Справа № 2а/0470/1169/11
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/20753/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій,
Державної міграційної служби України,
третя особа - Сектор міграційної служби
у Дніпропетровській області про
визнання протиправним рішення та
зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодування моральної шкоди та
витрат, понесених на оплату правової
допомоги, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_3
на постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 16 лютого 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року Громадянин
Республіки Білорусь ОСОБА_3 звернувся в
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з
адміністративним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій, Державної
міграційної служби України, третя
особа - Сектор міграційної служби у
Дніпропетровській області, в якому
позивач, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог, просив
визнати протиправним та скасувати
рішення Державного комітету України у
справах національностейта релігій від
15.12.2010 року №725-10 про відмову в наданні
статусу біженця, зобов'язати Державний
комітет України у справах
національностей та релігій
переглянути рішення про відмову в
наданні статусу біженця ОСОБА_3,
зобов'язати Державний комітет України
у справах національностей та релігій
прийняти рішення про надання ОСОБА_3
статусу біженця в Україні.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що Державний комітет України
у справах національностей та релігій
відносно нього прийняв Рішення № 725-10
від 15 грудня 2010 року про відмову
у наданні статусу біженця, що є
неправомірним, оскільки його в
Республіці Білорусь переслідують, в
тому числі шляхом порушення проти
нього кримінальної справи, а у разі
повернення позивача на Батьківщину,
його свободі, життю та здоров'ю буде
загрожувати реальна небезпека.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
20 травня 2011 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 16 лютого 2012 року апеляційну
скаргу заступника прокурора
Дніпропетровської області задоволено.
Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
травня 2011 року - скасовано, а в
задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції у справі, ОСОБА_3
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просить вказане рішення скасувати, а
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з
того, що Державним комітетом України у
справах національностей та релігій 15
грудня 2010 року прийнято законне та
обґрунтоване рішення про відмову у
наданні статусу біженця ОСОБА_3.

Такий висновок суду апеляційної
інстанції не відповідає матеріалам
справи, нормам матеріального і
процесуального права.

Спірні правовідносини регулюються
Конвенцією про захист прав людини та
основоположних свобод від 4 листопада
1950 року, Конвенцією про статус біженців
від 28 липня 1951 року, Законом України
№2557-ІІІ від 21 червня 2001 року "Про
біженців", Положенням про Державний
комітет України у справах
національностей та релігій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 14 лютого 2007 року
№201 (далі - Положення №201).

Правовий статус біженця в Україні,
порядок надання, втрати та позбавлення
статусу біженця, встановлення
державних гарантій захисту біженців
регулюється Законом України "Про
біженців".

Згідно статті 1 А (2) Конвенції про
статус біженців - особа, яка внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідування за ознакою належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань знаходиться за
межами країни своєї громадянської
належності та не може скористуватися
захистом своєї країни, кваліфікується
як біженець.

Положеннями абз.2 ст.1 Закону України
"Про біженців" визначено, що біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань, перебуває
за межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
цим захистом внаслідок таких
побоювань, або, не маючи громадянства
(підданства) і перебуваючи за межами
країни свого попереднього постійного
проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього проживання;
неможливість або побоювання
користуватися захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расовою належністю; б) релігією; в)
національністю (громадянством); г)
належністю до певної соціальної групи;
д) політичними поглядами.

Крім того, при розгляді особових справ
шукачів притулку, Державний Комітет у
справах національностей та релігій
України повинен враховувати, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань, є ключовим у переліку
критеріїв щодо визначення біженця.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Крім того, побоювання бути
переслідуваним може бути цілком
обґрунтованим незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування - державні
органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто,
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 09 червня 2009 року до
сектору міграційної служби
Дніпропетровської області із заявою
про надання статусу біженця в Україні
звернувся громадянин Республіки
Білорусь ОСОБА_3.

09.06.2009 року наказом сектору міграційної
служби Дніпропетровської області №11
прийнято до розгляду заяву про надання
статусу біженця громадянину
Республіки Білорусь ОСОБА_3

24 червня 2009 року сектором міграційної
служби Дніпропетровської області
стосовно позивача прийнято рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця на підставі абзацу шостого
статті 12 Закону України "Про біженців".

Відповідно до ст.16 Закону України "Про
біженців" позивач оскаржив рішення
сектора міграційної служби
Дніпропетровської області про відмову
йому в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця в Державному Комітеті України
у справах національностей та релігій.

31 липня 2009 року Державний Комітет
України у справах національностей та
релігій прийняв рішення №38-09 про
задоволення скарги позивача на рішення
сектору міграційної служби
Дніпропетровської області.

06 серпня 2009 року наказом №16 сектором
міграційної служби області стосовно
гр. ОСОБА_3 прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця в
Україні.

15 грудня 2010 року Державний Комітет
України у справах національностей та
релігій прийняв рішення №725-10 про
відмову у наданні статусу біженця на
підставі висновку сектору міграційної
служби у Дніпропетровській області.

З рапорту заступника начальника ВБМ
ОЗГ УБОЗ ГУМВС України в
Дніпропетровській області встановлено
про повідомлення старшого помічника
прокурора Дніпропетровської області з
міжнародно-правових доручень
Харченка В.А. про те, що ОСОБА_3
розшукується ГУБОПиК МВС Республіки
Білорусь, запобіжний захід - арешт, дата
реєстрації УІТ 19.06.2009 року.

Згідно інформації УМВС України в
Дніпропетровській області від 28.07.2009
року №5/2421 встановлено, що проведеною
перевіркою за наявними обліками УІТ
відносно зазначеної особи є інформація
відповідно до якої позивач знаходиться
у міждержавному розшуку ГУБОПИК МВС
Республіки Біларусь за вчинення
злочинів, передбачених ст.ст.233 ч.2,3; 243
ч.2; 285 ч.1 КК РБ та відносно нього обрано
запобіжний захід у вигляді тримання
під вартою, кримінальна справа №3
від 28.07.2008 року, розшукова справа
№5 від 10.06.2009 року.

Тобто, в той самий час як з 28.07.2008 року
порушена кримінальна справа щодо
скоєння злочинів гр. ОСОБА_3, зазначена
особа, відповідно до штампів у паспорті
в ході проходження кордонів,
безперешкодно перетинала кордон у
жовтні 2008 року з Республіки Білорусь на
Україну.

Крім того, з листа від 20.08.2009 року № 16/3725
ГУМВС України в Дніпропетровській
області встановлено, що за інформацією
відділу Укрбюро Інтерполу станом на
18.02.2009 року за обліками Генерального
секретаріату Інтерполу ОСОБА_3 в
міжнародному розшуку не перебуває.

Відповідно до листа Управління Служби
безпеки України у Дніпропетровській
області від 30.10.2009 року №55/2/4413
проведеною, відповідно до ст.8 Закону
України "Про біженців", перевіркою
відомостей щодо вчинення громадянином
Республіки Білорусь ОСОБА_3 злочинів
проти миру, воєнних злочинів, злочинів
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві, тяжких
злочинів неполітичного характеру за
межами України до прибуття в Україну з
метою набуття статусу біженця, а також
дій, які суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй, не
отримано.

Статтею 11 Закону України "Про біженців"
передбачено, що до заяви про надання
статусу біженця додаються документи і
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття такого
статусу, однак цією нормою не
встановлено обов'язковості подання
таких документів, як умови прийняття
заяви.

Відповідно до Керівництва по процедурі
та критеріям визначення статусу
біженця (згідно Конвенції про статус
біженців 1951 року та Протоколу 1967 року)
обов'язок надавати докази лежить на
особі, яка подає заяву про надання
статусу біженця. В той же час, коли
особа може надавати документальні
підтвердження свого переслідування є
скоріше виключення, ніж правило, а тому
всі сумніви трактуються на користь
заявника, якщо не може бути доказано
зворотне.

Згідно співбесіди із працівниками
міграційної служби позивачем
викладені всі обставини та підстави
того, чому він вважає себе жертвою
переслідувань з боку органів державної
влади. Позивач не бажає повертатися в
Республіку Білорусь, так як йому
загрожує реальна небезпека.

Згідно протоколу співбесіди позивач
прибув в Україну 5.12.2008 року легальним
шляхом по паспорту громадянина
Білорусії НОМЕР_1, виданому 17 жовтня 2006
року Мінським РУВС Мінської області
терміном дії до 20 червня 2009 року. У
вказаному паспорті проставлено штамп
про перетин кордону Білорусії та
України, що давало право перебувати
позивачу в Україні 90 діб, тобто до 5
березня 2009 року. В співбесіді від 24.06.2009
року дату прибуття заявник називає
грудень 2008 року, і що 05 березня 2009 року
на один день він виїжджав до Російської
Федерації по особистим справам про це
свідчить штамп КПП про перетин кордону
України з Росією. Штамп перетину
кордону від 05 березня 2009 року давав
позивачу право знаходитись в Україні 90
діб. 29 травня 2009 року позивач продовжує
термін перебування в Україні ВГІРФО ГУ
МВС за місцем проживання батьків до 19
червня 2009 року, тобто до закінчення
терміну дії національного паспорта.

Серед обставин, що змусили громадянина
Республіки Білорусь ОСОБА_3 звернутись
із заявою про надання статусу біженця в
заяві та протоколах співбесіди позивач
називає посилання на утиски з боку
влади як підприємця та переслідування
правоохоронними органами за фінансову
підтримку політичним партіям
"Объединённая гражданской партии
Белоруссии" (ОГПБ), Соціал -
Демократичній партії та Союзу
підприємців.

Крім того, в протоколах співбесіди
позивач зазначив, що з 2005 року
періодично надавав фінансову
підтримку "Объединенной гражданской
партии", приймав участь в
демонстраціях, акціях протесту,
мітингах, направлених проти режиму в
державі, акціях протесту підприємців.
Оскільки про політичну діяльність
позивача стало відомо співробітникам
правоохоронних органів республіки
Білорусь, то, через посередника до
нього звернулись з вимогою заплатити
хабар у розмірі 50000 доларів США з
погрозами у разі несплати порушити
кримінальну справу за економічні
злочини. На зазначений факт гр.ОСОБА_3
подав заяву про злочин, в якому просив
притягти винних до відповідальності.
Кримінальна справа була порушена у
відношенні гр.ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за
ознаками злочинів, передбачених ч.5.ст.16
ч.2 431 КК Республіки Білорусь (дача
хабара) та ч.1.ст.377 КК Республіки
Білорусь (знищення або приховування
документів, штампов, печаток). За
повідомленням Головного слідчого
управління від 18.09.2008 року за №141902
попереднє розлідування справи у
відношенні зазначених осіб припинено
17.08.2008 року на підставі п.2.ч.1 ст.29 КПК
Республіки Білорусь за відсутністю в
діях складу злочину.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що про порушення
кримінальної справи ще у липні 2008 року
позивач дізнався у судовому засіданні.
Зі слів ОСОБА_3, на території
Білорусії, він не має ні юридичної, ні
правової можливості захищатися проти
зазначеної кримінальної справи. В
подальшому має бажання залишитись в
Україні, отримати громадянство
України, перевезти свою сім'ю та не
планує повертатися на територію
Білорусії, адже у випадку повернення до
Республіки Білорусь, його буде піддано
тортурам з метою отримання визнання
вини у скоєнні злочинів, та незаконно
засуджено.

Згідно положень Закону України від
18.03.2004, № 1629-IV "Про Загальнодержавну
програму адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу" метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Крім того, статтею 10 Закону України "Про
біженців" визначено умови, за яких
статус біженця не надається.

За змістом цієї норми статус біженця не
надається особі: яка вчинила злочин
проти миру, воєнний злочин або злочин
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка
вчинила тяжкий злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою набуття
статусу біженця, якщо таке діяння
віднесено Кримінальним кодексом
України до тяжких злочинів; яка винна у
вчиненні дій, що суперечать меті та
принципам Організації Об'єднаних
Націй; стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені абзацом другим
статті 1 цього Закону, відсутні; яка до
прибуття в Україну була визнана
біженцем або отримала притулок в іншій
країні; яка до прибуття в Україну з
наміром набути статусу біженця
перебувала в третій безпечній країні.
Дія цього абзацу не поширюється на
дітей, розлучених з сім'ями, а також на
осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їхніх нащадків (дітей, онуків).

Вказаний перелік є вичерпним.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу "Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається" заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Однак,
відповідачем не надано доказів
правомірності його дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що рішення про відмову в
наданні статусу біженця відповідача не
відповідає міжнародним принципам,
оскільки позивач реально обґрунтував
свою заяву, повідомив всі важливі
факти, які були у його розпорядженні,
повідомлені позивачем факти
відповідач не визнав
неправдоподібними чи такими, що
суперечать конкретній чи загальній
інформації по справі позивача, позивач
заслуговує довіри, оскільки відносно
нього не виявлено компрометуючої
інформації.

З огляду на викладене та враховуючи
положення статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів скасовує судове рішення
суду апеляційної інстанції та залишає
в силі рішення суду першої інстанції,
яке ухвалено відповідно до закону і
скасоване помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 16 лютого 2012 року -
скасувати, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2011
року - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: