Справа № 813/3826/13-а
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року м.
Львів
Справа № 876/12860/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Волошин М.М.,

представника позивача - Хрящевського
Р.Й.,

представника відповідача - Пісної Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Сокальської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 02
жовтня 2013 року по справі №
813/3826/13-а за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Сокальської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Сокальської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Львівській області (далі - Сокальська
ОДПІ), в якому просив визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Сокальської ОДПІ
від 30 листопада 2012 року № , №
та № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 02 жовтня 2013
року вказаний позов задоволено
частково, визнано протиправними та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Сокальської ОДПІ
від 30 листопада 2012 року № та
податкове повідомлення-рішення
Сокальської ОДПІ від 30 листопада 2012
року № в частині
нарахування грошового зобов'язання в
розмірі 7271.59 грн. В решті позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду, Сокальська ОДПІ
подала апеляційну скаргу, у якій, з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить її
скасувати в частині задоволених
позовних вимог та в цій частині
прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що факти порушень
позивачем вимог податкового
законодавства, які послужили підставою
для донарахування позивачу податку на
доходи фізичних осіб та податку на
додану вартість, мали місце та чітко
зафіксовані в акті перевірки від 14
листопада 2012 року № 710/1702/НОМЕР_4, а тому
висновок суду першої інстанції про
протиправність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень та
відповідно про наявність підстав для
їх скасування є помилковим.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримала вимоги поданої
відповідачем апеляційної скарги та
просила її задовольнити, посилаючись
на викладені в ній доводи.

Представники позивача в судовому
засіданні заперечив проти вимог
апеляційної скарги, посилаючись на те,
що оскаржуване рішення прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, просив відмовити
в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

За змістом частини 1 статті 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу
подано відповідачем на рішення суду
першої інстанції, яким позовні вимоги
задоволено частково, суд апеляційної
інстанції перевіряє справу в межах
апеляційної скарги, а саме, в частині
правомірності визнання судом першої
інстанції протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Сокальської ОДПІ від 30 листопада 2012
року № та № в частині
нарахування грошового зобов'язання в
розмірі 7271.59 грн.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 14
листопада 2012 року № 710/1702/НОМЕР_4,
складеного за результатами
документальної планової виїзної
перевірки дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 01
січня 2009 року по 31 грудня 2011 року,
Сокальською ОДПІ прийнято податкові
повідомлення-рішення від 30 листопада
2012 року року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на доходи фізичних осіб за
штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 510.00 грн., № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на додану вартість на суму
13151.67 грн., з яких на 10567.83 грн. за
основним платежем та на 2583.84 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, та №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за податком на
доходи фізичних осіб на суму 9060.34 грн., з
яких на 7248.27 грн. за основним платежем
та на 1812.07 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість на суму 10567.83 грн. та з
податку на доходи фізичних осіб на суму
5817.12 грн. слугував висновок відповідача
про порушення позивачем вимог пункту
138.4 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139, пунктів 177.1, 177.4 статті 177,
пункту 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України, а саме безпідставне
включення до складу до складу валових
витрат вартості товарно-матеріальних
цінностей та до податкового кредиту
суму податку на додану вартість з них
за відсутності документального
підтвердження їх використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності позивача.
Крім цього, податковий орган вказував
на безпідставне віднесення позивачем
до валових витрат нарахованої за 4
квартал 2011 року, але не сплаченої
протягом вказаного періоду в Пенсійний
фонд, суми 9960.00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач під час розгляду справи
підтвердив необхідними первинними
документами факт правомірності
включення ним до складу валових витрат
та податкового кредиту суми з
придбання паливно-мастильних
матеріалів, використаних для
обслуговування його автомобілів, а
тому, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення Сокальської ОДПІ
від 30 листопада 2012 року № та №
в частині нарахування грошового
зобов'язання в розмірі 7271.59 грн.
підлягають скасуванню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, та визнаються
витратами того звітного періоду, в
якому визнано доходи від реалізації
таких товарів, виконаних робіт, наданих
послуг.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Пунктами 177.1, 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України встановлено, що доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що витрати для
цілей визначення об'єкта
оподаткування, а також податковий
кредит мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Тобто, за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу валових витрат
або податкового кредиту навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивач надав суду копії
договорів купівлі-продажу, поставки
товарно-матеріальних цінностей, в
підтвердження реальності виконання
яких також надано копії податкових
накладних, подорожніх листів
службового легкового автомобіля,
подорожніх листів вантажного
автомобіля, видаткових накладних,
фіскальних чеків, специфікацій.

Про використання позивачем придбаних
товарно-матеріальних цінностей в межах
його господарської діяльності
свідчать копії товарно-транспортних
накладних, актів списання
паливно-мастильних матеріалів.

Щодо посилання відповідача на
неналежне заповнення позивачем
подорожного листа, то судом першої
інстанції зроблено вірний висновок, що
даний факт не є порушенням вимог
податкового законодавства, оскільки
подорожній лист не є документом
первинного бухгалтерського обліку.

З огляду на викладене, висновок
відповідача про невикористання
позивачем вказаних
товарно-матеріальних цінностей в межах
його господарської діяльності є
безпідставним, що судом першої
інстанції було вірно встановлено.

Отже, фізична особа-підприємець ОСОБА_3
правомірно включив до складу валових
витрат витрати в сумі 38780.86 грн. та до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість в розмірі
10567.83 грн. у зв'язку з придбанням
згаданих вище товарно-матеріальних
цінностей.

За наведених обставин суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Сокальської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 02 жовтня 2013
року по справі № 813/3826/13-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 27
червня 2014 року.