Справа № 2а-5675/10/1370
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/29211/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м.Львові

на ухвалу Львівського окружного
адміністративного суду від 28.10.2010

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.03.2011

у справі № 2а-5675/10/1370 ( 36587/10/9104 )

за позовом Державної податкової
інспекції у м.Львові

до Відкритого акціонерного товариства
«Львівський хлібзавод №1»

про визнання суми податкового
зобов'язання, визначеного податковим
органом з використанням непрямого
методу, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 28.10.2010 заяви
ДПІ у м.Львові про зміну позовних вимог
від 09.08.2010 та від 22.10.2010 залишено без
розгляду.

Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 28.10.2010
провадження у справі за позовом ДПІ у
м.Львові до ВАТ «Львівський хлібзавод
№ 1 про визнання суми податкового
зобов'язання, визначеного податковим
органом з використанням непрямого
методу, закрито.

ДПІ у м.Львові подала апеляційну скаргу
на ухвалу Львівського окружного
адміністративного суду від 28.10.2010 про
закриття провадження у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.03.2011
апеляційна скарга ДПІ у м.Львові
залишена без задоволення, а ухвала
Львівського окружного
адміністративного суду від 28.10.2010 - без
змін.

СДПІ по роботі з ВПП у м.Львові подала
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу Львівського
окружного адміністративного суду від
28.10.2010 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17.03.2011 і направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції. Вважає, що судами неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, що призвело до прийняття
неправильних судових рішень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Закриваючи провадження у справі, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що вимога податкового органу про
визнання правомірним податкового
зобов'язання нарахованого за непрямим
методом не підлягає вирішенню в
адміністративному суді, оскільки
законом не передбачено права органів
державної податкової служби
звертатися з таким позовом до суду.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції,
чинній на час подання позову)
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори за зверненням
суб'єкта владних повноважень виключно
у випадках, встановлених законом.

Стаття 104 вказаного Кодексу (в редакції,
чинній на час подання позову) також
надавала право суб'єкту владних
повноважень звернутися до
адміністративного суду у випадках,
встановлених законом.

Наведені положення Кодексу
адміністративного судочинства України
кореспондуються з положеннями пункту 5
частини четвертої статті 50 цього
Кодексу, з яких випливає, що юридичні
особи, які не є суб'єктами владних
повноважень, можуть бути відповідачами
в адміністративній справі лише за
адміністративним позовом суб'єкта
владних повноважень у випадках,
встановлених законом.

Статус державної податкової служби в
Україні, її функції та правові основи
діяльності визначаються Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» від 04.12.1990 № 509-XII.

Вказаним Законом, а також будь-яким
іншим Законом України, на час
виникнення спірних відносин не було
встановлено права органів державної
податкової служби подавати позови про
визнання правомірною суми податкового
зобов'язання, визначеної податковим
органом з використанням непрямого
методу.

Відповідно до п.п. 4.3.5 п. 4.3 ст. 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, з
урахуванням положень п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3
цього Закону, податковий орган міг
подати позов про стягнення суми
податкового зобов'язання, визначеної
платникові за непрямими методами.

З огляду на викладене, у суду першої
інстанції були відсутні підстави
відкривати провадження за позовом з
такими вимогами та вирішувати спір, на
який не поширюється компетенція
адміністративних судів, у зв'язку з чим
суд апеляційної інстанції дійшов
правильного висновку про необхідність
залишення без задоволення апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
про закриття провадження у справі.

Щодо позиції суду апеляційної
інстанції, викладеної в оскаржуваній
ухвалі про залишення без змін ухвали
суду першої інстанції про закриття
провадження у справі, щодо
правомірності ухвали суду першої
інстанції про залишення без розгляду
заяв позивача від 09.08.2010 та від 22.10.2010
про зміну позовних вимог, суд
касаційної інстанції з такою позицією
не погоджується.

Як вбачається з ухвали суду першої
інстанції про залишення заяв позивача
від 09.08.2010 та від 22.10.2010 про зміну
позовних вимог без розгляду, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що позивач подав зазначені заяви з
порушенням вимог частини першої статті
137 Кодексу адміністративного
судочинства України, тобто після
початку судового розгляду справи по
суті.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, 15.07.2010 суд першої інстанції
відклав розгляд справи на 10.08.2010 (а.с. 11
т. 4), а заява про зміну предмету
адміністративного позову була подана
позивачем 09.08.2010 (а.с. 99 т. 4), тобто до
початку розгляду справи судом першої
інстанції.

Заява позивача про зміну предмету
позову, що подана до суду 09.09.2010, ухвалою
суду від 12.10.2010 була залишена без руху
через невідповідність її вимогам,
встановленим ст. 106 Кодексу
адміністративного судочинства України
(а.с.135 т. 4).

Таким чином, заява позивача про зміну
предмету позову з вх. № 38638 від 22.10.2010
(а.с. 141 т. 4) була подана позивачем на
виконання вимог про залишення заяви
про зміну позову без руху.

Тому, датою подання позивачем заяви про
зміну предмету позову є дата - 09.09.2010.

Враховуючи наведене, висновок судів
першої та апеляційної інстанції про
подання позивачем двох, а не однієї
заяви про зміну позову, та подання
таких заяв після початку розгляду
справи, не відповідає дійсності.

Разом з тим, оскільки ухвала суду
першої інстанції про залишення заяв
без розгляду не оскаржувалась
позивачем до суду апеляційної
інстанції і не переглядалась цим судом
в апеляційному порядку, то наведена
вище помилкова позиція суду
апеляційної інстанції не стосується
оскаржуваної ухвали суду першої
інстанції про закриття провадження у
справі і не впливає на законність
оскаржуваної ухвали суду апеляційної
інстанції про залишення без змін
попередньої.

Відтак, суд касаційної інстанції не
вбачає підстав для задоволення
касаційної скарги та скасування
оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м.Львові залишити без задоволення, а
ухвалу Львівського окружного
адміністративного суду від 28.10.2010 про
закриття провадження у справі та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.03.2011 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою, поданою через Вищий
адміністративний суд України в
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун