Справа № 872/16937/13
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2014 рокусправа № 804/10684/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2013 року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Томаківський
комбікормовий завод" до Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2013 року адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Томаківський
комбікормовий завод" до Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволено
повністю: визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби №
від 04 липня 2013 року; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області №, №, №1,
№ від 16 серпня 2013 року.

Не погодившись з постановою суду,
Нікопольська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області подала
апеляційну скаргу, в якій просила
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог позивача у повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що на підставі
постанови "Про призначення
документальної перевірки" від 21.06.2013
року слідчого відділу Лівобережної
МДПІ м. Дніпропетровська лейтенанта
податкової міліції Любимова С.О. за
матеріалами кримінального
провадження, зареєстрованого в Єдиному
реєстрі досудових розслідувань за
№0000237 від 29.03.2013 року, відповідно
до наказу Нікопольської об'єднаної ДПІ
Дніпропетровської області ДПС №764 від
26.06.2013 року "Про проведення
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ "Томаківський
комбікормовий завод", згідно із ст.19,
пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, пп.78.1.11 п.78.1
ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу
України із змінами та доповненнями
проведена позапланова виїзна
документальна перевірка Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Томаківський комбікормовий завод" з
питань дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.01.2010 року по 31.05.2013 року.

За результатами перевірки складений
акт №1911/221/00686693 від 12.07.2013 року "Про
результати позапланової виїзної
документальної перевірки ТОВ
"Томаківський комбікормовий завод" з
питань дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.01.2010 року по 31.05.2013 року".

Згідно із висновками викладеними в
акті, перевіркою встановлено порушення
позивачем абз.2 п.3 Указу Президента
України від 03.07.1998 року №727/98 "Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва"(далі - Указ №727) в
редакції Указу Президента України
№746/99 від 28.06.1999 року, в результаті чого
занижено єдиний податок з юридичних
осіб за 2010 рік у сумі 49878,85 грн., в тому
числі: 1 квартал 2010 року - 14267,15 грн.; 2
квартал 2010 року - 4779,50 грн.; 3 квартал 2010
року - 14960,75 грн.; 4 квартал 2010 року - 15871,45
грн.; п.135.1 ст. 135, пп.138.1.1, п.138.1, п.138.2, п.138.4.
ст.138, пп.139.1.9. п. 139.1 ст.139 Податкового
кодексу України в результаті чого
занижено податок на прибуток на
загальну суму 269633,68 грн., в тому числі: 1
квартал 2011 року - 18270,31 грн.; 2-4 квартал 2011
року - 144827,63 грн.; 2012 рік - 106535,74 грн.; п. 187.1
ст.187 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 486194,28
грн., в т.ч.: 2011 рік-352606,72грн.; 2012 рік -
133587,56 грн.; п.270.1. ст.270, п.271.1 ст. 271, п.287.1
ст. 287 Податкового кодексу України із
змінами та доповненнями, в результаті
чого занижено земельний податок на
загальну суму 15987,47грн., у т.ч.: за 2011 рік -
5800,97 грн.; за 2012 рік - 10186,50 грн..

На підставі акту перевірки,
відповідачем винесено оскаржувані
податкові повідомлення-рішення від 04
липня 2013 року № за штрафними
санкціями - 510 грн., від 16 серпня 2013 року
№ з податку на додану вартість на
загальну суму 29668,62 грн., № з
податку на додану вартість на загальну
суму 590 457,82 грн., № з єдиного
податку з юридичних осіб на загальну
суму 38540,25 грн., № з земельного
податку з юридичних осіб на загальну
суму 19984,34 грн..

Правомірність та обґрунтованість
податкових повідомлень-рішень,
прийнятих на підставі акту перевірки, є
предметом спору, переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позовні вимоги позивача
у повному обсязі, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем не
доведено правомірність винесення ним
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з акту перевірки, проведеною
перевіркою встановлено, що позивачем
протягом періоду, що перевірявся, було
укладено договори оренди з ТОВ
"Астеліт", ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та ФОП
ОСОБА_4, при цьому, відповідачем в акті
визначено, що ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_4, будучи ФОП та працюючи на
Комбікормовому заводі та на ТОВ "Агро
Хліб", не могли фактично здійснювати
господарські операції з урахуванням
часу, оперативності проведення
операцій, місцезнаходження майна,
відсутності трудових ресурсів.

Підприємством не надано пояснення щодо
фізичних обставин використання
обладнання, переміщення ТМЦ та готової
продукції по території заводу.

Отже, враховуючи вищевикладене, не
підтверджено здійснення
безпосередньої господарської
діяльності ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_4 на орендованому у ТОВ
"Томаківський комбікормовий завод"
обладнанні.

Таким чином, укладання договорів ФОП
ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 з ТОВ
"Томаківський комбікормовий завод" про
надання послуг оренди споруд та
обладнання, спрямовано на здійснення
операцій пов'язаних з наданням
податкової вигоди для третіх осіб.

За результатом перевірки встановлено
відсутність факту здійснення
господарської операції безпосередньо -
вид правочину не відповідають
відносинам. Податкові наслідки
зазначеної операції - отримання
майнової вигоди ТОВ "Томаківський
комбікормовий завод" шляхом зменшення
бази оподаткування з податку на
прибуток та податку на додану вартість.

При цьому, відповідач приходить до
висновку, що фактично дохід отриманий
ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 від
реалізації товарів (робіт, послуг) на
орендованому майні ТОВ "Томаківській
комбікормовий завод" є доходом ТОВ
"Томаківській комбікормовий завод" в
прямому розумінні, а тому, з
урахуванням доходів ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3
та ФОП ОСОБА_4 позивачем перевищено
виручку від реалізації продукції 1000000
грн..

Виручка від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) ТОВ
"Томаківський комбікормовий завод" з
урахуванням доходів ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3
та ФОП ОСОБА_4 в 2010 році склала 1038938,52
гривень, в 2011 році - 1763033,59 грн..

Так, відповідачем зроблено висновок в
акті перевірки, що ТОВ "Томаківській
комбікормовий завод" занижено суму
виручки від реалізації наданих послуг
на суму доходів ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_4, що призвело до заниження
суми єдиного податку за 2010 рік у
розмірі 49878,85 грн..

На думку відповідача, ТОВ "Томаківській
комбікормовий завод" повинно в 2011 та 2012
роках працювати на загальній системі
оподаткування, тобто бути платниками
податку на прибуток та податку на
додану вартість на загальних
підставах.

Проте, такі висновки податкового
органу є необґрунтованими з огляду на
наступне.

Так, судом апеляційної інстанції
встановлено, що позивач за договором
оренди з фізичними особами -
підприємцями передав майно у
користування, визначив майно, яке
передав у користування відповідно до
Акту передання майна в оренду. Фізичні
особи - підприємці належним чином
прийняли майно, надане їм у
користування, користувались майном
відповідно до його призначення та
сплачували орендну плату за
користування майном.

Позивач в межах своєї господарської
діяльності надавав в оренду майно, яке
належить йому на праві власності та
знаходиться на його балансі. позивач не
здійснював свою господарську
діяльність через фізичних осіб -
підприємців шляхом укладення з ними
договорів комісії, доручення або
агентських договорів. Дохід позивач
отримував, у тому числі, від надання
майна в оренду.

Щодо визначення позивача платником
податку на прибуток та оподаткування
податком на прибуток доходів,
отриманих на спрощеній системі
оподаткування протягом 2012 року,
колегія суддів зазначає, що позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування із сплатою єдиного
податку у розмірі 5% суми виручки від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) без сплати податку на додану
вартість вже за правилами та нормами
Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що позивач у 2012 році
отримав свідоцтво платника єдиного
податку серія А №124340, видане
Нікопольською ОДПІ (Томаківське
відділення) 23.05.2012 року із сплатою
єдиного податку за ставкою 5% і,
відповідно, у періоді перевірки та по
теперішній час діють норми Податкового
кодексу України, які регулюють порядок
перебування позивача на спрощеній
системі.

Пунктом 297.1 статті 297 Податкового
кодексу України визначено, що платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності з таких
податків і зборів, в тому числі податку
на прибуток підприємств.

Тобто, для перебування на спрощеній
системі оподаткування у 2012 році
позивач подав відповідну заяву та
отримав свідоцтво платника єдиного
податку.

Отже, колегія суддів робить висновок
про те, що позивачем у 2012 році не було
порушено норми глави 1 "Спрощена
система оподаткування, обліку та
звітності" розділу XIV "Спеціальні
податкові режими" Податкового кодексу
України.

Таким чином, протягом 2011 та 2012 років
позивач був платником єдиного податку
і не міг перебувати на загальній
системі оподаткування із сплатою
податку на прибуток.

Склад доходів і витрат у періоді з
01.01.2010 р. по 31.03.2011 р. визначався
відповідно до Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
від 28.12.1994 року №334 (далі - Закон України
№334).

Щодо визначення складу валових витрат
та витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування.

До складу доходів (валових доходів)
відповідачем було перенесено доходи,
які задекларовано фізичними особами -
підприємцями в їх податкових
деклараціях, хоча Законом України №334
та Податковим кодексом України
визначено, що до складу доходів
включаються доходи:

- за нормами Законом України №334 по
першій з подій, яка сталась раніше - або
дата зарахування коштів на банківський
рахунок платника податку,
оприбуткування готівки в касі; або дата
відвантаження товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного надання
результатів робіт (послуг) платником
податку;

- за нормами Податкового кодексу
України на дату переходу права
власності на товар покупцю, а при
наданні послуг та виконанні робіт - за
датою складення акта або іншого
документа, оформленого відповідно до
вимог чинного законодавства, який
підтверджує виконання робіт або
надання послуг виключно на підставі
первинних документів.

Так, витрати, які понесли фізичні особи
- підприємці при отриманні ними доходу,
відповідачем не враховувались.

За визначенням ст. 3 Закону України №334
об'єктом оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду, визначеного згідно з
пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
цього Закону. За визначенням п. 134.1
Податкового кодексу України, у цьому
розділі об'єктом оподаткування є: 134.1.1.
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Тобто, у будь-якому випадку об'єктом
оподаткування є прибуток, а не сума
загального доходу.

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що у відповідності до п. 44.1
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, первинний документ, це документ у
якому фіксується факт здійснення
господарської операції і має
обов'язкові реквізити.

Позивач фіксував факти надходження
коштів від контрагентів на підставі
виписок банку та прибуткових касових
ордерів, а факт надання послуг на
підставі актів здачі - прийомки
виконаних робіт.

Також, п. 44.2 ст.44 Податкового кодексу
України визначено, що для обрахунку
об'єкта оподаткування платник податку
на прибуток використовує дані
бухгалтерського обліку щодо доходів та
витрат з врахуванням положень цього
Кодексу.

При цьому, позивач не був платником
податку на прибуток протягом періоду,
що перевірявся.

Щодо неправомірності визначення
відповідачем об'єкта оподаткування
податком на додану вартість, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до норм Податкового кодексу
України у разі якщо загальна сума від
здійснення операцій з постачання
товарів/послуг, що підлягають
оподаткуванню згідно з цим розділом, у
тому числі з використанням локальної
або глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку в
органі державної податкової служби за
своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) з дотриманням
вимог,передбачених статтею 183 цього
Кодексу, крім особи, яка є платником
єдиного податку (п. 181.1); у разі переходу
осіб із спрощеної системи
оподаткування, що не передбачає сплати
податку, на сплату інших податків і
зборів, встановлених цим Кодексом, у
випадках, визначених главою 1 розділу XIV
цього Кодексу, за умови, що такі особи
відповідають вимогам, визначеним
пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу,
реєстраційна заява подається не
пізніше 10 числа першого календарного
місяця, в якому здійснено перехід на
сплату інших податків і зборів,
встановлених цим Кодексом. Якщо такі
особи відповідають вимогам, визначеним
пунктом 182.1 статті 182 цього Кодексу,
реєстраційна заява подається у строк,
визначений пунктом 183.3 цієї статті (п.
183.4).

Протягом 2011 року позивач перебував на
спрощеній системі оподаткування, тобто
був платником єдиного податку за
ставкою 10% без сплати податку на додану
вартість, тому норми п. 181.1 Податкового
кодексу України на позивача не
розповсюджувались. Позивач на надавав
до органу податкової служби
реєстраційної заяви та не мав жодних
підстав для її обов'язкового подання.

Відповідно до ст. 6 Указу №727
передбачається, що суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів
податків і зборів (обов'язкових
платежів): податку на додану вартість,
крім випадку, коли юридична особа
обрала спосіб оподаткування доходів за
єдиним податком за ставкою 6 відсотків.

Протягом 2012 року позивач перебував
платником єдиного податку за ставкою 5%
без сплати податку на додану вартість.
При цьому, відповідно до п. 297.1
Податкового кодексу України платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності з таких
податків і зборів: податку на додану
вартість з операцій з постачання
товарів, робіт та послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, крім податку на
додану вартість, що сплачується
фізичними особами та юридичними
особами, які обрали ставку єдиного
податку, визначену підпунктом 1
підпункту 293.3.1 пункту 293.3 або
підпунктом 1 підпункту 293.3.2 пункту 293.3
статті 293 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу (п. 185.1).

Постачання послуг - будь-яка операція,
що не є постачанням товарів, чи інша
операція з передачі права на об'єкти
права інтелектуальної власності та
інші нематеріальні активи чи надання
інших майнових прав стосовно таких
об'єктів права інтелектуальної
власності, а також надання послуг, що
споживаються в процесі вчинення певної
дії або провадження певної діяльності
(пп. 14.1.185).

Постачання товарів - будь-яка передача
права на розпоряджання товарами як
власник, у тому числі продаж, обмін чи
дарування такого товару, а також
постачання товарів за рішенням суду"
(пп. 14.1.191).

Місцем постачання товарів є: фактичне
місцезнаходження товарів на момент їх
постачання (крім випадків,
передбачених у підпунктах "б" і "в" цього
пункту) (пп. "а" п.186.1 ст. 186).

Місцем постачання послуг є місце
реєстрації постачальника, крім
операцій, зазначених у пунктах 186.2 і 186.3
цієї статті (п. 186.4).

Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку (п. 187.1).

База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку)
(п. 188.1).

Тобто, відповідно до норм Податкового
кодексу України для визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість необхідно мати ряд
одночасних умов, а саме необхідно
визначити об'єкт оподаткування, яким
згідно Податкового кодексу України є
операції з постачання товарів (послуг);
визначити чи існує операція постачання
товарів (послуг), яка визначається як
передача права на розпорядження
товарами як власник або отримання
результатів надання послуг; визначити
базу оподаткування, яка визначається
виходячи з договірної вартості товарів
(послуг); визначити дату виникнення
податкових зобов'язань, яка повинна
визначатись за першою подією або дата
зарахування коштів від покупця на
банківський рахунок позивача, як
оплата товарів (послуг), а у разі
постачання за готівкові грошові кошти -
дата їх оприбуткування в касі позивача,
або дата відвантаження товарів, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг.

Жодних з наведених чинників в Акті не
наведено, як і не доведено факту їх
виникнення та відповідного
документального підтвердження.

Крім того, пп. 202.1 статті 202 Податкового
кодексу України визначено, що звітним
(податковим) періодом є один
календарний місяць, а у випадках,
особливо визначених цим Кодексом,
календарний квартал.

У даному випадку, податковий звітний
період у позивача повинен дорівнювати
календарному місяцю, а не кварталу. А у
фізичних осіб - підприємців доходи
відображались виключно за податковий
період, який дорівнював календарному
кварталу, тобто відповідачем для
визначення податкових зобов'язань
позивача застосовувався податковий
період - календарний квартал, що є
недотриманням вимог податкового
законодавства України, зокрема,
Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів
зазначає, що у відповідача не існує
законних підстав для нарахування та
визначення податкових зобов'язань з
податку на додану вартість позивачу.

Щодо неправомірності донарахування
відповідачем податкових зобов'язань з
єдиного податку.

За результатами перевірки
відповідачем в Акті наведено висновки
щодо відсутності факту здійснення
господарської операції безпосередньо
усіма фізичними особами - підприємцями,
з якими позивачем було укладено
договори оренди.

Відповідачем здійснювалась перевірка
фінансово-господарської діяльності
саме позивача, а не інших суб'єктів
господарювання, Акт складено за
результатами перевірки позивача.
Кошти, які надходили до позивача за
надане в оренду майно були включені до
бази оподаткування єдиним податком, а
кошти, отримані безпосередньо
фізичними особами - підприємцями були
відображені ними в їх податкових
деклараціях та оподатковані згідно
норм чинного законодавства України.

Так, протягом 2010-2012 років позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування із сплатою єдиного
податку у розмірі 10% суми виручки від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) без сплати податку на додану
вартість.

Статтею 1 Указу №727 визначено, що
установити, що спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується для таких суб'єктів
малого підприємництва: юридичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
будь-якої організаційно-правової форми
та форми власності, в яких за рік
середньооблікова чисельність
працюючих не перевищує 50 осіб і обсяг
виручки яких від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 1 млн. гривень.

Згідно абз. 5 ст. 1 Указу №727 виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або (та) в касу за здійснення операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг).

Тобто, для юридичних осіб, які
перебували у 2010 році на спрощеній
системі оподаткування об'єктом
оподаткування була виключно виручка
від реалізації продукції (товарів,
послуг), яка надходила на розрахунковий
рахунок або (та) в касу.

Указом №727 не визначено будь-яких інших
доходів, які враховуються при
обчисленні єдиного податку на
спрощеній системі оподаткування.

Таким чином, перебуваючи у 2010 році на
спрощеній системі оподаткування
позивач сплачував єдиний податок у
розмірі 10% виручки, отриманої ним на
поточний рахунок та в касу за надані
послуги, інших доходів, ніж ті, що
надходили на його поточний рахунок та в
касу не отримував.

З урахуванням вказаних обставин
справи, є вірним висновок суду першої
інстанції, що висновки відповідача
щодо нарахування єдиного податку на
доходи, отримані фізичними особами -
підприємцями є хибними та такими, що
суперечать нормам законодавства
України з питань оподаткування єдиним
податком, а податкове повідомлення -
рішення, винесене безпідставно, є
неправомірним та таким, що підлягає
скасуванню.

Щодо неправомірності донарахування
податку на землю.

Згідно зі ст. 6 Указу №727 суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів
податків і зборів (обов'язкових
платежів) плати (податку) за землю.

Відповідно до п. 297.1 статті 297
Податкового кодексу України платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності з таких
податків і зборів: земельного податку,
крім земельного податку за земельні
ділянки, що не використовуються ними
для провадження господарської
діяльності.

Платники єдиного податку повинні
сплачувати земельний податок лише у
разі, коли вони будуть позбавлені
свідоцтва платника єдиного податку.

У відповідності до ст. 5 Указу №727
встановлено, що у разі порушення вимог,
установлених статтею 1 цього Указу,
платник єдиного податку повинен
перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу).

За нормами Податкового кодексу України
анулювання свідоцтва платника єдиного
податку у позивача може бути лише у
разі порушення ним норм п. 299.15 ст. 299
Податкового кодексу України.

Крім того, пп. 298.2.3 ст. 298 Податкового
кодексу України визначено, що платники
єдиного податку зобов'язані перейти на
сплату інших податків і зборів,
визначених цим Кодексом, у таких
випадках та в строки: у разі
перевищення протягом календарного
року обсягу доходу, встановленого
підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291,
платниками єдиного податку четвертої
групи, які використали право на
застосування іншої ставки,
встановленої для шостої групи, - з
першого числа місяця, наступного за
податковим (звітним) кварталом, у якому
відбулося таке перевищення; у разі
застосування платником єдиного
податку іншого способу розрахунків,
ніж зазначені у пункті 291.6 статті 291
цього Кодексу, - з першого числа місяця,
наступного за податковим (звітним)
періодом, у якому допущено такий спосіб
розрахунків; у разі здійснення видів
діяльності, які не дають права
застосовувати спрощену систему
оподаткування, або невідповідності
вимогам організаційно-правових форм
господарювання - з першого числа
місяця, наступного за податковим
(звітним) періодом, у якому
здійснювалися такі види діяльності або
відбулася зміна
організаційно-правової форми; у разі
перевищення чисельності фізичних осіб,
які перебувають у трудових відносинах
з платником єдиного податку, - з першого
числа місяця, наступного за податковим
(звітним) періодом, у якому допущено
таке перевищення; у разі здійснення
видів діяльності, не зазначених у
свідоцтві платника єдиного податку -
фізичної особи - підприємця, - з першого
числа місяця, наступного за податковим
(звітним) періодом, у якому
здійснювалися такі види діяльності; у
разі сплати до закінчення граничного
строку погашення податкового боргу, що
виник у платника єдиного податку
протягом двох послідовних кварталів, -
з першого числа місяця, наступного за
податковим (звітним) періодом, у якому
погашено такий податковий борг.

Отже, приймаючи до уваги вказані норми
Податкового кодексу України, колегія
суддів робить висновок про те, що
позивач не порушував порядок
перебування на спрощеній системі
оподаткування, свідоцтво платника
єдиного податку не підлягало та не
підлягає анулюванню, у позивача не
виникало жодних підстав щодо
виникнення в нього обов'язку переходу
на сплату інших податків і зборів.

Стосовно оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення від 04 липня 2013
року за №, колегія суддів може
зазначити наступне.

Згідно до п.85.6 ст. 86 Податкового кодексу
України визначено, що у разі відмови
платника податків або його законних
представників надати копії документів
посадовій (службовій) особі
контролюючого органу така особа
складає акт у довільній формі, що
засвідчує факт відмови, із зазначенням
посади, прізвища, імені, по батькові
платника податків (його законного
представника) та переліку документів,
які йому запропоновано подати.
Зазначений акт підписується посадовою
(службовою) особою контролюючого
органу та платником податків або його
законним представником. У разі відмови
платника податків або його законного
представника від підписання
зазначеного акта в ньому вчиняється
відповідний запис.

Проте, як встановлено судом
апеляційної інстанції, Акт відмови від
надання документів від 04 липня 2013 року
№275/221/00686693 не містить переліку
документів, які запропоновано надати
позивачу та ним не надано перевіряючим,
при цьому матеріали адміністративної
справи містять перелік документів
наданих до перевірки. Тобто
відповідачем не доведено факту
ненадання позивачем копій документів
до перевірки.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, дослідивши вищевикладені
обставини справи, колегія суддів
робить висновок про те, що у діях
платника податків (позивача) немає
порушень тих норм законів, на які
посилається відповідач, і приходить до
висновку, що твердження податкового
органу про наявність таких порушень
ґрунтуються на припущеннях та належним
чином не доведені, доводи відповідача
не ґрунтуються на законі та
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами.

Згідно до п. 1,3 ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають, колегія суддів
приходить до висновку, що податкові
повідомлення-рішення № від 04
липня 2013 року, №, №, №1,
№ від 16 серпня 2013 року прийняті
Нікопольською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області не
відповідають п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України,
оскільки винесені відповідачем на
підставі, у межах повноважень, але не у
спосіб, передбачений законодавством та
без урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже
тому є протиправними та підлягають
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206,
ч.2 ст.212 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко