Справа № 824/2059/14-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2014-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2014 року м. Чернівці
Справа № 824/2059/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук
О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,
представників відповідача Менчиць Н.Є.
та Чук Л.Г.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої
служби Новоселицького районного
управління юстиції Чернівецької
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача Новоселицька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Чернівецькій області, про визнання
незаконними дій та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області про
визнання незаконними дій та скасування
рішення.

Ухвалою суду від 12 червня 2014 року до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача
залучено Новоселицьку об'єднану
державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Чернівецькій області.

В адміністративному позові ОСОБА_4
просить суд визнати незаконними дії
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області щодо
винесення постанови про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
8947,93 грн від 19 травня 2014 року у
виконавчому провадженні №31559953;
скасувати постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
8947,93 грн від 19 травня 2014 року, яка
винесена у виконавчому провадженні
№31559953 по примусовому виконанні
виконавчого листа №2а/2470/1590 від 09
травня 2012 року, що виданий Чернівецьким
окружним адміністративним судом.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує про те, що оскаржувана ним
постанова про стягнення з боржника
виконавчого збору винесена поза межами
строку, передбаченого пунктом 3.7.1.
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02
квітня 2012 року №512/5 та зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 02
квітня 2012 року за №489/20802.

Крім цього, зазначає, що арешт його
майна і реалізація через аукціон було
лише в межах суми боргу 89479,34 грн, без
виконавчого збору та витрат.

Відповідач надав суду заперечення в
письмовій формі. Посилаючись на
правомірність своїх дій при винесенні
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору, відповідач просить
суд в задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві.

Крім того, додатково вказав про те, що
постанова про стягнення виконавчого
збору є виконавчим документом, однак
оскаржувана у цій справі постанова
відповідача не відповідає вимогам до
виконавчого документу, визначених
статтею 18 Закону України «Про
виконавче провадження».

Також зазначив, що постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
у розмірі 8947,93 грн від 19 травня 2014 року у
виконавчому провадженні №31559953 не мала
права виносити саме державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області Менчиць Н.Є.,
оскільки не вона є тим державним
виконавцем, на виконанні у якого
знаходиться виконавче провадження
№31559953.

Просив суд задовольнити позов
повністю.

Представники відповідача в судовому
засіданні, вказуючи про дотримання
вимог чинного законодавства при
вчиненні оскаржуваних позивачем дій та
прийнятті рішення, проти задоволення
позову заперечували.

Зокрема, вказували, що згідно
розпорядження від 07 лютого 2014 року
Менчиць Н.Є. як заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області
призначено виконавцем виконавчих
документів підвищеної складності. На
підставі постанови начальника відділу
від 03 січня 2014 року про створення
виконавчої групи з виконання справ,
які характеризуються значною
складністю, керівником такої
виконавчої групи визначено саме
заступника начальника Менчиць Н.Є. При
перевірці матеріалів виконавчого
провадження №31559953 у зв'язку з
невиконанням боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений для самостійного
виконання, 19 травня 2014 року на підставі
положень статті 28 Закону України «Про
виконавче провадження» було винесено
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 8947,93 грн.

Крім цього, зазначили, що оскільки
оскаржувана постанова була винесена в
межах виконавчого провадження, то вона
не вважається окремим виконавчим
документом.

Просили суд в задоволенні позову
відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - Новоселицька об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Чернівецькій області, в судове
засідання не з'явилась, хоча була
належним чином повідомлена про дату,
час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши наявні матеріали, всебічно
та повно з'ясувавши всі обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, що
мають юридичне значення для вирішення
спору по суті, суд дійшов висновку про
те, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Судом встановлені та не заперечувались
сторонами наступні обставини справи.

На виконанні у відділі державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області знаходиться
виконавче провадження ВП №31559953 щодо
примусового виконання виконавчого
листа №2а/2470/1590, виданого 09 лютого 2012
року Чернівецьким окружним
адміністративним судом, про стягнення
боргу з ОСОБА_4 на користь
Новоселицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернівецькій
області в розмірі 89479,34 грн.

06 березня 2012 року у вказаному
виконавчому провадженні винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, в якій, зокрема,
встановлено боржнику строк для
добровільного виконання до 13 березня
2012 року та зазначено, що при
невиконанні рішення в наданий для
добровільного виконання строк
виконати його в примусовому порядку зі
стягненням з боржника виконавчого
збору та витрат, пов'язаних з
провадженням виконавчих дій.

З оглянутих в судовому засіданні
матеріалів виконавчого провадження
№31559953 вбачається, що ОСОБА_4
самостійно не було виконано судове
рішення, а тому державним виконавцем
було розпочато примусове виконання
рішення, в ході якого протягом 2012-2014
років вчинено ряд виконавчих дій.

У зв'язку з невиконанням боржником
рішення майнового характеру у строк,
встановлений для самостійного
виконання, 19 травня 2014 року заступником
начальна відділу державної виконавчої
служби Новоселицького районного
управління юстиції Чернівецької
області Менчиць Н.Є. у виконавчому
провадженні №31559953 винесено постанову
про стягнення з боржника виконавчого
збору у розмірі 8947,93 грн.

Не погоджуючись з діями відділу
державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області щодо
винесення вказаної вище постанови та
вважаючи її неправомірною, позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року № 606-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно частини першої статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами першою та другою статті 25
Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України «Про виконавче
провадження» у разі невиконання
боржником рішення майнового характеру
у строк, встановлений частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
його виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, законом передбачено, що
підставою для винесення державним
виконавцем постанови про стягнення з
боржника виконавчого збору є
невиконання боржником рішення у строк
встановлений державним виконавцем в
постанові про відкриття виконавчого
провадження для самостійного його
виконання.

Враховуючи те, що позивачем, який є
боржником у виконавчому провадженні
№31559953, у встановлений державним
виконавцем в постанові про відкриття
виконавчого провадження строк для
добровільного виконання судове
рішення не було виконано, суд
приходить до висновку, що відповідач
мав усі підстави для винесення
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору.

Оскільки боржником не було виконано
судове рішення майнового характеру
(про стягнення боргу в сумі 89479,34 грн), то
державним виконавцем правомірно
стягнуто з позивача виконавчий збір у
розмірі 10 відсотків суми, що підлягає
стягненню, а саме: 8947,93 грн.

Таким чином, при вчиненні оскаржуваних
у даній справі дій та винесенні рішення
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

До цього ж, суд вважає за необхідне
зазначити, що за приписами частини
п'ятої статті 124 Конституції України
судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень
закріплений і у статті 14 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до змісту якої
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

Частиною першою статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
також передбачено, що постанова або
ухвала суду, яка набрала законної сили,
є обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Відтак, виконання позивачем судового
рішення, яке набрало законної сили, в
добровільному порядку не призвело б до
вчинення органом державної виконавчої
служби виконавчих дій з примусового
виконання рішення та винесення
оскаржуваної постанови про стягнення з
боржника виконавчого збору.

Щодо доводів позивача в обґрунтування
своїх вимог суд зазначає наступне.

Так, позивач вказував про те, що
оскаржувана ним постанова винесена
лише 19 травня 2014 року, тобто не на
наступний день після закінчення
добровільного строку на виконання, як
того вимагає пункт 3.7.1. Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02
квітня 2012 року №512/5 та зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 02
квітня 2012 року за №489/20802, а лише через 2
роки 2 місяці та 6 днів.

Згідно пункту 3.7.1. Інструкції з
організації примусового виконання
рішень постанова про стягнення
виконавчого збору виноситься при
першому надходженні виконавчого
документа державному виконавцю на
наступний день після завершення
строку, наданого боржнику для
самостійного виконання рішення.

Між тим, суд вважає, що недотримання
державним виконавцем строку,
передбаченого пунктом 3.7.1. Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, при винесенні постанови про
стягнення з боржника виконавчого збору
не є свідченням її незаконності за
наявності підстав для прийняття такої
постанови.

До того ж, ні Законом України «Про
виконавче провадження», ні Інструкцією
з організації примусового виконання
рішень не встановлено заборони
державному виконавцю приймати
постанову про стягнення виконавчого
збору після «наступного дня після
завершення строку, наданого боржнику
для самостійного виконання рішення».

Крім цього, як встановлено в ході
розгляду справи, відділом державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області 11 грудня 2012 року
позивачу направлялась вимога, датована
10 грудня 2012 року №8544, якою було
зобов'язано ОСОБА_4 з'явитись до
старшого державного виконавця 17 грудня
2012 року для сплати боргу за виконавчим
документом №2а/2470/1590 та виконавчим
збором в розмірі 10% від суми боргу.

З огляду на положення Посадової
інструкції заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області, за
наявності постанови начальника
відділу від 03 січня 2014 року про
створення виконавчої групи з виконання
справ, які характеризуються значною
складністю та розпорядження від 07
лютого 2014 року №01 про розподіл
території Новоселицького району за
державними виконавцями відділу ДВС
Новоселицького РУЮ та закріплення за
ними ділянок роботи, суд вважає
безпідставними доводи позивача і про
те, що оскаржувану ним постанову не
мала права виносити саме державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області Менчиць Н.Є., яка
займає посаду заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області.

До того ж, в поданому позові ОСОБА_4
оскаржує дії та рішення не посадової
особи органу державної влади, а
юридичної особи - суб'єкта владних
повноважень відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області.

Поряд з цим суд погоджується з позицією
позивача про те, що постанова про
стягнення з боржника виконавчого збору
від 19 травня 2014 року, винесена у
виконавчому провадженні №31559953, є
виконавчим документом, оскільки за
змістом частини другої статті 17 Закону
України «Про виконавче провадження»
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору належать
до виконавчих документів.

На думку позивача, оскаржувана ним
постанова підлягає скасуванню, адже
вона як виконавчий документ не
відповідає вимогам, визначеним статтею
18 Закону України «Про виконавче
провадження». Зокрема, вказував, що в
постанові не зазначено стягувача та
його реквізити, відсутня печатка.

Проте, вирішуючи даний спір та не
вбачаючи підстав для скасування
оскаржуваної постанови, суд, крім
вищезазначеного, виходить також із
того, що зміст та суть прийнятого
суб'єктом владних повноважень
документа має перевагу над його формою
(оформленням).

На переконання суду, визначальним є не
форма, а, за наявності підстав для
прийняття, - зміст та призначення
оскаржуваного у даній справі рішення
відповідача.

Відповідно до частини першої та другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи відповідач
довів правомірність оскаржуваних дій
та прийнятого рішення. Натомість
доводи позивача є безпідставними й
такими, що не свідчать про незаконність
постанови відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області про стягнення з
боржника виконавчого збору від 19
травня 2014 року.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про те, що в задоволенні
заявлених ОСОБА_4 позовних вимог слід
відмовити повністю.

Оскільки частиною третьою статті 4
Закону України «Про судовий збір» від 08
липня 2011 року №3674-VI передбачено, що під
час подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору, позивачем при поданні позовної
заяви було сплачено 182,70 грн, що
підтверджується квитанціями №137 від 27
травня 2014 року та №312 від 06 червня 2014
року.

Частиною третьою статті 4 Закону
України «Про судовий збір» також
визначено, що решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Зважаючи на те, що позивачу відмовлено
у задоволенні позовних вимог повністю,
останній повинен сплатити до
Державного бюджету України недоплату
судового збору за подання даного
позову, яка становить 1644,30 грн (1827,00 грн -
182,70 грн).

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 до Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири)
грн 30 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 07
липня 2014 року.