Справа № 826/6643/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/6643/14 Головуючий у 1-й
інстанції: Добрівська Н.А.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

03 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Лічевецького І.О.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу представника Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів - Кожарко Олени
Олександрівни на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Товариства з
обмеженою відповідальністю «АГТ Плюс»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
і пені, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року Київське міське
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до Товариства з
обмеженою відповідальністю «АГТ Плюс»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
і пені. Свої вимоги обґрунтовує тим, що
на підставі даних, зазначених
відповідачем у звіті про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма №10-ПІ) відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
визначено суму
адміністративно-господарських санкцій
у наведеному розмірі за не створення
робочих місць для працевлаштування
(відповідно до 4-х відсоткового
нормативу відповідач повинен був
працевлаштувати 3 інвалідів, а
працевлаштована 2 особи).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
травня 2014 року у задоволенні вказаного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів - Кожарко Олена
Олександрівна подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову постанову про
задоволення даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що згідно поданого ТОВ
«АГТ ПЛЮС» звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма №10-ПІ річна поштова)
відповідачем створено у 2013 році 2
робочі місця для працевлаштування
інвалідів. Відповідно до
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу 79 осіб.
Кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до ст. 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» визначена ТОВ «АГТ ПЛЮС» у
кількості 3 осіб.

Оскільки відповідачем працевлаштовано
2 особи Відділенням Фонду соціального
захисту інвалідів визначено суму
адміністративно-господарських санкцій
у наведеному розмірі за не створення
робочих місць для працевлаштування.

Оскільки вказані кошти відповідачем
сплачені не були, позивач звернувся з
даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги позивача є
неправомірними та необгрунтованими, а
тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Згідно ст. 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною 1 статті 20 даного Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону. При цьому
до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені
статтею 250 Господарського кодексу
України (частина 4 статті 20 Закону).

Фонд соціального захисту інвалідів діє
відповідно затверджених на підставі
ст. 10 та ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», постанови Кабінету Міністрів
України від 31.01.2007 року № 70 «Про
реалізацію статей 19 і 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»» (у відповідній
редакції), та Положення про Фонд
соціального захисту інвалідів,
затвердженого наказом Міністерства
соціальної політики України від 14.04.2011
року № 129.

Згідно положень статті 19 зазначеного
вище Закону грошові кошти, які просить
стягнути позивач, є штрафними
санкціями. По своїй правовій природі
штрафні санкції застосовуються за
порушення законодавства діями чи
бездіяльністю, тобто за неналежне
виконання обов'язку покладеного
законом.

Відповідно до частини першої статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

За вимогами статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» працевлаштування
інвалідів здійснюється центральним
органом виконавчої влади з питань
праці та соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.

При цьому, згідно положень цієї ж норми
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Законом України від 23 лютого 2006 року
№3483-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
доповнено статтею 181, за змістом якої
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Відповідно до змісту положень,
закріплених в Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007 року № 70,
роботодавці подають центру зайнятості
звіти про зайнятість і
працевлаштування інвалідів
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів та інформацію про наявність
вільних робочих місць (вакантних посад)
для працевлаштування інвалідів.

Аналіз наведених норм свідчать про
наявність у роботодавця обов'язку
виділяти та створювати робочі місця
для інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, а також щодо повідомлення
підприємствами, установами та
організаціями уповноважених органів
про наявність вакансій (форма 3-ПН), за
наслідками розгляду яких компетентні
органи направляють на підприємство для
працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідачем щомісяця
подавалися до Голосіївського
районного центру зайнятості звіти за
формою № 3-ПН, з яких вбачається
наявність на підприємстві в звітний
період вакансії для працевлаштування
інваліда.

При цьому, відповідач під час розгляду
справи у суді першої інстанції
зазначив про те, що центром зайнятості
до товариства направлялись для
працевлаштування особи з обмеженими
можливостями, яким було запропоновано
зайняти вакантну посаду, але така
пропозиція ними не була прийнята.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією та
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Згідно зі статтею 181 зазначеного Закону
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Отже, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Таким чином колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідач
здійснив всі передбачені чинним на
момент виникнення спору
законодавством України та залежні від
нього заходи щодо утворення робочих
місць та для працевлаштування
інвалідів на своєму підприємстві і не
може нести відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування та відсутність у
населеному пункті за місцем реєстрації
структурних підрозділів відповідача
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись, відтак, на ТОВ «АГТ
ПЛЮС» не може бути покладена
відповідальність, передбачена статтею
20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Правова позиція по даному питанню
викладена у постановах Верховного Суду
України від 31.01.2011 року у справі за
позовом Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до виробничого кооперативу
«Переможець» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій; від 04.07.2011 року у справі за
позовом прокурора Замостянського
району м. Вінниці в інтересах держави в
особі Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до сільськогосподарського
відкритого акціонерного товариства
«Поділля» про зобов'язання вчинити дії;
від 20.06.2011 року у справі за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
приватного підприємства «Продекспорт»
про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій; від 02.04.2013 року у справі за
позовом Луганського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до дочірнього підприємства
комунального підприємства
«Теплогорець» «Теплогірськ-Жилсервіс»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

У відповідності до частини 1 статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
Кожарко Олени Олександрівни - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
травня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

І.О. Лічевецький

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Лічевецький І.О.