Справа № 2а/0470/12711/12
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Васильченко Н.В., Калашнікової О.В., Леонтович К.Г.,

ВСТАНОВИЛА:

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не прийняті до заліку та не відшкодовані суми державної адресної допомоги, виплачені управлінням Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 26.03.2008р. “Про деякі питання пенсійного забезпечення громадян” за період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012 р (включно) на загальну суму 689549,92 грн., а також суми виплати допомоги на поховання, виплати пенсії потерпілим на території колишнього СРСР та СНД та витрати на виплату та доставку пенсії по втраті годувальника, громадянам які на момент втрати годувальника не були на їх утримані, а згодом втратили джерело засобів існування. Заборгованість виконавчої дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Кривому Розі перед управлінням Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за періоді з 01.05.12 року по 30.09.12р. становить 728 256,91 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленими у справі рішеннями управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що позовні вимоги управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області не ґрунтуються на вимогах закону, отже не підлягають задоволенню.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України частково не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно обставин справи між сторонам виник спір щодо законності вимог позивача про стягнення з відповідача витрат: на виплату і доставку адресної допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №265 від 26.03.2008 р.; на виплату допомоги на поховання; на виплату і доставку пенсії громадянам настанням нещасного випадку у яких сталося на території колишнього СРСР та країн СНД; на виплату і доставку пенсій громадянам які на момент втрати годувальника не були на їх утримані, а згодом втратили джерело засобів до існування.

Відповідно ст.1 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР (далі - Основи) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включав матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Згідно ст.4 Основ, залежно від страхового випадку є такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України. Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Стосовно вимоги про стягнення витрат понесених позивачем внаслідок виплати допомоги на поховання за період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012р. у сумі 1446,13 грн. слід зазначити наступне.

Види соціальних послуг та матеріального забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням визначені у статті 25 Основ. Усі види страхування, крім медичного, включають в себе допомогу на поховання. Так, зокрема, до пенсійного страхування входить допомога на поховання пенсіонерів; до страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, - допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві; до страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання - допомога на поховання осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Відповідно п.5 ч.1 ст. 24 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” № 1105-Х1V (далі Закон №1105), Фонд зобов'язано співпрацювати з фондами з інших видів соціального страхування у фінансуванні заходів, пов'язаних з матеріальним забезпеченням та наданням соціальних послуг застрахованим, у кожному конкретному випадку спільно приймаючи рішення щодо того, хто з них братиме участь у фінансуванні цих заходів.

Згідно ст. 21 цього Закону визначені соціальні послуги та виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом. Так, у разі настання страхового випадку Фонд у встановленому законом порядку повинен, зокрема, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачувати відповідні кошти йому або особам, які перебували на його утриманні; організовувати поховання померлого, відшкодовувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини восьмої статті 34 Закону № 1105, у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року №826, регулює питання відшкодування Фондом таких витрат страхувальнику або сім'ї застрахованого, чи іншій особі, яка здійснювала поховання потерпілого, на організацію поховання та пов'язаних з цим ритуальних послуг. Витрати на поховання провадяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, перелік яких наведено Кабінетом Міністрів України (пункт 2 цього Порядку).

Організація поховання працівника, який загинув на виробництві або помер у лікарні під час лікування отриманої на виробництві травми, проводиться страхувальником (пункт 5 зазначеного Порядку).

Згідно ч. 9 ст. 34 Закону № 1105 у разі смерті потерпілого, який одержував страхові виплати і не працював, розмір відшкодування шкоди особам, зазначеним у статті 33 цього Закону, визначається виходячи із суми щомісячних страхових виплат і пенсій, які одержував потерпілий на день його смерті, з відповідним коригуванням щомісячних страхових виплат згідно із статтею 29 цього Закону. Причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів.

Відповідно ч. 4 ст. 26 Основ та частини другої статті 24 Закону №1105 вбачається: якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулась застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика та відшкодувати понесені ним витрати.

Відповідно до Закону № 1105, який визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві осіб та зазначеного вище Порядку, затвердженого на виконання частини 8 статті 34 цього Закону, Фонд зобов'язаний відшкодовувати виплачені іншими страховиками суми допомоги на поховання лише тих осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто за умови наявності причинного зв'язку їх смерті з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я .

Положення пункту 4 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному Фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 4 березня 2003 року №5-4/4, яким зобов'язано Фонд відшкодовувати ПФУ витрати на допомогу на поховання сім'ї померлого або особі, яка здійснила поховання особи, котра отримувала пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, суперечить положенням Закону №1105. Так, зокрема стаття 21 цього Закону пов'язує виникнення такого обов'язку у Фонду зі смертю працівника, а не з отриманням померлим, який не працював, зазначеної вище пенсії.

Судами встановлено, що відповідачем не було надано суду висновків відповідних медичних закладів, які підтверджують наявність причинного зв’язку між смертю потерпілого (застрахованої особи) з одержаним ними каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я, як це передбачено ст. 34 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”.

Таким чином, оскільки смерть потерпілого, щодо якого заявлена зазначена вимога, не пов'язана з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, то витрати на виплату та доставку допомоги на її поховання в сумі 1446,13 грн. не підлягають відшкодуванню відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Стосовно вимоги про стягнення витрат понесених позивачем внаслідок виплати і доставки адресної допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 26.03.2008 р., за період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012р. у сумі 689 549,92 грн. колегія суддів зазначає.

Відповідно ст.21 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” та Порядку № 5-4/4 від 04.03.2003 року відповідач зобов’язаний у встановленому законом порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду заподіяну працівникові внаслідок ушкодження здоров'я, а саме: суму основного розміру пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві; щомісячну цільову грошову допомогу на прожиття, якщо така надавалася пенсіонеру, який одержував вищезазначену пенсію; допомога на поховання сім’ї померлого, суми витрат Пенсійного фонду з виплати і доставки вказаних пенсій. Наведений перелік відшкодування шкоди при ушкодженні здоров’я являється вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає

Державна адресна допомога, яка встановлена постановою Кабінету міністрів України № 265 від 26.03.2008 року “Деякі питання пенсійного забезпечення громадян”, не передбачена у вказаному переліку соціальних послуг та виплат, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно наведеного Закону.

Враховуючи зазначене адресна допомога не входить до складу пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку, тому з цих підстав не підлягає відшкодуванню відповідачем.

Виходячи з наведеного відповідачем правомірно відмовлено у відшкодуванні понесених позивачем витрат з виплати і доставки адресної допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 26.03.2008 р. та витрат понесених внаслідок виплати допомоги на поховання,

оскільки, позивачем не доведене існування причинно-наслідкового зв’язку смерті осіб, які померли з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, при цьому обов’язок відшкодування відповідачем позивачу адресної допомоги не встановлений законом, тому суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованих висновків про наявність підстав для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області витрат на виплату і доставку адресної допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 26.03.2008 р., за період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012р. у сумі 689 549,92 грн. та витрат на виплату допомоги на поховання за період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012р. у сумі 1446,13 грн. обґрунтоване і в цій частині підлягає залишенню без змін.

За змістом статей 25, 26 Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР, статті 7 Закону України від 22 лютого 2001 року № 2272-III “Про страхові тарифи на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, статей 2, 24 та пункту 3 розділу XI “Прикінцеві положення» Закону № 1105-XIV, статті 27 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII “Про пенсійне забезпечення” страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особі, яка стала інвалідом внаслідок нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати такої органами ПФУ – відшкодувати останньому витрати, є Фонд.

Зазначена правова позиція неодноразово була підтверджена Верховним Судом України при розгляді справ цієї категорії. Зокрема, у постановах від 6 червня 2011 року (№ 21-116а11), 20 березня 2007 року (№ 21-1087во06) та 20 березня 2007 року (№ 21-897во06) він дійшов аналогічного висновку.

Стосовно вимоги про стягнення витрат понесених позивачем внаслідок виплати і доставки пенсій громадянам які на момент втрати годувальника не були на їх утримані, а згодом втратили джерело засобів до існування за період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012 р. в сумі 15 349,61 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно ст.33 Закону № 1105 у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом д пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють; 3) інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право. Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку. Пенсія у разі смерті годувальника призначається і виплачується згідно із законодавством.

Згідно з підпунктом д п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105 у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

За ст.37 Закону України “Про пенсійне забезпечення” № 1788-ХІІ від 5 листопада 1991 року (далі - Закон № 1788), право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім'ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли: чоловіки - 60 років, жінки - 55 років; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов'язані їх утримувати. Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку.

Закон № 1105 набув законної сили з 1 квітня 2001 року, а Закон №1788 - з 17 грудня 1991 року, тобто має місце дія однопредметних законодавчих норм рівної ієрархії, що не визнані неконституційними в установленому порядку, тому застосуванню підлягає той закон, що прийнятий пізніше, тим більше, що саме з введенням Закону № 1105 страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням (стаття 15 закону).

Таким чином вимога позивача щодо відшкодування витрат по особам, які мають право на пенсію по втраті годувальника ґрунтується на вимогах закону.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судами першої та апеляційної інстанції при ухваленні рішення порушені норми матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення витрат на виплату і доставку пенсії громадянам настанням нещасного випадку у яких сталося на території колишнього СРСР та країн СНД та витрат на виплату і доставку пенсій громадянам які на момент втрати годувальника не були на їх утримані, а згодом втратили джерело засобів до існування, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2013 року скасувати.

Постанова набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: