Справа № 2а-14744/10/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/89880/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

за участю секретаря судового
засідання: Горголь І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
січня 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 листопада
2011 року

у справі № 2а-14744/10/2670

за позовом Спільного
Українсько-Італійського підприємства
у формі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Італ Техно ЛТД»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва,

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Альтрис»,

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Елкор-К»

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
січня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15
листопада 2011 року, позов Спільного
Українсько-Італійського підприємства
у формі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Італ Техно ЛТД»
(далі - СП ТОВ «Італ
Техно ЛТД»; позивач) до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва (далі - ДПІ у Печерському
районі м. Києва; відповідач) задоволено
повністю. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення №
7/0 від 08 жовтня 2010 року.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у
Печерському районі м. Києва,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 27 січня 2011
року, ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 листопада
2011 року та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки
обставин справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено невиїзну документальну
перевірку СП ТОВ «Італ Техно ЛТД» з
питання правильності нарахування та
своєчасності сплати податку на додану
вартість при взаємовідносинах з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Альтрис» за період з
01 червня 2010 року по 31 липня 2010 року та з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Елкор-К» за період з
01 березня 2010 року по 30 червня 2010 року, за
результатами якої складено акт №
697/23-7/21664744 від 17 вересня 2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки ДПІ у Печерському районі м.
Києва прийнято податкове
повідомлення-рішення № 7/0 від 08
жовтня 2010 року, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 2
314 837,00 грн. (1 648 558,00 грн. - основний
платіж, 666 279,00 грн. - штрафні (фінансові)
санкції).

Перевіркою встановлено порушення
СП ТОВ «Італ Техно ЛТД» пункту 1.3
статті 1, підпункту 7.2.3 пункту 7.2
статті 7, пункту 10.1 статті 10 Закону
України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР
«Про податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
168/97-ВР), пунктів 3, 4 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 30 травня 1997
року № 165 (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), у
зв'язку з неправомірним віднесенням до
складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість на підставі
податкових накладних, виписаних на
його адресу ТОВ «Альтрис» та ТОВ
«Елкор-К», з підстав невідповідності
сум нарахованого податкового кредиту
сумам податкових зобов'язань
контрагента.

Зокрема, обґрунтовуючи свою
правову позицію, контролюючий орган
посилався на дані бази «Система
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні Державної податкової
адміністрації України», відповідно до
яких виявлено відхилення між
задекларованим позивачем податковим
кредитом та податковими
зобов'язаннями, сформованими ТОВ
«Альтрис» та ТОВ «Елкор-К».

Задовольняючи позов повністю,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
№ 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для
виникнення у платника права на
податковий кредит з податку на додану
вартість є факт реального здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
первинними документами, які містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарських операцій.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання позивачем
товарно-матеріальних цінностей
(електротехнічної та
кабельно-провідникової продукції
італійського виробництва) у ТОВ
«Альтрис» та ТОВ «Елкор-К»
підтверджується дослідженими судовими
інстанціями первинними,
розрахунковими та платіжними
документами, що, зокрема, податковим
органом не заперечується, як і не
заперечується, що понесені
СП ТОВ «Італ Техно ЛТД» витрати
безпосередньо пов'язані з його
господарською діяльністю, а
розглядувані операції здійснені за
наявності розумних економічних причин
(ділової мети) та наміру одержати
економічний ефект.

В свою чергу, слід враховувати, що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, зокрема, від фактичної сплати
постачальниками податку до бюджету, а
відтак, якщо останні не виконали своїх
зобов'язань щодо сплати податку або
мінімізували свої податкові
зобов'язання, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, проте
вказана обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість за
наявності факту реального вчинення
господарських операцій та у разі, якщо
такий платник має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
січня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 листопада 2011 року такими, що
прийняті з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, а тому суд касаційної інстанції
не знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
січня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 листопада 2011 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3 розділу
IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.