Справа № 814/5251/13-а
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 р. Справа № 814/5251/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Устинов І. А. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.,

- Вербицької Н.В.

при секретарі - Троян І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників податків у м.Одесі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів України на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Грінтур - Екс", до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м.Одесі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів України про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 26.11.2012р., № від 26.11.2012 р. ,

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Грінтур-Екс"
звернулось до суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових повідомлень -
рішень № від 26.11.2012 року,
від 26.11.2012 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що оспорюванні рішення
прийняті контролюючим органом без
врахування всіх фактичних обставин
здійснення підприємством
господарських операцій та з порушенням
приписів чинного законодавства.

Відповідачем позов не визнано,
оскільки спірні податкові
повідомлення-рішення прийнято на
підставі та у межах повноважень, що
передбачені нормами ПК України, у
зв'язку з чим підстави для їх
скасування відсутні.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 березня
2014 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м.Одесі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів України форми "Р" № від
26.11.2012 року.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м.Одесі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів України форми "В1" №
від 26.11.2012 року.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Грінтур - Екс" (код
25380435) сплачений згідно платіжного
доручення 4069 від 13.12.2013 року в сумі 458,80
грн.

В апеляційній скарзі Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м.Одесі Міжрегіонального
головного управління Міндоходів
України ставиться питання про
скасування судового рішення в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, оскільки судом першої інстанції
не було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
встановив, що контролюючий орган на
підставі Наказу «Про організацію
проведення документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Грінтур - Екс» від 25.10.2012 р. №223 та
направлень від 26.10.2012 р. №143/26 та 144/26, в
період з 29.10.2012 р. по 09.11.2012 р. проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Грінтур-Екс» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість під час відображення правових
відносин з ПП «Лист-Юг» за період з
01.11.2011 по 31.12.2011, ПП «Лотіан» за період з
01.11.2011 по 31.12.2011, ТОВ «Воскресенськ Агро»
за період з 01.11.2011 по 30.11.2011, ТОВ «Медіа
Меджик» за період з 01.11.2011 по 31.12.2011, ПП
«Стар Маркет» за період з 01.12.2011 по
31.12.2011 в частині формування позитивного
значення з ПДВ за листопад 2011 року та
суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню та
сплати до бюджету за листопад 2011 року,
від'ємного значення з ПДВ за грудень 2011
року та бюджетного відшкодування з ПДВ
в рахунок майбутніх платежів за січень
2012 року», за результатами якої складено
Акт від 13.11.2012 р. № 116/26/25380435.

Податковим органом встановлено, що ТОВ
«Грінтур-Екс» занижено суму ПДВ, яка
підлягає нарахуванню та сплаті до
бюджету за листопад 2011 року у розмірі
283241,00 грн. внаслідок включення до
податкового кредиту сум ПДВ по
постачальникам, по яким не
підтверджено та не задекларовані
податкові зобов'язання, та,
відповідно, завищено заявлену суму
бюджетного відшкодування з ПДВ у
розмірі 1135761,00 грн. за січень 2012 року.

СДПІ по роботі з ВПП у м. Миколаєві ДПС
зроблено висновки про порушення ТОВ
«Грінтур-Екс» норм податкового
законодавства:

- п. 187.1, п.198.2, п.200.1, п. 201.4 з урахуванням
пп.14.1.181. Податкового Кодексу України
від 02 грудня 2010 року №27 55-VI, із змінами
та доповненнями,в результаті чого ТОВ
«Грінтур-Екс» занижено суму ПДВ, яка
підлягає нарахуванню та сплаті до
бюджету за листопад 2011 року у розмірі
283241,00 грн.

- п. 187.1, п.198.2, п.200.1,п.200.3, п.200.4, п. 201.4 з
урахуванням пп.14.1.181. Податкового
Кодексу України від 02 грудня 2010 року
ТОВ «Грінтур-Екс» завищено заявлену
суму бюджетного відшкодування з ПДВ у
розмірі 1135761,00 грн. за січень 2012 року.

На підставі наведених висновків СДПІ
по роботі з ВПП у м. Миколаєві ДПС були
прийняті:

Податкове повідомлення - рішення форма
«Р» від 26 листопада 2012 р. №,
відповідно до якого позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість за
основним платежем в сумі 283241,00 грн. та
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в сумі 141620,50 грн.;

Податкове повідомлення - рішення форма
«В1» від 26 листопада 2012 р. №,
відповідно до якого позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування (у т.ч.
заявленого в рахунок зменшення
податкових зобов'язань наступних
періодів) з податку на додану вартість
в розмірі 1135761,00 грн. та застосовані
штрафні (фінансові) санкції в сумі 567880,50
грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
господарські операції з контрагентами
у перевіряємий період були правильно
відображені позивачем у податковому та
бухгалтерському обліку, а первинні
документи були оформлені відповідно до
вимог діючого законодавства України, а
тому податковий кредит та сума
бюджетного відшкодування ПДВ були
правомірно визначені позивачем
відповідно вимогам ПК України.

Колегія суддів погоджується з цими
висновками суду першої інстанції та
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно п.138.2 ст. 138 Податкового Кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.
139 ПК України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку. Під час
проведення перевірки відповідачу було
надано вичерпний перелік платіжних та
інших первинних документів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких з урахуванням специфіки
господарських операцій передбачена
законодавством і перевіряючи повинні
були робити висновки з обов'язковим
врахуванням цього.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України встановлено, що сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
що не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно вимог пункту 201.11
статті 201 Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
господарські операції з поставки сої
врожаю 2011 року здійснювалися ТОВ
"Грінтур-Екс" з ПП «Лист - Юг», ПП
«Лотіан», ТОВ «Воскресенськ Агро», ТОВ
«Медіа Меджик» , ПП «Стар Маркет» на
основі договорів поставки. Поставки
сої здійснювались автомобільним
транспортом на умовах "CPT" (Інкотермс-2000)
на територію ДП "Миколаївський
морський торговельний порт" за місцем
розташування виробничих потужностей
покупця з прийому, зберіганню та
подальшого відвантаження зернових. Ці
операції здійснювались позивачем з
метою подальшої реалізації сої на
експорт відповідно до укладених
зовнішньоекономічних контрактів.

Реальність здійснення цих
господарських операцій підтверджена
належними первинними документами, а
саме договорами, видатковими
накладними, рахунками-фактурами,
податковими накладними,
товаро-траспортними накладними,
виписками з банківських розрахунків.

Наведені документи містять необхідну
для цілей оподаткування інформацію
щодо змісту спірних операцій та мають
усі необхідні реквізити первинних
документів, що дозволяють
ідентифікувати учасників цих операцій
та встановити факт надання послуг.

Також колегія суддів зазначає, що
підприємство позивача є
сертифікованим зерновим складом, який
відповідає вимогам Закону України "Про
зерно та ринок зерна в Україні",
постанові Кабінету міністрів України
від 11 квітня 2003 року № 510 "Про
забезпечення сертифікації зернових
складів на відповідність послуг із
зберігання зерна та продуктів його
переробки, запровадження складських
документів на зерно" і є внесеним в
Державний реєстр, що додатково
підтверджує реальність здійснених
господарських операцій.

Вищевказане свідчить про те, що
підприємство позивача має відповідну
дозвільну документацію, необхідні
технічні та технологічні можливості до
вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, у тому числі основні фонди,
транспортні засоби для перевезення та
виробництва, приміщення для зберігання
товару, можливість здійснення операцій
з відповідною кількістю товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо, що є необхідним для
ведення даного виду господарської
діяльності

Таким чином, все вищевикладене
свідчить про те, що господарські
операції з поставки сої мали цілком
реальний характер.

На момент складення податкових
накладних, за якими позивачем
сформовано податковий кредит на суму
та за період вказаний в оскаржуваному
повідомленні - рішенні, контрагенти
позивача були зареєстровані
платниками податку на додану вартість
та відповідно мали право на складання
податкових накладних.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем правомірно сформовано
податковий кредит та суми по податку на
додану вартість, які підлягають
відшкодуванню.

Колегія суддів зазначає, що якщо навіть
безпосередні контрагенти не виконали
свого зобов'язання зі сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цих
осіб. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
разі, якщо останній виконав усі
передбачені Законом умови отримання
такого відшкодування та має всі
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

А також, колегія суддів звертає увагу
на те, що Актом перевірки та іншими
матеріалами справи не встановлено
жодного фактичного порушення саме
позивачем вимог податкового
законодавства.

Стосовно доводу апелянта щодо
нікчемності правочинів, здійснених
позивачем, колегія суддів зазначає
наступне.

Так, статтею 20 "Права органів державної
податкової служби" ПК України не
передбачено право органів державної
податкової служби на визнання в актах
перевірок правочинів нікчемними.

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України -
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена Законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
Законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

ЦК України містить загальні правила
про недійсні правочини - це правочини,
які не створюють тих наслідків, на які
вони направлені (ч.1 ст.216 ЦКУ), при цьому
поділяє їх на два види: нікчемні (ч.2
ст.215 ЦКУ) та оспорювані (ч.3 ст. 215 ЦКУ),
принципова відмінність між якими
полягає в тому, що нікчемний правочин є
недійсним в силу Закону, а оспорюваний
стає недійсним внаслідок прийняття
судового рішення, яке має зворотну силу
у часі, що передбачено ст. 236 ЦК України.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України, згідно
якої правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності: правочини
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження, об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави. її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна: правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Таким чином, відповідно до презумпції
правомірності правочину, всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
Законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлені цим правочином,
визначається законом як фіктивний (ст.
234 ЦК України). Фіктивні правочини не
віднесено Законом до нікчемних, їх
недійсність визнається тільки судом.

Також, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно ч.1 ст. 207, ч.1 ст. 208 ГК України -
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам Закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Разом з тим, положення ст. 207 та ст. 208 ГК
України слід застосовувати з
урахуванням того, що правочин, який
вчинено з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства,
водночас суперечить моральним засадам
суспільства, а тому згідно з ч.1 ст. 203, ч.2
ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається.

Органи державної податкової служби,
вказані в абзаці першому ст. 10 Закону
України "Про державну податкову службу
в Україні" (який втратив чинність, але
регулював спірні правовідносини на час
їх виникнення), можуть на підставі п.11
цієї статті звертатись до судів з
позовами про стягнення в доход держави
коштів, одержаних за правочинами,
вчиненими з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність. У разі задоволення позову
висновок суду про нікчемність
правочину має міститись у
мотивувальній, а не в резолютивній
частині судового рішення.

З вищевикладеного слідує, що висновки
про нікчемність правочинів
відноситься до компетенції судів а не
податкових органів, відповідно,
оскаржувані дії щодо викладення таких
висновків в акті перевірки вчинені з
перевищенням повноважень і це є
достатньою підставою для визнання їх
неправомірними та задоволення позову.

Отже, з урахуванням вище вказаних норм
та матеріалів справи, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
відповідач, складаючи акт за
результатами проведеної перевірки,
керувався лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладеного
договору між позивачем та його
контрагентами , спираючись на данні
перевірок останніх.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про скасування податкових
повідомлень-рішень № від 26.11.2012
року, від 26.11.2012 року є
правильними.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, відповідно, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200,
п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м. Одесі Міжрегіонального
головного управління Міндоходів
України залишити без задоволення,
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України після набрання законної
сили судовим рішенням суду апеляційної
інстанції.

Головуюча суддя:

Суддя:

Суддя: