВ «Палтекс» на
суму ПДВ 60 666,67 грн.

Згідно пояснень позивача розбіжність у
сумі 2 818,00 грн. між задекларованими
показниками і податковою накладною від
07.06.2011 № 35 в додатку 5 до Податкової
декларації з податку на додану
вартість за червень 2011 року
пояснюється тим, що сума ПДВ 2 818,00 грн.
підтверджена податковою накладною № 99
від 25.06.2011, оформленою ТОВ «Полімер
Трейдінг», яка зареєстрована в реєстрі
отриманих податкових накладних за
червень 2011р. під номером 37, і при
формуванні додатку 5 до Податкової
декларації з податку на додану
вартість за червень 2011р. сума податку
на додану вартість у розмірі 2
818,00 грн. помилково була врахована до
індивідуального податкового номеру
ТОВ «Палтекс», а не індивідуального
податкового номеру ТОВ «Полімер
Трейдінг».

Проте, будь-яких доказів на
підтвердження вказаних обставин суду
сторонами не надано.

Також позивачем не надано суду
будь-яких доказів та пояснень щодо його
господарських правовідносин з ПП Фірма
«Проксин» і ТОВ «Гал-кат».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Слід зазначити, що суд не наділений
повноваженнями проводити перевірку
показників бухгалтерської та
податкової звітності суб'єктів
господарської діяльності замість
податкового органу. Такі функції
належать виключно відповідачу як
суб'єкту владних повноважень та
фіскальному органу.

Також повноваження щодо визначення сум
податкових зобов'язань та штрафних
(фінансових) санкцій, які
застосовуються до платників податків
за виявлені порушення закону
покладаються виключного на
контролюючі органи, зокрема, податкові
органи.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте відповідачем не виконано
обов'язку щодо доказування
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, та не доведено суду
належними і допустимими доказами їх
правомірність, оскільки не надано
будь-яких заперечень проти позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та
оцінивши їх у сукупності, дійшов
висновку, що викладені в позовній заяві
доводи позивача є обґрунтованими,
відповідно, позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

До позовної заяви позивачем додано
докази сплати судового збору у сумі
458,81 грн. (платіжне доручення від
13.12.2013 № 2238), які підлягають стягненню з
Державного бюджету України на його
користь.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 97, 122, 128, 158-163,
167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції головного
управління Міндоходів у Київській
області від 12.12.2013 № та №

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Валмпак»
(ідентифікаційний код 36058469) судові
витрати в сумі 458 (чотириста п'ятдесят
вісім) грн. 81 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лапій С.М.