Справа № К/9991/59090/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/59090/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Керчі Автономної Республіки Крим про
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Керченського міського суду Автономної
Республіки Крим від 30 березня 2011 року
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 11 липня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з вказаним позовом в якому просила
зобов'язати відповідача призначити їй
пенсію у зв'язку з втратою годувальника
починаючи з 28 лютого 2010 року та
виплатити суми не отриманої пенсії за
минулий час.

В обґрунтування позову зазначає, що
відповідач в порушення вимог статей 35,
36 Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі Закон №
1058-ІV) призначив і виплачує позивачу
пенсію у зв'язку з втратою годувальника
починаючи з дня звернення - 30 вересня 2010
року, тоді як така підлягає призначенню
і виплаті з 28 лютого 2010 року, тобто з
моменту народження дитини, батько якої
помер.

Вважаючи це порушенням своїх прав,
позивач просила про задоволення позову
з вищезазначених підстав.

Постановою Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30
березня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 11 липня 2011 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про залишення
скарги без задоволення, а судових
рішень без змін з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 лютого 2010 року
ОСОБА_4 народила дитину, батько якої,
ОСОБА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В червні 2010 року позивач звернулась до
суду з позовом про визнання факту
родинних відносин, а рішенням
Керченського міського суду Автономної
Республіки Крим від 2 вересня 2010 року
ОСОБА_5 був визнаний батьком її дитини.

30 вересня 2010 року ОСОБА_4 звернулась до
відповідача з заявою про призначення
пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, яка була призначена
Управлінням Пенсійного фонду України в
м. Керчі Автономної Республіки Крим
(далі УПФ) починаючи з дня звернення.

Не погодившись з таким рішенням
відповідача, 13 грудня 2010 року позивачем
подана заява про призначення пенсії у
зв'язку з втратою годувальника з
моменту народження дитини, тобто з 28
лютого 2010 року та виплати її
недоотриманої частини починаючи з
цього часу по день звернення за
пенсією, а саме до 30 вересня 2010 року.

23 грудня 2010 року УПФ відмовило в
задоволенні цієї заяви.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що відповідач правомірно призначив
пенсію позивачу з дня звернення з
відповідною заявою з 30 вересня 2010 року,
оскільки така надійшла після спливу 12
місяців з дня смерті годувальника.

Так, у відповідності до частини 1 та
пункту 3 частини 1 статті 45 Закону №
1058-ІV пенсія призначається з дня
звернення за пенсією, крім таких
випадків, коли пенсія призначається з
більш раннього строку. Пенсія у зв'язку
з втратою годувальника призначається з
дня, що настає за днем смерті
годувальника, якщо звернення про
призначення такого виду пенсії
надійшло протягом 12 місяців з дня
смерті годувальника.

З матеріалів справи вбачається, що
годувальник, який за рішенням суду
визнаний батьком дитини, помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, для призначення пенсії у зв'язку з
втратою годувальника з дня, що настав
за днем його смерті, позивач мала
звернутись з відповідною заявою
протягом 12 місяців з дня смерті
годувальника, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Така заява надійшла від позивача 30
вересня 2010 року, що підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
сторонами.

Колегія суддів не бере до уваги
посилання позивача на частину 2 статті
35 та частину 2 статті 36 Закону № 1058-ІV, як
на підставу для задоволення позовних
вимог, оскільки вказані норми
визначають коло осіб, які мають право
на одержання пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, а не регулюють порядок
виплати пенсії, зокрема не
встановлюють строк з якого така
підлягає призначенню та виплаті.

Таким чином, відповідач правомірно
застосував частину 1 статті 45 Закону №
1058-ІV, врахувавши, що з заявою про
призначення пенсії у зв'язку з втратою
годувальника позивач звернулась поза
межами строку, встановленого пунктом 3
частини 1 цієї статті, а доводи
скаржника щодо зобов'язання поновлення
цього строку в зв'язку з наявністю
поважних причин суд визнає
необґрунтованими, оскільки процедури
поновлення такого строку чинним
законодавством України не передбачено.

Крім того, суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку про відмову у
задоволенні позову в частині стягнення
не отриманої пенсії за період з 28
лютого по 30 вересня 2010 року, враховуючи
наступне.

Згідно вимог частини 1 статті 46 Закону
№ 1058-ІV нараховані суми пенсії, не
отримані з вини органу, що призначає і
виплачує пенсію, виплачуються за
минулий час без обмеження будь-яким
строком з нарахуванням компенсації
втрати частини доходів.

Буквальне тлумачення наведеної норми
права дає підстави вважати, що ця норма
закону стосується вже нарахованих сум
пенсій за минулий час, однак не
виплачених з вини УПФ.

За таких обставин, положення статті 45
Закону № 1058-ІV не підлягають
застосуванню до заявлених позовних
вимог, адже в період з 28 лютого до
30 вересня 2010 року відповідач не
нараховував пенсію позивачу, а суди
попередніх інстанції, з висновками
яких погодилась і колегія суддів
касаційного суду, встановили, що УПФ в
цей період діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України.

Враховуючи зазначене, рішення судів
першої і апеляційної інстанцій
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Керченського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 30 березня 2011 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало