Справа № 802/4855/13-а
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року
м. Київ К/800/14280/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя-доповідач Кочан В.М.,
судді Лиска Т.О. , Пасічник С.С. ,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області на постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19.02.2014р. у
справі за позовом ОСОБА_2 до Управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області про визнання дій
протиправними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області з вимогами про
визнання протиправними дій щодо
відмови в прийнятті заяви про визнання
біженцем від 26.11.2013р. з доповненнями від
29.11.2013р., зобов'язання повторно
розглянути питання про надання статусу
біженця за українським законодавством.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 11.01.2014р.
відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19.02.2014р.
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено
частково. Постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від
11.01.2014р. скасовано. Прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити частково. Визнано
неправомірними дії управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області щодо розгляду заяви
ОСОБА_2 про визнання біженцем від
26.11.2013р. з доповненнями від 29.11.2013р.
Зобов'язано управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області повторно
розглянути заяву позивача про визнання
біженцем.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з
того, що лист управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області №Г-2336 від 06.12.2013р. не
може бути рішенням про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, у
зв'язку з чим судом першої інстанції
необґрунтовано надано оцінку
наявності чи відсутності підстав для
визнання позивача біженцем.

У касаційній скарзі представник
управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
допущені судом апеляційної інстанції,
просить постанову апеляційного суду
скасувати і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Представником позивача надано
заперечення на касаційну скаргу, в яких
він просить залишити касаційну скаргу
без задоволення, а постанову
апеляційного суду у справі без змін.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення касаційної
скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 народився в
Грузинській ССР, м. Сухумі, за
національністю - грузин, сповідує
християнство, особа без громадянства
(громадянин невизначеної держави
Республіка Південна Осетія). До
України, як зазначає позивач, прибув у
2008 році, таємно, автомобільним
сполученням.

17.11.2009р. відносно позивача слідчим СВ по
місту Александрову СУСК при
прокуратурі РФ порушено кримінальну
справу за ознаками злочинів,
передбачених п. "д" ч. 2 ст. 126 КК РФ
(викрадення неповнолітнього). Позивач
залишив територію РФ та прибув до
України, в результаті чого в.о.
начальника ОУР УВС по
Александровському району винесено
постанову від 19.05.2010р. про оголошення
вказаного громадянина у міжнародний
розшук.

Заступником Генерального прокурора
України 20 листопада 2013 року винесено
постанову про видачу ОСОБА_2 до
Російської Федерації для притягнення
до кримінальної відповідальності за
вчинені злочини. На момент розгляду
адміністративної справи позивач
знаходився в місцях позбавлення волі.

Перебуваючи на території України
позивач вчинив ряд шахрайських дій, у
зв'язку із чим відносно нього
прокуратурою Житомирської області
порушено кримінальну справу за
ознаками злочинів, передбачених ч.1 та
ч.2 ст. 190 Кримінального коексу України.

З матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_2 звертався до управління ДМС у
Вінницькій області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Основними причинами звернення за
захистом зазначалося побоювання
зазнати переслідувань за ознаками
національності та віросповідання.

18.10.2012р. управлінням Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області прийнято рішення
№125 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

26.11.2013р. позивач через представника
повторно звернувся до управління
Державної міграційної служби у
Вінницькій області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Основною
причиною звернення за захистом
зазначав побоювання зазнати
переслідувань за ознаками
національності та віросповідання.

За наслідками розгляду заяви позивача
управлінням Державної міграційної
служби у України у Вінницькій області
надано відповідь від 06.12.2013р. про
відсутність у позивача підстав для
повторного звернення із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні
адміністративного позову, суд першої
інстанції помилково виходив з того, що
відповідачем вмотивовано відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" визначено, що
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 2, 6 ст. 5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Управлінням Державної міграційної
служби України у Вінницькій області у
відповіді листом №Г-2336 від 06.12.2013р.
зазначено, що вказані заявником умови
не можуть бути підставою для
повторного звернення із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 07.09.2011 року N649, уповноважена
посадова особа органу міграційної
служби, до якого особисто звернулась
особа, яка має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, або її
законний представник у випадках,
передбачених Законом: а) встановлює
особу заявника; б) реєструє заявника в
журналі реєстрації осіб, які бажають
подати заяву про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (додаток 1) (далі - журнал
реєстрації осіб); в) інформує заявника
мовою, яку він/вона розуміє, про умови,
за яких в Україні особа може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, про її
права та обов'язки, а також про наслідки
невиконання обов'язків; г) забезпечує
надання заявнику послуг перекладача; ґ)
перевіряє дотримання заявником
передбаченого ст. 5 Закону порядку
звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; д) з'ясовує місце
тимчасового перебування (проживання)
заявника (фактичну адресу проживання в
Україні); е) протягом одного робочого
дня здійснює перевірку наявності
підстав, за яких заявнику може бути
відмовлено в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Перевірка здійснюється в тому числі з
урахуванням оновленої інформації по
країні походження заявника на момент
подачі заяви; є) заносить отримані
відомості до централізованої
інформаційної системи.

Рішення щодо прийняття заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймається органом міграційної
служби протягом робочого дня, в який до
нього звернулась відповідна особа.

Згідно з п. 2.4 Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту у разі наявності передбачених
Законом підстав орган міграційної
служби ухвалює рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, яке оформлюється наказом
(додаток 2). Після ухвалення рішення про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа органу міграційної
служби:

видає особі письмове
повідомлення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, із
зазначенням підстав для відмови у
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з
порядком оскарження рішення про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до
журналу реєстрації осіб.

З аналізу вказаних норм слідує, що
розглянувши заяву про визнання
біженцем, орган Державної міграційної
служби на стадії прийняття заяви
повинен прийняти одне з двох можливих
рішень, а саме: рішення щодо прийняття
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту або
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

При цьому, рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, оформлюється наказом, форма
якого затверджена Правилами розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Заявнику
при цьому надсилається письмове
повідомлення із зазначенням підстав
для відмови у прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, форма
якого затверджена вказаними Правилами.
У вказаному повідомленні зазначаються
причини відмови та роз'яснюється право
заявника на оскарження цього рішення в
адміністративному та судовому порядку.

Судом апеляційної інстанції правильно
вказано, що позивачу у відповідь на
його заяву про визнання біженцем було
направлено лист управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області. Відповідний наказ
відповідачем не виносився та письмове
повідомлення із зазначенням підстав
для відмови у прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, позивачу
не направлялось.

Таким чином, висновки апеляційного
суду, про те, що відповідач в даному
випадку діяв не у спосіб, що
передбачений чинним законодавством
України є обґрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доводи касаційної скарги висновків
суду апеляційної інстанцій не
спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції повно і
всебічно встановив обставини справи,
надав їм належну юридичну оцінку,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області відхилити, а
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19.02.2014р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає, крім випадків, встановлених
статтями 235-237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач
Кочан В.М.

судді

Лиска Т.О.

Пасічник С.С.