Справа № 806/2889/14
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
Житомир справа № 806/2889/14

категорія 11.5

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Черноліхова С.В.,

за участі секретаря Павлюк В.О.,

за участі представника позивача
Васьківської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Державного підприємства
"Підприємство Коростенської виправної
колонії Управління державної
пенітенціарної служби України у
Житомирській області (№71)" до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Житомирській області про визнання дій
неправомірними, визнання протиправною
та скасування постанови,

встановив:

Державне підприємство "Підприємство
Коростенської виправної колонії
Управління державної пенітенціарної
служби України у Житомирській області
(№71)" звернулося до суду з позовом, у
якому просило визнати неправомірними
дії державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Житомирській області Луцюк А.В.,
визнати протиправною і скасувати
постанову державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Житомирській області Луцюк А.В. про
арешт коштів боржника від 03 червня 2014
року. В обгрунтування своїх вимог
позивач зазначив, що відповідачем у
порушення вимог статті 26 Закону
України "Про Державну
кримінально-виконавчу службу України",
статті 52 Закону України "Про виконавче
провадження" накладено арешт на кошти
Підприємства на які не може бути
звернено стягнення.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала і
просила їх задовольнити.

Представник відповідача до суду не
прибув, хоча про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив, письмові заперечення проти
позову не надіслав. Зважаючи на
скорочені строки розгляду даної
категорії справ, суд вважає можливим
розглянути справу за відсутності
представника відповідача на підставі
наявних у ній доказів відповідно до
частини 4 статті 128 КАС України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України, учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Можливість оскарження до суду дій
державного виконавця передбачена і
статтями 12, 82 Закону України "Про
виконавче провадження" (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин).

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
органу владних повноважень, суд
керується критеріями, закріпленими у
статті 2 КАС України, що певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури і повинні
дотримуватися при реалізації
дискреційних повноважень владного
суб'єкта, встановлюючи чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): 1) на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5)добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Тому, вирішуючи справу стосовно
правомірності рішення, прийнятого
відповідачем, що є суб'єктом владних
повноважень, суд зобов'язаний
перевірити, чи прийнято рішення на
підставі закону, в межах повноважень,
безсторонньо та добросовісно.

Суд встановив, що на виконанні у
відділі примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Житомирській області перебуває
зведене виконавче провадження № 34161378
про стягнення коштів з Державного
підприємства "Підприємство
Коростенської виправної колонії
Управління державної пенітенціарної
служби України у Житомирській області
(№ 71)".

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Житомирській
області Луцюк А.В. від 03 червня 2014 року у
межах вказаного провадження накладено
арешт на кошти Державного підприємства
"Підприємство Коростенської виправної
колонії Управління державної
пенітенціарної служби України у
Житомирській області (№ 71)", які
знаходяться на банківських рахунках та
перебувають у його касі.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про виконавче провадження", виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
32 Закону України "Про виконавче
провадження", одним із заходів
примусового виконання рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

Згідно з частинами 1-5 статті 52 Закону
України "Про виконавче провадження",
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації. Стягнення за
виконавчими документами звертається в
першу чергу на кошти боржника у гривнях
та іноземній валюті, інші цінності, у
тому числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитарних установах. Готівкові
кошти, виявлені у боржника,
вилучаються. На кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках,
вкладах та на зберіганні у банках чи
інших фінансових установах,
накладається арешт. Арешт поширюється
також на кошти на рахунках, які будуть
відкриті після винесення постанови про
накладення арешту. У разі відсутності у
боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржнику інше майно, за
винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення.

Державний виконавець, відповідно до
частини 1 статті 11 Закону України "Про
виконавче провадження", зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Із системного аналізу наведених
правових норм вбачається, що
здійснення заходів примусового
виконання рішень, зокрема, накладення
арешту на кошти боржника, є обов'язком
державного виконавця.

Дослідивши вказану постанову, суд
дійшов висновку, що вона повністю
відповідає вимогам Закону України "Про
виконавче провадження", прийнята
державним виконавцем у межах
повноважень і спосіб, визначений
Законом.

Позивачем суду не надано беззаперечних
та допустимих доказів того, що у
державного виконавця були відсутні
підстави для прийняття постанови про
арешт коштів Підприємства від 03 червня
2014 року, оскільки останній у
добровільному порядку суму боргу не
сплатив.

Разом з тим, як підставу для визнання
вказаної постанови неправомірною
позивач зазначає заборону звернення
стягнення на його майно, а саме грошові
кошти, визначену статтею 26 Закону
України "Про Державну
кримінально-виконавчу службу України".

Суд не приймає до уваги такі доводи
позивача з огляду на наступне.

Відповідно до частин 3, 5 статті 26 Закону
України "Про Державну
кримінально-виконавчу службу України",
майно органів і установ виконання
покарань, слідчих ізоляторів,
навчальних закладів, закладів охорони
здоров'я, підприємств установ
виконання покарань, інших підприємств,
установ і організацій, створених для
забезпечення виконання завдань
Державної кримінально-виконавчої
служби України, належить їм на правах
оперативного управління або повного
господарського відання і не може бути
об'єктом застави. Звернення стягнення
на майно органів і установ виконання
покарань, їх підприємств, слідчих
ізоляторів, навчальних закладів,
закладів охорони здоров'я не
допускається.

Аналіз даних правових норм дає
підстави суду вважати, що до майна, на
яке заборонено стягнення, відносяться
виробничі та невиробничі фонди
позивача, що належить йому на праві
оперативного управління.

Як вбачається із оскаржуваної
постанови, державним виконавцем
звернено стягнення саме на обігові
кошти Державного підприємства
"Підприємство Коростенської виправної
колонії Управління державної
пенітенціарної служби України у
Житомирській області (№ 71)", які
отримані позивачем в процесі
здійснення своєї господарської
діяльності, а не на майно позивача, що
перебуває в його оперативному
управлінні для забезпечення виконання
завдань Державної
кримінально-виконавчої служби України.

За таких обставин, суд не вбачає у діях
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Житомирській області порушень вимог
Закону України "Про виконавче
провадження", тому вважає позовні
вимоги необгрунтованими і такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 181, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

У задоволенні позовних вимог
Державного підприємства "Підприємство
Коростенської виправної колонії
Управління державної пенітенціарної
служби України у Житомирській області
(№ 71)" відмовити.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії повного тексту
постанови.

Суддя
С.В.
Черноліхов

Повний текст постанови виготовлено: 04
липня 2014 р.