Справа № 13/529
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2014 року
м. Київ К-36417/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17.08.2009 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.10.2010 у справі № 13/529 за позовом
Спільного підприємства у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сімек ЛТД" до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва про
визнання недійсними та скасування
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкції, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2008 року Підприємством до суду
заявлений позов, з урахуванням
доповнень, про визнання недійсними
рішень Державної податкової інспекції
від 29.10.2007 № /0, № , якими до
позивача застосовано суму штрафних
(фінансових) санкцій у розмірах 170,00 грн.
та 75 664,42 грн. за порушення
законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.
Позовні вимоги обґрунтовані
відсутністю з боку позивача порушень
вимог названого Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено частково: рішення від 29.10.2007
№ /0 визнано протиправним та
скасовано повністю, а рішення від 29.10.2007
№ /0 визнано протиправним та
скасовано в частині визначення
штрафних (фінансових) санкцій у сумі 64
500,76 грн., в іншій частині у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач подав касаційну скаргу, де
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначені судові рішення
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позивачу у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу необхідно відхилити з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем було
здійснено господарські операції у
межах зовнішньоекономічних контрактів
з юридичною особою - нерезидентом
(Росія) з імпортування товарів без
перетинання митного кордону України
(контракт від 06.10.2006 № 25) та
юридичною особою - нерезидентом
(Алжиру) з експортування цього ж товару
також без перетину митного кордону
України (контракт від 13.08.2005 №
01/ФЕРФОС/05).

На виконання умов імпортного контракту
позивачем на користь нерезидента 17.11.2006
та 26.01.2007 було здійснено авансові
платежі у сумі 56 440,00 Євро (368 255,31 грн.) з
граничним терміном поставки товару
15.02.2007 та 26.04.2007 відповідно, а російською
фірмою на користь позивача передано
товар із наданням супутніх послуг
12.02.2007, що підтверджено відповідними
актами прийому - передачі обладнання та
послуг по доставці товару від 12.02.2007 №
01/07 та № 02/07. Продаж придбаного товару у
російської фірми здійснено до Алжиру
на підставі експортного контракту від
13.08.2005 № 01/ФЕРФОС/05. За поставлений
товар у межах експортного договору
02.04.2007, що підтверджено морським
Коносаментом № ВGS20070402, 16.07.2007 на
рахунок позивача банківською
установою було зараховано валютну
виручку у сумі 54 762,00 Євро (381 138,59 грн.).

У ході позапланової виїзної перевірки
Підприємства, висновки якої викладені
у акті від 05.10.2007, фахівці державного
податкового органу дійшли висновку про
допущенне порушення позивачем вимог
ст. 1 Закону України від 23.09.1994 № 185/94-ВР
"Про порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті" за несвоєчасне
надходження валютної виручки у розмірі
56 440,00 Євро (370 728,12 грн.) та п. 1 ст. 9, п. 2. ст.
16 Декрету Кабінету Міністрів України
від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю", пп.
2.7 п. 2 Постанови Правління
Національного банку України "Про
затвердження Положення про валютний
контроль" від 08.02.2000 № 49 та п. 2.3. п. 2
Наказу ДПА України "Про затвердження
Порядку застосування штрафних санкцій
за порушення валютного законодавства"
від 04.10.1999 № 542 внаслідок того, що
позивачем по контракту від 13.08.2005 №
01/ФЕРФОС/05 не задекларовано
дебіторську заборгованість станом на
01.07.2007 у сумі 56 440,00 Євро (370 728,12 грн.).

Висновок державного податкового
органу про порушення граничного строку
надходження валютної виручки
мотивовано тим, що датою початку
експортного операції слід вважати
наступний день після дати передачі
товару російською фірмою позивачеві
згідно акту прийому - передачі
обладнання та послуг по доставці
товару від 12.02.2007 № 01/07 та № 02/07 - 13.02.2007.
Відповідно, граничний термін
надходження валютної виручки 13.05.2007.
При цьому, на думку відповідача,
наданий морський Коносаментом №
ВGS20070402 не може бути прийнятий до уваги
при визначенні дати фактичної поставки
товару, оскільки не містить інформації
щодо зовнішньоекономічного контракту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з думкою якого
погодився апеляційний суд, з
посиланням на положення Цивільного
кодексу України (п. 2 ст. 334), виходив з
того, що до передачі майна
прирівнюється вручення коносамента
або іншого товарно - розпорядчого акту.
У відповідності до зазначеного
Коносамент № ВGS20070402 свідчить, що
передача товару у межах експортного
контракту була здійснена 02.04.2007,
відповідно граничним терміном
закінчення 90- денного терміну оплати
товару по експортному контракту
повинно бути 02.07.2007.

Згідно із Законом України від 16.04.1991 №
959-XII "Про зовнішньоекономічну
діяльність" імпорт товарів
визначається як закупівля товарів у
іноземних суб'єктів
зовнішньоекономічної діяльності та їх
ввезення або без ввезення цих товарів
на територію України, включаючи
купівлю товарів, призначених для
власного споживання установами та
організаціями України, розташованими
за її межами.

У визначенні поняття "експорт" у цьому
Законі також зазначено, що експорт
товару може здійснюватися без
вивезення цих товарів через митний
кордон України.

Таким чином, українське підприємство
може здійснювати імпортні та експортні
операції без ввезення (вивезення)
товару в Україну, дані операції є
правомірними і не суперечать чинному
законодавству.

Відповідно до положень ст. 1 Закону №
185/94-ВР виручка резидентів у іноземній
валюті підлягає зарахуванню на їх
валютні рахунки в уповноважених банках
у терміни виплати заборгованостей,
зазначені в контрактах, але не пізніше
90 календарних днів від дати митного
оформлення (виписки вивізної вантажної
митної декларації) продукції, що
експортується, а в разі експорту робіт
(послуг), прав інтелектуальної
власності - з моменту підписання акта
або іншого документа, що засвідчує
виконання робіт, надання послуг,
експорт прав інтелектуальної
власності. Перевищення зазначеного
терміну потребує індивідуальної
ліцензії Національного банку України.

Порядок здійснення контролю і
отримання ліцензій за експортними,
імпортними та лізинговими операціями,
закріплено у Інструкції, затвердженої
Постановою Правління Національного
банку України від 24.03.1999 № 136, згідно п.
2.2 якої відлік законодавчо
установленого строку розрахунків
уповноважений банк починає з
наступного календарного дня після дня
оформлення ВМД або підписання акту
(іншого документу).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що імпортні та експортні
операції у даному випадку
здійснювались без ввезення (вивезення)
товару на територію України, тому ВМД
як по імпортній, так і за експортною
операцією резидента немає і не може
бути.

З огляду на викладене та згідно ст. 1
Закону № 959-XII, якою моментом здійснення
експорту (імпорту) визначено момент
перетину товаром митного кордону
України або переходу права власності
на зазначений товар, що експортується
чи імпортується, від продавця до
покупця, в силу приписів ст. 334 "Момент
набуття права власності за договором"
Цивільного кодексу України, згідно
якої до передачі майна прирівнюється
вручення коносамента або іншого
товаророзпорядчого документа на майно,
а також ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" і п. 1.2 Положень про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88,
яким встановлено, що підставами для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення таких
операцій та які повинні мати
обов'язкові реквізити для надання їм
юридичної сили, документом, який
підтверджує виконання нерезидентом
зобов'язань з постачання, у даному
випадку може бути коносамент -
товаророзпорядчий документ, що
підтверджує передачу товару у
власність покупця в передбаченому
зовнішньоекономічним договором місці
(відповідно до умов Інкотермс, вказаних
в договорі).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за умовами укладеного
імпортного контракту від 06.10.2006 №
25 поставка товару здійснювалася
на умовах СFR порт Bejaia (Алжир) (CFR (Cost and
Freight (... named port of destination)) Вартість і фрахт
(... назва порту призначення)) згідно
офіційних правил тлумачення
торговельних термінів Інкотермс 2000, що
означає, що продавець виконав
постачання, коли товар перейшов через
поручні судна в порту відвантаження.

Таким чином, позиція судів про те, що у
даному випадку датою відліку 90-денного
терміну поставки товару у межах
експортного контракту слід вважати
Коносамент, є вірною. При цьому доводи
податкового органу про те, що
Коносамент № ВGS20070402 не містить
інформації щодо зовнішньоекономічного
контракту спростовуються матеріалами
справи (а.с. 64).

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17.08.2009 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.10.2010 у
справі № 13/529 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко