Справа № 2-а-11540/11/0226
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Робак С.О.
Суддя-доповідач: Залімський І. Г.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Залімський І. Г.

судді: Граб Л.С. Боровицький О. А.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області на постанову Тульчинського
районного суду Вінницької області від
11 жовтня 2011 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2011 року позивач звернувся до
Тульчинського районного суду
Вінницької області з адміністративним
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у Тульчинському районі
Вінницької області про визнання дій
відповідача щодо відмови в перерахунку
пенсії позивачу протиправними;
зобов'язання відповідача нарахувати
та виплачувати доплату до пенсії
відповідно до ст. 39 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", з
урахуванням раніше виплаченого, та
виплачувати її щомісяця, починаючи з
01.09.2011 року, а саме одну заробітну плату;
зобов'язання нарахувати та виплатити
позивачу підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
як дитині війни відповідно до ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" починаючи з 01.09.2011 року.

Постановою Тульчинського районного
суду Вінницької області від 11 жовтня
2011 року позов задоволено: зобов'язано
відповідача з 01 вересня 2011 року
перерахувати та виплачувати позивачу
підвищення до пенсії як непрацюючому
пенсіонеру, який проживає в зоні
посиленого радіоекологічного контролю
в розмірі, встановленому ст. 39 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи";
зобов'язано відповідача нарахувати та
виплатити позивачу підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком як дитині війни відповідно до
ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" починаючи з 01
вересня 2011 року

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 11.10.2011 року
як таку, що винесена з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
та прийняти нову постанову про відмову
позивачу у задоволенні заявлених
позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції здійснює
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами та на основі наявних в ній
доказів, оскільки апеляційну скаргу
подано на рішення суду першої
інстанції, прийняте в порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справи згідно з
п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України.

Вивчивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши наявні у ній докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів
Вінницького апеляційного
адміністративного суду вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню, з наступних
підстав.

Позивач є особою, що належить до
соціальної категорії громадян "діти
війни" в розумінні статті 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", а відтак, на нього повністю
розповсюджуються всі пільги та
соціальні гарантії, передбачені
зазначеним вище Законом України.

Згідно статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" особам,
що належать до соціальної категорії
громадян "діти війни", з 01.01.2006 року
Відповідач повинен був нараховувати та
виплачувати щомісячне підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений статтею 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №
1058, згідно якої мінімальна пенсія за
віком дорівнює прожитковому мінімуму,
встановленому для осіб, що втратили
працездатність.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб
щорічно встановлюється Законом
України "Про державний бюджет України"
на відповідний рік.

Законом України "Про державний бюджет
України на 2010 рік" збільшено розмір
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Відповідно
зріс і розмір мінімальної пенсії.

На момент звернення Позивача до суду,
нарахування доплати до її пенсії в
розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком, відповідно до положень статті 6
вищезазначеного Закону Відповідачем
не здійснено, у зв'язку з чим він
звернувся до суду за захистом своїх
прав.

Всупереч статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
Позивачу щомісячне підвищення до
пенсії виплачувалось відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530.

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України "Про
соціальний захист дітей війни" має вищу
юридичну силу в порівняні з Постановою
Кабінету Міністрів України від 28.05.2008
року № 530. Отже, Відповідач не
правомірно виплачував щомісячне
підвищення до пенсії в меншому розмірі
ніж це передбачено статтею 6
зазначеного Закону.

Своїми діями Відповідач допустив
звуження змісту та обсягу прав та
свобод позивача, передбачених статтею
22 Конституції України, в якій
зазначено, що права і свободи людини і
громадянина, закріплені цією
Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Виходячи з приписів частини 2 статті 152
Конституції України та дати ухвалення
рішень Конституційним Судом України,
колегія суддів погоджується з
висновками суду, щодо наявності у
Відповідача обов'язку нараховувати та
сплачувати Позивачу доплату до пенсії,
передбачену статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

Крім того, судом першої інстанції
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що позивач є непрацюючим
пенсіонером, який зареєстрований і
постійно проживає в м. Тульчині
Вінницької області, яке згідно
постанови Кабінету Міністрів України
№ 106 від 23.07.1991 року віднесено до зони
посиленого радіоекологічного
контролю.

Згідно з частиною 1 статті 39 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
пенсіонерам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, проводиться доплата до
пенсії, яка становить, зокрема, у зоні
посиленого радіоекологічного контролю
- одну мінімальну заробітну плату.

Всупереч вказаним нормам позивачу
зазначена доплата виплачувалася
частково, у розмірі, визначеному
постановою Кабінету Міністрів України
№ 836 від 26.07.1996 року, а не в розмірі,
зазначеному у Законі.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 9 КАС
України, суд при вирішення справи
керується принципом законності,
відповідно до якого вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Колегія суддів апеляційного суду
звертає увагу на те, що суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права при вирішенні даної справи,
порушення яких призвело до
неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції,
керуючись ст. 39 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", прийняв
рішення про задоволення позовних вимог
у повному обсязі. При цьому суд
задовольнив позовні вимоги з 01.09.2011
року.

Проте, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції не звернув увагу на
те, що 19 червня 2011 року набув чинності
Закон України від 14.06.2011 №3491-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
державний бюджет України на 2011 рік",
яким передбачено, зокрема, що у 2011 році
положення статтей 39,50,51,52,54 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", ст. 6 ЗУ "Про
соціальний захист дітей війни"
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи із наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог вищезазначеного
Закону Кабінетом Міністрів України
прийнято постанову від 06.06.2011 №745 "Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету", яка набрала
чинності 23.07.2011 року.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року у
справі за конституційним поданням щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) пункту 4 розділу VII
"Прикінцеві положення" ЗУ "Про
державний бюджет України на 2011 рік"
положення Закону України від 14.06.2011
№3491-VI "Про внесення змін до Закону
України "Про державний бюджет України
на 2011 рік" визнані такими, що
відповідають Конституції України (є
конституційними).

Таким чином, відповідно до Постанови
Кабінетом Міністрів України від 06.06.2011
№745 "Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету" встановлено
фіксований розмір виплат дітям війни
та особам які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Отже, суд першої інстанції
необґрунтовано задовольнив позовні
вимоги про нарахування та виплату
позивачу підвищення до пенсії в
розмірі, передбаченому ст. 39 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" та
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком як дитині
війни відповідно до ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" за
період з 01.09.2011 року, оскільки,
починаючи з 23 липня 2011 року для
проведення таких виплат встановлений
інший порядок, визначений
законодавством.

Окрім того, колегія суддів Вінницького
апеляційного адміністративного суду
звертає увагу на те, що відповідно до ч.
1 ст. 6 Кодексу адміністративного
судочинства України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Так, враховуючи зазначене, судова
колегія вважає, що необхідною умовою
для звернення особи до суду з
адміністративним позовом є обов'язкова
наявність порушення прав, свобод чи
інтересів цієї особи у сфері
публічно-правових відносин. Якщо за
результатами справи факту такого
порушення не встановлено, у
адміністративного суду немає правових
підстав для задоволення позову. При
цьому слід вказати, що захисту
підлягає вже порушене право, а не те,
яке може бути порушено у майбутньому і
щодо якого невідомо, буде воно порушено
чи ні.

Отже, в даному випадку, право позивача
на виплату підвищення до пенсії за
проживання в зоні посиленого
радіоекологічного контролю за період з
01 вересня 2011 року не порушено,
внаслідок чого спір про право
відсутній, тому суд не мав права
задовольняти позовні вимоги позивача.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС
України підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Враховуючи викладене, беручи до уваги
положення ст. 195 КАС України, яким суду
апеляційної інстанції надано право
перегляду рішень суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що постанова
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нової
постанови про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 254 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області задовольнити повністю.

Постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 11 жовтня 2011
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про перерахунок пенсії, -
скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Залімський І. Г.

Судді
Граб Л.С.

Боровицький О. А.