Справа № 823/926/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
823/926/14 Головуючий у
1-й інстанції: Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Управління Державної міграційної
служби України в Черкаській області на
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 13 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області про визнання
протиправним дій та скасування
рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 13 травня 2014
року адміністративний позов
задоволено частково.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволені
адміністративного позову відмовити
повністю.

Згідно до частини четвертої ст. 196
Кодексу адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що така скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 13.03.2012
ОСОБА_2 надано дозвіл на імміграцію, а
14.04.2012 ВГІРФО УМВС України в м. Черкаси
Черкаській області позивачу як особі
без громадянства було видано посвідку
на постійне проживання серія 17300.

24 травня 2012 року позивач був затриманий
працівниками СКР Світловодського ГВ
УМВС України в Кіровоградської області
на території ВГІРФО по Черкаської обл.
з метою доставки до суду для розгляду
питання про екстрадиційний арешт. В
результаті чого, 25.05.2012 постановою
Ленінського районного суду м.
Кіровограда прийнято рішення про
екстрадиційний арешт.

Проте, 12.06.2012 рішенням Апеляційного
суду Кіровоградської області позивача
звільнено з-під варти на підставі
наявності безстрокової посвідки на
постійне проживання. В ході
апеляційного розгляду стало відомо, що
прокурором до матеріалів справи було
надано копію висновку за результатами
службової перевірки законної видачі
посвідки на постійне проживання особи
без громадянства ОСОБА_2, зробленого
інспектором ВГІРФО УМВС України в
Черкаської області і затвердженого
28.05.2012 начальником цього підрозділу
ВГІРФО.

Згідно цього висновку визнано, що
посвідка №17300 від 14.04.2012 видана
компетентним органом на підставі
документів, надання яких передбачено
ст. 9 Закону України «Про імміграцію»
(Закон № 2491-III), по результатам
перевірок ОСОБА_2 по обліку служби
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб (щодо перебування на
обліку осіб, яким заборонено в'їзд в
Україну), по облікам інтегральної
інформаційної пошукової системи УІАЗ
УВМС України в Черкаської обл. та
результатами запитів до СБУ, НЦБ
Інтерполу в Черкаській області й
Адміністрації державної прикордонної
служби України.

В даному висновку також зазначено, що з
врахуванням положень статті 12 Закону
№ 2491-III особі без громадянства ОСОБА_2,
дозвіл на імміграцію належить
скасувати та вилучити раніше видану
посвідку на постійне місце проживання.

В результаті чого, рішенням,
затвердженим т.в.о. начальника ВГІРФО
УМВС України в Черкаській області
01.06.2012, особі без громадянства з
Російської Федерації ОСОБА_2 скасовано
дозвіл на імміграцію. При цьому
підставою для такого скасування в
рішенні вказано про зазначення
позивачем в заяві-анкеті недостовірних
відомостей, а саме: в пункті 9 зазначено,
що до кримінальної відповідальності
позивач не притягувався, що не
відповідає дійсності.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
міграційного органу та з метою їх
відновлення ОСОБА_2 звернувся за
захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
посилання відповідача про надання
позивачем недостовірних відомостей
щодо притягнення до кримінальної
відповідальності є помилковим, адже
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Будь-які дані про наявність
обвинувального вироку суду про
притягнення до кримінальної
відповідальності позивача в
матеріалах справи відсутні та
відповідачем не надані.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є вірною з огляду на
наступне.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні», свобода пересування це -
право громадянина України, а також
іноземця та особи без громадянства, які
на законних підставах перебувають в
Україні, вільно та безперешкодно за
своїм бажанням переміщатися по
території України у будь-якому
напрямку, у будь-який спосіб, у
будь-який час.

Статтею 2 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства» іноземці та особи без
громадянства мають ті ж права і свободи
та виконують ті ж обов'язки, що і
громадяни України, якщо інше не
передбачене Конституцією, цим та
іншими законами України, а також
міжнародними договорами України.

Положеннями статті 3 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» встановлено, що
іноземці та особи без громадянства
можуть у встановленому порядку
іммігрувати в Україну на постійне
проживання або прибути для
працевлаштування на визначений термін,
а також тимчасово перебувати на її
території. Порядок видачі дозволу на
імміграцію, а також посвідки на
постійне проживання та вирішення інших
питань, пов'язаних з імміграцією
іноземців та осіб без громадянства,
визначається Законом України про
імміграцію.

Дозвіл на імміграцію поза квотою
імміграції надається одному з
подружжя, якщо другий з подружжя, з яким
він перебуває у шлюбі понад два роки, є
громадянином України, дітям і батькам
громадян України (п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону №
2491-III).

Відповідно до статті 1 Закону № 2491-III
імміграція - це прибуття в Україну чи
залишення в Україні у встановленому
законом порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання;
імміграційна віза позначка у
паспортному документі, що засвідчує
право іноземця чи особи без
громадянства на в'їзд в Україну для
постійного проживання.

Частина 4 статті 1 Закону № 2491-III
встановлює, що особі, яка перебуває на
законних підставах в Україні і
отримала дозвіл на імміграцію,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
імміграції, видає посвідку на постійне
проживання протягом тижня з дня
подання нею відповідної заяви.

Згідно статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на
імміграцію може бути скасовано, якщо: 1)
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; 2) іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; 3) дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; 4) це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; 5) іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; 6) в
інших випадках, передбачених законами
України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону
№ 2491-III центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері імміграції, не пізніш як у
тижневий строк надсилає копію рішення
про скасування дозволу на імміграцію
особі, стосовно якої прийнято таке
рішення, та вилучає у неї посвідку на
постійне проживання.

Разом з тим, пунктом 18 «Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень», затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №1983 від 26
грудня 2002 року передбачено, що посвідка
на постійне проживання скасовується
територіальним органом або
підрозділом ДМС, який її видав, у разі
скасування дозволу на імміграцію в
Україну відповідно до статей 12 і 13
Закону України «Про імміграцію».

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, підставою для скасування
позивачу дозволу на імміграцію стала
обставина надання останнім
недостовірних відомостей щодо
притягнення до кримінальної
відповідальності.

Досліджуючи матеріали справи, судовою
колегією встановлено, що при поданні
заяви про надання дозволу на
імміграцію позивачем надані довідки
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ Російської Федерації
по Ростовській області та Міністерства
внутрішніх справ України, в яких
зазначено, відповідно, що відносно
ОСОБА_2 відсутні відомості щодо
судимості та факту кримінального
переслідування, а також, що станом на
16.11.2011 позивач засудженим не значиться
та в розшуку не перебуває.

З урахуванням викладеного, після
детального з'ясування обставин справи
та аналізу законодавчих норм, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що за відсутності
будь-яких даних про наявність
обвинувального вироку суду про
притягнення до кримінальної
відповідальності позивача, позиція
відповідача щодо надання позивачем
недостовірних відомостей стосовно
притягнення до кримінальної
відповідальності є помилковим.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області - залишити без
задоволення, а постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 13
травня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційної інстанції за
наслідками її перегляду, набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

Л.О. Костюк

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Костюк Л.О.