Справа № 802/1973/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 червня 2014 р. Справа №
802/1973/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд в складі

Головуючого судді: Томчука Андрія
Валерійовича,

Суддів: Заброцької Людмили
Олександрівни,

Мультян Марини Бондівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Кошевого Богдана Анатолійовича

позивача: ОСОБА_2

відповідача:
Пасічник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної виконавчої служби
України відділу примусового виконання
рішень

про: визнання бездіяльності
протиправною, визнання протиправною та
скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2)
звернувся в суд з адміністративним
позовом до Державної виконавчої служби
України відділу примусового виконання
рішень (далі - ДВС України ВПВР) про
визнання бездіяльності протиправною,
визнання протиправною та скасування
постанови.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
державним виконавцем винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження у ВП № 38900056 з виконання
рішення Європейського суду з прав
людини № 65656/11 від 20.06.2013р. Оскільки,
така постанова є незаконною та
безпідставною, а також такою, що
порушує права позивача, останній
звернувся до суду з позовом щодо її
скасування.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав та просив його задовольнити
на підставі та в межах заявлених
позовних вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні щодо позову заперечувала та
просила суд у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Розглянувши подані документи і
матеріали, оцінивши належність,
допустимість, достатність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що постановою
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 16.02.2010р. адміністративний позов
ОСОБА_2 до управління пенсійного фонду
України в Ленінському районі м. Вінниці
про визнання дій неправомірними,
зобов'язання провести перерахунок та
призначити пенсію із послідуючим
перерахунком - задоволено частково
(адміністративна справа № 2-а-636/10).
Зокрема, визнано неправомірними дії
управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Вінниці щодо
відмови ОСОБА_2 у перерахунку його
пенсії у відповідності до вимог ст. ст.
50,54 , 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Вінниці провести перерахунок
та призначити основну та додаткову
пенсії ОСОБА_2 відповідно до ст. ст. 50, 54,
67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі не менше шести
мінімальних пенсій за віком, з дня
припинення виплати у належному розмірі
та виплати різницю між нараховано та
виплаченою раніше пенсією (а.с. 66-68).

22.06.2010р. рішенням Апеляційного суду
Вінницької області від 22.06.2010р.
постанову суду першої інстанції
змінено та доповнено абзацом третім,
яким зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Вінниці здійснити перерахунок з
01.12.2009р. перерахунок та виплату ОСОБА_2
пенсії по інвалідності у розмірі шести
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 50 % мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст. ст. 50,
54. 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (а.с. 69-71).

В подальшому, Рішенням Європейського
Суду з прав людини від 20.06.2013р. у справі
«Цибулько та інші проти України», де
одним із позивачів є ОСОБА_2,
постановлено, що протягом трьох
місяців держава-відповідач має
виконати рішення національних судів,
ухвалені на користь заявників, які
залишаються невиконаними, та сплатити
2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику
або його/її спадкоємцю, зазначених у
Додатку 2; ці суми є відшкодуванням
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсацією судових витрат, і
мають бути сплачені разом з будь-якими
податками, що можуть нараховуватись, та
конвертовані в національну валюту за
курсом на день здійснення платежу, а
також зі спливом зазначеного
тримісячного строку і до остаточного
розрахунку на ці суми
нараховуватиметься простий відсоток у
розмірі граничної позичкової ставки
Європейського центрального банку, яка
діятиме в період несплати, до якої має
бути додано три відсоткові пункти (а.с.
31-48).

25.03.2014р. головним державним виконавцем
ВПВР ДВС України винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження з виконання зазначеного
вище рішення Європейського суду з прав
людини (ВП №38900056). Відповідно до якої
рішення суду фактично виконано в
повному обсязі згідно з виконавчим
документом (а.с. 3).

Однак, позивач вважає, що рішення
Європейського суду з прав людини від
20.06.2013р. виконано не у повному обсязі, у
зв'язку з чим, звернувся до суду з метою
захисту своїх прав та законних
інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних
вимог, колегія суддів виходить з того,
що умови і порядок виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб),
що відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України "Про
виконавче провадження".

Зокрема, статтею 1 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Приписами ч.ч. 1, 4 ст.2 Закону України
"Про виконавче провадження" визначено,
що примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України. Інші
органи, установи, організації і
посадові особи провадять окремі
виконавчі дії у випадках, передбачених
законом, у тому числі відповідно до
статті 5 цього Закону, на вимогу чи за
дорученням державного виконавця.

Положення ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
виконавче провадження" визначають, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати заходів примусового виконання
рішень, встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про виконавче провадження", примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом. Відповідно до
цього Закону підлягають виконанню
державною виконавчою службою такі
виконавчі документи рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", що визначено п. 9 ч. 2 ст. 17
вказаного Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону
України "Про виконавче провадження",
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України
"Про виконавче провадження" визначено,
що виконавче провадження підлягає
закінченню у разі фактичного виконання
в повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом.

В судовому засіданні позивач зазначив,
що з 01.09.2011р. отримує пенсію у значно
нижчому розмірі, ніж її встановив
національний суд, і Європейський суд з
прав людини у своєму рішенні від
20.03.2013р.

Судом встановлено, що на адресу
позивача від управління відділу
призначення пенсій управління ПФУ в м.
Вінниці надійшов лист, яким
повідомлено, що вказаний орган
законодавчо не наділений функціями
щодо виконання рішення Європейського
суду з прав людини у справі «Цибулько
та інші проти України». Окрім того,
листом від 22.01.2014р. №1/М-1 управлінням
Пенсійного фонду ОСОБА_2 повідомлено,
що вказані виплати проводяться
виходячи з наявних фінансових ресурсів
державного бюджету України та
Пенсійного фонду України на 2012 та 2013
роки, тому на момент закінчення
виконавчого провадження кошти
виплачено (а.с. 8).

Разом з тим, 12.06.2014р. державним
виконавцем сформовано вимогу за №
700/11-В, у якому зазначено, що держава не
може виправдовувати нестачею коштів
невиконання судових рішень, винесених
проти неї або проти установ чи
підприємств, які перебувають в
державній власності або контролюється
державною, та зобов'язано управління
Пенсійного фонду України повідомити
про повне чи часткове виконання
рішення національного суду, яке
відповідно до рішення Європейського
суду з прав людини повинно бути
виконано в повному обсязі до 20.09.2013р.

З вище наведених обставин слідує, що на
момент звернення до суду з позовом,
зазначене рішення Європейського суду з
прав людини від 25.03.2014р. виконано не
було.

Більше того, відповідачем не надано
доказів правомірності свого рішення,
дії чи бездіяльності, відтак не
дотримано обов'язку, визначеного ч. 2 ст.
72 КАС України.

Таким чином, оскільки фактичного
виконання в повному обсязі рішення
Європейського суду з прав людини не
здійснено, відтак колегія суддів
приходить до висновку про
протиправність дій державного
виконавця щодо закінчення виконавчого
провадження.

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що оскаржувана постанова
державного виконавця є такою, що
прийнята необґрунтовано, тобто з
урахуванням не всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Також колегія суддів бере до уваги те,
що обов'язкове виконання рішення суду,
в тому числі, суб'єктами наділеними
владними повноваженнями, покладається
також конвенцією "Про захист прав та
свобод людини", яка ратифікована
Законом України "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод" від 17.07.1997р.

Стаття 6 Конвенції гарантує
неухильність виконання рішення суду
громадянами, юридичними особами та
всіма органами влади України, до яких
відносяться також і відповідач. Тобто,
рішення суду, яке набрало законної сили
повинно бути виконане, а інші обставини
щодо його невиконання суперечать
основним принципам права і до уваги
судом не беруться. У протилежному
випадку буде мати місце порушення
принципу юридичної визначеності, що є
одним із базових складових принципу
верховенства права, визнаного Україною
як на рівні Конституції, так і шляхом
ратифікації Європейської Конвенції з
прав людини.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
дійшла висновку про наявність порушень
з боку відповідача, оскільки державним
виконавцем при винесенні постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 25.03.2014р. вимоги Закону України "Про
виконавче провадження" не дотримано, та
не вжито всіх можливих та необхідних
заходів спрямованих на виконання в
повному обсязі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Вирішуючи спір по суті заявлених
позовних вимог, колегія суддів
виходить з того, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, що передбачено ч.1
ст.11 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, що
передбачає ч.2 зазначеної норми Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, надані позивачем,
дають суду підстави для постановлення
висновків, які спростовують доводи
відповідача, та встановлені у справі
обставини підтверджують позицію
позивача.

Таким чином, надавши правову оцінку
всім обставинам справи, які знайшли
своє підтвердження в ході судового
засідання, доводяться як показаннями
сторін так і матеріалами справи, суд з
метою захисту прав та інтересів
позивача, в узгодження з вимогами
статті 162 КАС України, вважає, що позов
слід задовольнити повністю.

Питання про розподіл судових витрат у
справі вирішується судом відповідно до
вимог ч. 1 ст. 94 КАС України та ч. 3 ст. 4
Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними дії головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України -
Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого
провадження.

Визнати протиправною та скасувати
постанову про закінчення виконавчого
провадження №ВП №38900056 від 25.03.2014 року
винесену головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Єжовим М.В.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Головуючий суддя: Томчук Андрій
Валерійович Суддів: Заброцька
Людмила Олександрівн Мультян
Марина Бондівна