Справа № 2-а-110/11/1520
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-110/11/1520

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Парій І.О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів - Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційні
скарги Управління праці та соціального
захисту населення Миколаївської
районної державної адміністрації
Одеської області, Управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївському районі Одеської
області на постанову Миколаївського
районного суду Одеської області від 26
травня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Миколаївської
районної державної адміністрації
Одеської області, Управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївському районі Одеської
області про визнання протиправними та
незаконними бездіяльності та дій
відповідачів, зобов'язання здійснити
перерахунок пенсії, одноразової
грошової допомоги на оздоровлення,
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня та зобов'язання виплатити
компенсації у розмірі, передбаченому
чинним законодавством,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Миколаївської
районної державної адміністрації
Одеської області, Управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївському районі Одеської
області про визнання протиправними та
незаконними бездіяльності та дій
відповідачів, зобов'язання здійснити
перерахунок пенсії, одноразової
грошової допомоги на оздоровлення,
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня та зобов'язання виплатити
компенсації у розмірі, передбаченому
чинним законодавством.

Постановою Миколаївського районного
суду Одеської області від 26 травня
2011 року позивачу поновлено пропущений
строк для звернення до суду за захистом
порушених прав, свобод та інтересів.
Визнано протиправною бездіяльність
Управління пенсійного фонду України у
Миколаївському районі Одеської
області щодо відмови позивачу в
перерахуванні пенсії. Зобов'язано
Управління пенсійного фонду України у
Миколаївському районі Одеської
області провести перерахунок пенсії
позивачу, відповідно до ст.ст. 50,54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виходячи з розрахунку
мінімальних пенсій за віком,
визначеної ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та проводити відповідні
виплати, починаючи з 14 березня 2010 року,
з урахування проведених виплат.
Визнано дії відповідача - Управління
праці та соціального захисту населення
Миколаївської районної державної
адміністрації Одеської області з
нарахування позивачу щорічної
одноразової грошової допомоги до 5
травня та компенсації на оздоровлення
за 2010 рік, незаконними. Зобов'язано
Управління праці та соціального
захисту населення Миколаївської
районної державної адміністрації
Одеської області перерахувати
позивачу розмір щорічної одноразової
грошової допомоги до 5 травня та
перерахувати розмір компенсацій на
оздоровлення за період з 14 березня 2010
року відповідно до Закону України
№796-ХІІ, Закону України № 3551-ХІІ та
виплатити йому борг: заборгованість з
компенсації на оздоровлення за період
2010 року у розмірі 3360
гривень; заборгованість з щорічної
одноразової грошової допомоги до 5
травня за 2010 року у розмірі 4968 гривень.
В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
в частині задоволених вимог,
відповідачі подали до суду апеляційні
скарги, в яких, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати вищезазначене
рішення та постановити нове, яким у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити у повному обсязі.

Виходячи з приписів п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначені
апеляційні скарги розглядаються в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач віднесений до категорії 1, як
особа, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, і є
інвалідом 2 групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.
Йому призначена пенсія відповідно до
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що позивач має право на
нарахування та виплату основної пенсії
як інваліду 2 групи та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірах, визначених Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 49 названого Закону
пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді
державної пенсії та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Згідно ч. 1 ст. 50 зазначеного Закону (в
редакції до 28 грудня 2007 року), особам,
віднесеним до категорії 1, які є
інвалідами II групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» у вказаній
редакції встановлено, що розмір пенсії
для інвалідів другої групи, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, в усіх випадках не може
бути нижчим 8 мінімальних пенсій за
віком.

Законом України від 28 грудня 2007 року №
107-VI «Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» статтю 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладено в новій
редакції, відповідно до якої особам,
віднесеним до категорії 1 - інвалідам II
групи, призначається щомісячна
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 20 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Цим же
Законом викладено в новій редакції і
статтю 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», відповідно до якої у всіх
випадках розміри пенсій для інвалідів,
щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими для інвалідів, щодо яких
встановлено причинний зв'язок
інвалідності з Чорнобильською
катастрофою по II групі інвалідності - 120
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10 рп/2008 від 22 травня 2008 року положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
що стосуються виплат, встановлених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними) та втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення.

Із врахуванням викладеного позивач, як
постраждалий від наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС І категорії та
інвалід ІІ групи, з 22 травня 2008 року мав
право на отримання державної пенсії в
розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій
за віком, передбаченому ч. 4 ст. 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(в редакції до 28 грудня 2007
року), та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком,
передбаченому ч. 1 ст. 50 зазначеного
Закону у названій редакції.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
мають обраховуватися державна та
додаткова пенсія позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання державної та
додаткової пенсії у встановлених
законом розмірах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, за конституційними
нормами, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, при
визначенні розміру державної та
додаткової пенсії позивачу підлягають
застосуванню ч. 3 ст. 46 Конституції
України, ст.ст. 49, 50 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст. 17
Закону України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії» і ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», а не постанови
Кабінету Міністрів України № 530 від 28
травня 2008 року та № 654 від 16 липня 2008
року, які істотно звужують обсяг
встановлених законом прав.

Безпідставними є і посилання
відповідача на відсутність коштів щодо
забезпечення виплати зазначеної
пенсії у вказаному розмірі, оскільки
органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх зобов'язань,
які встановлені статтею 46 Конституції
України та статтями 49, 50 та 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
щодо визначення розміру та виплати
пенсій.

На підставі викладеного висновок суду
першої інстанції щодо наявності у
позивача права на перерахунок основної
та додаткової пенсії є обґрунтованим
та таким, що відповідає чинним на час
прийняття рішення нормам
законодавства.

Разом з тим, вирішуючи справу, судом
першої інстанції не було враховано, що
позивач звернувся за захистом
порушеного відповідачем права на
перерахунок державної та додаткової
пенсії за період з 01 січня 2008 року,
одноразової грошової допомоги на
оздоровлення за 2005-2010 роки, щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня
2005-2010 роки лише 14 березня 2011 року, тобто
частково з пропуском строку
визначеного ст. 99 КАС України.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України (в
редакції чинній на час звернення
позивача з вказаним позовом та на час
прийняття рішення судом першої
інстанції) адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України (в
редакції чинній на час звернення
позивача з вказаним позовом та на час
прийняття рішення судом першої
інстанції) адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Колегія суддів не може погодитися з
твердженням суду першої інстанції, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду з поважних причин, та погоджується
з доводами апеляційних скарг, оскільки,
як видно з матеріалів справи, державну
та додаткову пенсію, одноразову
грошову допомогу на оздоровлення та
разову грошову допомогу до 5 травня
позивач отримував щомісячно та
щорічно, та був обізнаний про їх розмір,
зміни ж у законодавстві, якими
обґрунтовані позовні вимоги, належним
чином були оприлюднені та доведені до
відома населення, таким чином
необізнаність позивача не є
обґрунтованою причиною пропуску
строку та підставою для його
відновлення.

Таким чином, у зв'язку з безпідставним
поновленням судом першої інстанції
позивачу строку звернення до суду, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про скасування постанови суду
першої інстанції в частині вирішення
позовних вимог за період з 2005 року по 13
вересня 2010 року із залишенням без
розгляду вказаних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 155, 195, 197, 198, 200, 203, 205, 206,
254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Управління праці та
соціального захисту населення
Миколаївської районної державної
адміністрації Одеської області,
Управління Пенсійного фонду України в
Миколаївському районі Одеської
області на постанову Миколаївського
районного суду Одеської області від 26
травня 2011 року - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського районного
суду Одеської області від 26 травня
2011 року в частині вирішення позовних
вимог за період з 2005 року по 13 вересня
2010 року - скасувати, а позовні вимоги
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Миколаївської районної державної
адміністрації Одеської області,
Управління Пенсійного фонду України в
Миколаївському районі Одеської
області про визнання протиправними та
незаконними бездіяльності та дій
відповідачів за період з 2005 року по 13
вересня 2010 року, зобов'язання здійснити
перерахунок державної та додаткової
пенсії за період з 01 січня 2008 року по 13
вересня 2010 року, одноразової грошової
допомоги на оздоровлення за 2005-2010 роки,
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2005-2010 роки - залишити без
розгляду.

В частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання протиправною
бездіяльності Управління Пенсійного
фонду України в Миколаївському районі
Одеської області щодо відмови у
перерахунку пенсії та зобов'язання
здійснити перерахунок державної та
додаткової пенсії за період з 14 вересня
2010 року постанову Миколаївського
районного суду Одеської області від 26
травня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20 днів
після набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/