Справа № К/9991/55710/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/55710/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

секретар судового засідання Пилипчук
Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України, Львівського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України про стягнення заборгованості з
виплати грошового забезпечення за
касаційною скаргою представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову
окружного адміністративного суду м.
Києва від 7 червня 2010 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 червня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що наказом першого заступника Міністра
оборони України від 12 липня 2004 року № 60
був звільнений з військової служби у
запас з посади старшого штурмана з
контролю за режимом польотів
(диспетчера з руху літаків) Львівського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України. Наказом Міністра оборони
України від 19 жовтня 1999 року №600
позивач був відряджений у
розпорядження Львівського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України. З 19 листопада 1999 року ОСОБА_1
був зарахований до особового складу
Львівського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України згідно наказу
Генерального директора Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України «Украерорух»
від 1 грудня 1999 року №273/о. При
проходженні військової служби у
Львівському регіональному
структурному підрозділі Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України позивачу як
військовослужбовцю Збройних Сил
України в період з 1 березня 2000 року по 2
серпня 2004 року не виплачувались:

премія в розмірі 33,3% згідно наказу
Міністра оборони України «Про
затвердження Інструкції про умови
преміювання військовослужбовців
Збройних Сил України» від 16
грудня 1998 року № 457;

надбавка в розмірі 40% грошового
забезпечення згідно наказу Міністра
оборони України «Про надбавки до
грошового забезпечення
військовослужбовців Збройних Сил
України» від 28 липня 1995 року № 184, а з 1
січня 2003 року надбавка в розмірі 100%
грошового забезпечення згідно Указу
Президента України «Про посилення
соціального захисту
військовослужбовців та осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ» від 23 лютого 2002 року
№173/2002;

надбавка за безперервну службу в
розмірі 70% грошового забезпечення
згідно Указу Президента України «Про
надбавки військовослужбовцям Збройних
Сил України, Міністерства внутрішніх
справ України, Державного комітету у
справах охорони державного кордону
України та Управління державної
охорони України за безперервну службу»
від 5 травня 2003 року № 389/2003;

надбавка за особливі умови служби в
розмірі 15% від посадового окладу згідно
постанови Кабінету Міністрів України
«Про упорядкування додаткових видів
грошового забезпечення
військовослужбовців» від 6 квітня 1998
року №452 та наказу Міністра оборони
України від 5 березня 2001 року № 75;

надбавка за класифікацію в розмірі 5%
від посадового окладу згідно постанови
Кабінету Міністрів України «Про
упорядкування додаткових видів
грошового забезпечення
військовослужбовців» від 6 квітня 1998
року №452 та наказу Міністра оборони
України від 5 березня 2001 року № 75;

надбавка за роботу, яка передбачає
доступ до державної таємниці, в розмірі
10% від посадового окладу згідно наказу
Міністра оборони України «Про введення
в дію Інструкції про розміри і порядок
виплати надбавки військовослужбовцям
і працівникам Збройних Сил України у
зв'язку з роботою, яка передбачає
доступ до державної таємниці» від 6
березня 1995 року №50;

одноразова грошова винагорода за
бойову готовність згідно постанови
Кабінету Міністрів України «Про
упорядкування додаткових видів
грошового забезпечення
військовослужбовців» від 6 квітня 1998
року №452 та наказу Міністра оборони
України від 5 березня 2001 року № 75;

матеріальна допомога на оздоровлення
згідно Закону України «Про соціальний
і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» та наказу Міністра
оборони України від 5 березня 2001 року №
75;

матеріальна допомога на вирішення
соціально-побутових проблем згідно
постанови Кабінету Міністрів України
«Про упорядкування додаткових видів
грошового забезпечення
військовослужбовців» від 6 квітня 1998
року №452 та наказу Міністра оборони
України від 5 березня 2001 року № 75.

Просив з урахуванням уточнення
позовних вимог визнати протиправними
дії Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України та Львівського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України щодо відмови
у виплаті належних позивачу коштів
грошового забезпечення; стягнути з
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України належне позивачу грошове
забезпечення в сумі 148504,16 грн,
компенсацію втрати доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати в
розмірі 155130,47 грн; моральну шкоду в
розмірі 148683,66 грн.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від 7
червня 2010 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 червня 2011
року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було
залишено без задоволення, а постанову
окружного адміністративного суду м.
Києва від 7 червня 2010 року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
представника позивача ОСОБА_1
ОСОБА_2, судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм чинного
процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до
постановлення неправильних судових
рішень, представник позивача просить
скасувати постановлені судові рішення
суду першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити позов повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи по суті
встановлено, що ОСОБА_1 був відряджений
у розпорядження Львівського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України на підставі наказу Міністра
оборони України від 19 жовтня 1999 року
№600, виданого на виконання положень
постанови Кабінету Міністрів України
від 8 червня 1998 року №815 та постанови
Кабінету Міністрів України від 19 липня
1999 року №1281.

Відповідно до наказу Генерального
директора Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України «Украерорух» від 1 грудня 1999
року №273/о ОСОБА_1 було зараховано до
списків особового складу Львівського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України.

Державне підприємство обслуговування
повітряного руху України є державним
комерційним підприємством та входить
до сфери управління Міністерства
транспорту та зв'язку України.
Підприємство було створене на
виконання постанови Кабінету
Міністрів України «Про створення
об'єднаної цивільно-військової системи
організації повітряного руху України»
від 19 липня 1999 року №1281.

Відповідно до абзацу четвертого пункту
4 постанови Кабінету Міністрів України
від 19 липня 1999 року №1281 грошове та
матеріальне забезпечення
військовослужбовців, відряджених до
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України, здійснювати у порядку,
визначеному постановою Кабінету
Міністрів України від 7 лютого 2001 р. № 104
«Про порядок і норми грошового та
матеріального забезпечення
військовослужбовців Збройних Сил
України, інших військових формувань,
осіб начальницького складу органів
внутрішніх справ, органів і установ
виконання покарань, відряджених до
органів виконавчої влади та інших
цивільних установ».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів
України від 7 лютого 2001 року №104
встановлено наступне.

Військовослужбовцям, особам
начальницького складу органів
внутрішніх справ та органів і установ
виконання покарань, відрядженим до
органів виконавчої влади та інших
цивільних установ, виплачується
грошове та здійснюється матеріальне
забезпечення, передбачене
законодавством для
військовослужбовців Збройних Сил,
інших військових формувань, особового
складу органів внутрішніх справ та
органів і установ виконання покарань.

При цьому грошове забезпечення
виплачується виходячи з окладів за
посадами, займаними зазначеними
особами в органах та установах, до яких
вони відряджені, окладів за
військовими званнями та інших видів
грошового забезпечення у розмірах і
порядку, визначених законодавством для
військовослужбовців, осіб
начальницького складу органів
внутрішніх справ, органів і установ
виконання покарань.

Виплата одноразової грошової
винагороди за підтримання високої
бойової готовності військ, зразкове
виконання службових обов'язків і
бездоганну дисципліну відрядженим
військовослужбовцям не проводиться.

Надано право керівникам органів
виконавчої влади та інших цивільних
установ, до яких відряджені зазначені
категорії осіб, виплачувати додаткові
види грошового забезпечення,
встановлені законодавством, в межах
асигнувань на утримання цих органів і
установ.

Виплата грошового забезпечення
провадиться за рахунок коштів тих
органів виконавчої влади та інших
цивільних установ, до яких відряджені
зазначені військовослужбовці, особи
начальницького складу органів
внутрішніх справ, органів і установ
виконання покарань.

За відрядженими особами зберігаються
всі види матеріального забезпечення за
попереднім місцем служби, гарантії
щодо соціального захисту, передбачені
законодавством, за рахунок бюджетів
Збройних Сил, інших військових
формувань, органів внутрішніх справ,
органів і установ виконання покарань.

Пунктом 1.12 Положення про порядок
виплати грошового забезпечення
військовослужбовцям Збройних Сил
України, затвердженого наказом
Міністра оборони України від 5 березня
2001 року №75, передбачено що
військовослужбовцям, відрядженим до
органів виконавчої влади, на
підприємства, в організації, які
виконують роботи в інтересах оборони
держави та її безпеки, із залишенням на
військовій службі, грошове
забезпечення виплачується в державних
органах у розмірах і порядку, що
встановлюються чинним законодавством
України, за рахунок коштів державних
органів, до яких вони відряджені.

Відповідно до пункту 34.9 вказаного
Положення військовослужбовцям, які
проходять військову службу на
госпрозрахункових підприємствах, що
належать до сфери управління
Міністерства оборони України, в
організаціях Збройних Сил України, що
перебувають на самостійному балансі та
ведуть госпрозрахункову діяльність,
виплата премій здійснюється
відповідно до затвердженого цими
підприємствами та організаціями
положення про преміювання.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, обґрунтовано
зазначив, що у зв'язку з тим, що жодних
асигнувань з бюджету для виплати
додаткових видів грошового
забезпечення відрядженим
військовослужбовцям відповідачі не
одержували, грошове забезпечення понад
виплату основних видів здійснювалось
виключно відповідно до Положення про
порядок виплати грошового
забезпечення військовослужбовцям
Збройних Сил України, відрядженим до
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України, затвердженого наказом
Генерального директора Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України «Украерорух»
від 31 серпня 2001 року №284/о, що не
передбачає підстав для виплати сум, які
вимагає позивач. Преміювання
військовослужбовців в Украерорусі,
здійснюється на рівних умовах з
цивільними працівниками згідно з
Положенням про преміювання
працівників Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України «Украерорух» за виконання
основних показників виробничої
діяльності.

Колегія суддів також погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про те, що Державне підприємство
обслуговування повітряного руху
України як госпрозрахункове
підприємство самостійно, виходячи з
фінансових можливостей, встановлює,
зокрема, умови запровадження й розміри
матеріальної допомоги на оздоровлення
та матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових проблем. Зокрема,
довідкою Львівського РСП Украероруху
про нарахований дохід від 18 травня 2007
року №16.4-1055 підтверджено, що позивач
щорічно одержував матеріальну
допомогу на оздоровлення.

Положенням про порядок виплати
грошового забезпечення
військовослужбовцям Збройних Сил
України, затвердженим наказом Міністра
оборони України від 5 березня 2001 року
№75, передбачено виплату
військовослужбовцям надбавки за
особливі умови служби у відсотках від
посадового окладу лише за умови
наявності особливих умов проходження
служби, що передбачені пунктами 14, 15
цього Положення.

Крім цього, пунктом 18 зазначеного
Положення передбачено правила виплати
надбавки за кваліфікацію. Порядок
присвоєння, переліки спеціальностей і
посад військовослужбовців, за якими
може присвоюватися (підтверджуватися)
клас кваліфікації, визначаються
наказом Міністра оборони України.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано зазначили, що проходження
служби ОСОБА_1 здійснювалось за
відсутності таких особливих умов та за
межами військових формувань, тому
виплата цієї надбавки правомірно не
проводилась. Безпідставною є також
вимога позивача щодо виплати надбавки
за кваліфікацію, оскільки жодних
доказів про присвоєння йому
відповідного класу позивачем не
надано.

Указом Президента України «Про
надбавки військовослужбовцям Збройних
Сил України, Міністерства внутрішніх
справ України, Адміністрації Державної
прикордонної служби України та
Управління державної охорони України
за безперервну службу» від 5 травня 2003
року № 389/2003 було надано Міністрові
оборони України, Міністрові внутрішніх
справ України, Голові Державної
прикордонної служби України та
Начальнику Управління державної
охорони України право встановлювати
військовослужбовцям відповідно
Збройних Сил України, внутрішніх
військ Міністерства внутрішніх справ
України, Адміністрації Державної
прикордонної служби України та
Управління державної охорони України
щомісячні надбавки за безперервну
військову службу в Збройних Силах
України, внутрішніх військах, у
Державній прикордонній службі та
Управлінні державної охорони України у
відсотках до грошового забезпечення,
які мають високі результати у
службовій діяльності, залежно від
стажу служби в таких розмірах: понад 5
років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15
років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25
років - до 90 відсотків. Порядок і умови
виплати зазначених надбавок
визначаються Міністром оборони
України, Міністром внутрішніх справ
України, Головою Державної
прикордонної служби України та
Начальником Управління державної
охорони України.

У відповідності до пункту 2 зазначеного
Указу виплату надбавок здійснювати з
1 травня 2003 року за рахунок
коштів, передбачених у Державному
бюджеті України на утримання Збройних
Сил України.

Відповідно до положень цього Указу
Міністром оборони України наказом від
26 травня 2003 року № 149 було
затверджено Інструкцію про порядок і
умови виплати щомісячної надбавки за
безперервну військову службу в
Збройних Силах України, а також
систематично, в залежності до наявного
фонду грошового забезпечення,
встановлювались розміри надбавки.

Аналіз зазначених нормативних актів
свідчить, що обов'язковими умовами
встановлення надбавки за безперервну
службу є наявність коштів,
передбачених кошторисом на утримання
відповідних підрозділів та високі
результати в службовій діяльності
працівника, обставини, наявність яких у
даній справі судами на встановлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
встановлення щомісячної надбавки за
безперервну службу є правом, а не
обов'язком Міністра оборони України, у
залежності від наявності високих
результатів в службовій діяльності. З
моменту прийняття зазначеного Указу
Президента України виплата надбавки за
безперервну військову службу для
військовослужбовців Збройних сил,
відряджених для проходження служби в
цивільні установи, наказами Міністра
оборони не передбачалась. Виплачувати
вказану надбавку самостійно
відповідач не мав жодних підстав,
оскільки це додатковий вид грошового
забезпечення та пунктом 2 Указу
визначено, що виплата надбавок
здійснюється за рахунок коштів,
передбачених в Державному бюджеті
України на утримання Збройних Сил
України.

Статтею 30 Закону України «Про державну
таємницю» від 21 січня 1994 року №
3855-XII у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що у разі коли за умовами
своєї професійної діяльності
громадянин постійно працює з
відомостями, що становлять державну
таємницю, йому повинна надаватися
відповідна компенсація за роботу в
умовах режимних обмежень, види, розміри
та порядок надання якої встановлюються
Кабінетом Міністрів України.

Тобто необхідною умовою виплати такої
компенсації є постійна робота з
відомостями, що становлять державну
таємницю, у зв'язку з чим на таку особу
покладаються додаткові обов'язки та
обмеження.

Відповідні підстави, що дають право на
одержання такої надбавки, передбачено
і наказом Міністра оборони України
«Про введення в дію Інструкції про
розміри і порядок виплати надбавки
військовослужбовцям і працівникам
Збройних Сил України у зв'язку з
роботою, яка передбачає доступ до
державної таємниці» від 6 березня
1995 року №50.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про те, що підстави для виплати
позивачу надбавки за роботу, яка
передбачає доступ до секретної
інформації, відсутні, оскільки під час
проходження служби у Львівському
регіональному структурному підрозділі
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України ОСОБА_1 не займав посад, за
якими повинен був постійно працювати з
відомостями, що становлять державну
таємницю.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
належним чином встановили обставини
справи, дали відповідну оцінку
дослідженим у судових засіданнях
доказам у справі та прийшли до
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки будь-які
правові підстави для виплати позивачу
додаткових видів грошового
забезпечення та премії відсутні.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167 ч. 2, 210, 220,
221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від 7
червня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23 червня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.