Справа № 1570/5471/12
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р. м. Київ
К/800/13653/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова О.Ф.,
Швець В.В.,

провівши попередній розгляд
касаційної скарги ОСОБА_4 на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 21 листопада 2012 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року у справі за її позовом до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Афганістану
ОСОБА_4(далі - позивач) звернулася до
суду з адміністративним позовом до
Державної міграційної служби
України(далі - відповідач), в якому
просила суд визнати рішення Державної
міграційної служби України від 25 липня
2012 року № 299-12 не чинним з моменту його
прийняття, зобов'язати прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 21 листопада
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року, в задоволенні позову відмовлено

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити рішення, яким задовольнити
позов.

До Вищого адміністративного суду
України надійшло заперечення на
касаційну скаргу від Державної
міграційної служби України, в якому
вона просить залишити без змін рішення
суду першої та апеляційної інстанцій, а
касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи в позові, суди
виходили з того, що при розгляді заяви
ОСОБА_4 про надання їй статусу біженця в
Україні відповідачем здійснені усі
дії, передбачені законодавством про
біженців для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття статусу біженця. При цьому,
Державна міграційна служба України
діяла в межах Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
прийняла рішення відповідно до
повноважень, визначених цим Законом,
які передбачають виконання
зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають.

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
громадянкою Афганістану, за
національністю - таджичка, за
віросповіданням - мусульманка.

До України позивачка потрапила
нелегально 6 жовтня 2011 року, а саме: 2
липня 2011 року ОСОБА_4 без дозволу
влади на виїзд та без відповідних
документів за допомогою
автомобільного транспорту покинула
останню країну постійного місце
проживання.

Як зазначено позивачем при
заповнені реєстраційного листка на
особу, яка звернулася із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, причини
виїзду позивачки з останньої країни
постійного проживання
сімейні/особисті. При цьому, позивачка
в анкеті особи, яка звернулася із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зазначила, що не була причетна
до інцидентів із застосуванням
фізичного насильства, які були
пов'язані із її расою, національністю,
релігійною належністю, політичними
поглядами, тощо. Також в анкеті
зазначено, що до позивачки не
застосовувалися адміністративні
заходи (затримання, арешт).

ОСОБА_4 звернулася до Управління
державної міграційної служби України у
Волинській області із заявою про
надання їй статусу біженця.

За результатами розгляду
документів, щодо надання позивачу
статусу біженця в Україні, Управлінням
державної міграційної служби України у
Волинській області був прийнятий
висновок №19/12 щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, обґрунтовуючи
його тим, що зазначені ОСОБА_4 у
матеріалах справи факти не дають
підстав вважати, що вона
переслідувалась в Афганістані, як
конвенційний біженець. Її побоювання
стати жертвою переслідувань, а також
побоювання нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання є цілком не обґрунтованими,
оскільки заявниця ніколи не перебувала
членом жодної політичної, релігійної,
військової чи громадської організації,
та не довела утисків на батьківщині за
релігійною чи тендерною ознакою, а тому
вона не може бути жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Крім того, в зазначеному
вище Висновку вказується, що
потрапивши на територію України,
незаконним шляхом, заявниця знехтувала
вимогою пункту 2
статті 5 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», а саме: особа, яка
з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Натомість ОСОБА_4 за рекомендацією
осіб, які за грошову винагороду надають
послуги з незаконного переміщення,
очікувала на переправлення до країн
Західної Європи (з протоколу
співбесіди її чоловіка ОСОБА_5 від 10
квітня 2012 року). Крім того, в протоколі
співбесіди від 10 квітня 2012 року,
чоловік ОСОБА_4 зазначає, що він разом
зі своєю сім'єю мав можливість
переїхати в інший район Афганістану,
але переїхавши у безпечне місце, він
почав займатися пошуком людини, яка б
допомогла йому та його сім'ї виїхати у
безпечну країну Європи.

Рішенням Державної міграційної
служби України від 25 липня 2012 року №299-12
був підтриманий вище зазначений
висновок та відмовлено ОСОБА_4 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні.

На підставі вказаного рішення
Управлінням державної міграційної
служби України у Волинській області
позивачу надано повідомлення № 43 від 27
липня 2012 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування
наявності умов для надання статусу
біженця знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, «побоювання стати
жертвою переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Суди не приймають до уваги
посилання позивача, як на підставу
задоволення позову на обставини, які
вона виклала у позовній заяві та
поясненнях у суді, оскільки ОСОБА_4 до
рядів політичних партій не входить,
погрози, пов'язані з расою,
національністю та релігійною
належністю на її адресу не
висловлювались.

З огляду на вищевикладене,
обставини, на які посилається позивач,
як на підставу для надання їй статусу
біженця в Україні, не вказують на
наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Вище зазначене свідчить про
відсутність умов для надання позивачу
статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованих висновків, що Державна
міграційна служба України діяла в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений законодавством України,
та правомірно відмовила позивачу у
наданні статусу біженця.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що Одеський окружний
адміністративний суд, правильно
застосувавши норми матеріального
права, аргументовано відхилив позовні
вимоги ОСОБА_4 та відмовив у
задоволенні її позову.

Одеський апеляційний
адміністративний суд, який переглянув
постанову суду першої інстанції,
прийшов до аналогічних висновків і
обґрунтовано залишив її без змін.

Висновки судів попередніх
інстанцій є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 21 листопада
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26 лютого 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець