Справа № 2а/0570/8850/2012
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2012-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна ДОНЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 2а/0570/8850/2012
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
час прийняття постанови: 16 година 15
Донецький окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого судді Кравченко Т.О.
при секретарі Аврамченко С.С.
представника позивача - ОСОБА_2
представника відповідача - Мороз Н.Ф.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Старобешівської районної
державної адміністрації про визнання
незаконним рішення комісії з питань
захисту прав дитини, -
13 липня 2012 року ОСОБА_1, (далі -
Позивач), звернулася до Донецького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Старобешівської районної державної
адміністрації, (далі - Відповідач або
РДА), в якому просила визнати
незаконним рішення Комісії з питань
захисту прав дитини Старобешівської
районної державної адміністрації від 17
травня 2012 року про недопущення до
засідання комісії адвоката ОСОБА_2 для
надання правової допомоги ОСОБА_1.
В обґрунтування заявлених
позовних вимог Позивач зазначила, що в
травні 2012 року відбулося засідання
Комісії з питань захисту прав дитини
Старобешівської районної державної
адміністрації, (далі - Комісія), на якому
мало розглядатися питання щодо
визначення місця проживання її
малолітнього сина. Зазначене питання
мало істотне значення для ОСОБА_1,
оскільки до цього вона була розлучена
зі своїм тримісячним сином і з того
часу не мала можливості безперешкодно
бачити його та піклуватися про нього.
Розуміючи важливість та юридичну
значимість рішення Комісії і водночас
не маючи достатнього рівня правових
знань для належного обґрунтування
своєї правової позиції, Позивач
вирішила скористатися своїм
конституційним правом на правову
допомогу, уклавши з цією метою договір
Незважаючи на наявність належним
чином оформлених повноважень, адвокат
до засідання Комісії допущений не був,
відповідне рішення Комісії мотивовано
тим, що ОСОБА_1 заздалегідь не
повідомила Комісію про намір
скористатися правовою допомогою, що у
Комісії не було достатньо часу для
вивчення документів, які підтверджують
повноваження адвоката, що чоловік
Позивача правовою допомогою не
користувався, а також тим, що рішення
про недопуск адвоката було прийнято
одноголосно всіма членами Комісії.
Правову підставу позову Позивач
вбачала в положеннях ст.59 Конституції
В судовому засіданні Позивач та
її представник підтримали заявлені
позовні вимоги у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві, просили позовні вимоги
Представник Відповідача в
судовому засіданні заявлені позовні
вимоги не визнала, та пояснила, що спір
про визначення місця проживання
малолітнього сина Позивача на цей час
перебуває на розгляді в суді, у зв'язку
з цим рішення Комісії з цього питання
мало винятково рекомендаційний
характер; зазначила, що адвоката ОСОБА_1
дійсно не було допущено до засідання
Комісії саме з тих підстав, які
зазначені в адміністративному позові;
стверджувала, що Комісія повноважна
приймати рішення про недопуск осіб на
її засідання, проте пояснити яким
законодавчим або підзаконним
нормативно-правовим актом таке право
передбачене не змогла; крім того,
зазначила, що члени Комісії припускали,
що адвокат намагатиметься здійснити
фіксування засідання Комісії за
допомогою технічних пристроїв,
оскільки до цього час ОСОБА_1 з метою
вирішення конфліктної ситуації, яка
виникла між нею та її чоловіком щодо
місця проживання їх малолітнього сина,
залучала засоби масової інформації;
просила у задоволенні позову
З'ясовуючи чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, а також чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, суд встановив наступне.
Розпорядженням голови
Старобешівської районної державної
адміністрації від 9 грудня 2008 року за №
781 «Про утворення комісії з питань
захисту прав дитини при районній
державній адміністрації та
затвердження положення про неї»
створена Комісія з питань захисту прав
дитини при районній державній
адміністрації, затверджений її склад
та положення про неї, (а.с.16).
Розпорядженням голови
Старобешівської районної державної
адміністрації від 26 листопада 2010 року
№ 435 «Про внесення змін до
розпорядження голови
райдержадміністрації від 09.12.208 № 781)
Положення про комісію з питань захисту
прав дитини при районній державній
адміністрації затверджене у новій
16 травня 2012 року між ОСОБА_1 та
адвокатом ОСОБА_2 укладений договір про
надання правової допомоги. Зі змісту
п.1.1. Договору вбачається, що ОСОБА_1
доручила, а ОСОБА_2 прийняв на себе
зобов'язання надати їй правову
інформаційно-консультативну допомогу
з питань, пов'язаних з проведенням 17
травня 2012 року засідання Комісії з
питань захисту прав дітей
Старобешівської районної державної
адміністрації з приводу спору між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про місце проживання
Право ОСОБА_2 на здійснення
адвокатської діяльності
підтверджується свідоцтвом про право
на заняття адвокатською діяльністю за
№ 2810, виданим на підставі Рішення
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 30 січня 2008 року № 36,
17 травня 2012 року відбулося
чергове засідання Комісії, на яке були
запрошені ОСОБА_1 і ОСОБА_4 До порядку
денного засідання було включене
питання щодо визначення місця
проживання їх малолітнього сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Адвокат ОСОБА_2 на засідання Комісії
допущений не був. Того ж дня на адресу
Комісії адвокат подав запит, в якому
просив надати письмові пояснення з
приводу його недопущення на засідання,
Правова позиція Відповідача стосовно
спірних правовідносин сформульована в
листі від 30 травня 2012 року за № 15-23,
наданому у відповідь на адвокатський
запит, (а.с.8) і полягає у наступному.
З метою з'ясування обставин, які
виникли в родині, розв'язання спору між
батьками щодо визначення місця
проживання малолітньої дитини,
проведення з ними бесіди в рівних
умовах заявники були попереджені про
явку на засідання без сторонніх осіб,
саме з цієї підстави ОСОБА_4 не
скористався своїм правом на адвоката.
Про присутність адвоката на засіданні
комісії ні ОСОБА_1, ні її представник
Комісію не повідомили. На ознайомлення
з договором про надання правової
допомоги та з документами, які
дозволяють адвокату виконувати його
професійні обов'язки, членам Комісії не
було надано ніякого часу. Прийняте
членами Комісії рішення про
недопущення адвоката одного з
заявників на засідання Комісії
відбулося шляхом відкритого
Між сторонами не має розбіжностей
стосовно фактичних обставин у справі,
наявність публічно-правового спору між
ними обумовлена різним тлумаченням
правових норм, які підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
як наслідок, протилежними висновками
щодо наявності (відсутності) у Комісії
повноважень для недопуску на засідання
Комісії осіб, які надають правову
До спірних правовідносин суд
застосовує нижченаведені норми права.
Відповідно до ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, (далі - КАС України), завданням
адміністративного судочинства, крім
іншого, є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні
ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
шляхом справедливого, неупередженого
та своєчасного розгляду
адміністративних справ.
Відповідно до п.1 Положення про комісію
з питань захисту прав дитини при
районній державній адміністрації,
затвердженого розпорядженням голови
Старобешівської державної
адміністрації від 26 листопада 2010 року
№ 435, (далі - Положення), Комісія з питань
захисту прав дитини є
консультативно-дорадчим органом, що
утворюється головою районної
державної адміністрації; основним
завданням Комісії є сприяння
забезпеченню реалізації прав дитини на
життя, охорону здоров'я, освіту,
соціальний захист, сімейне виховання
та всебічний розвиток; Комісія
відповідно до покладених на неї
завдань розглядає питання, у тому числі
спірні, які потребують колегіального
вирішення, зокрема вирішення спорів
між батьками щодо визначення місця
проживання дитини, (п.п.1, 3, абз.6 п.п.2 п.4
Аналогічні норми містяться в Типовому
положенні про комісію з питань захисту
прав дитини, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України від 24
вересня 2008 року № 866 «Питання
діяльності органів опіки та
піклування, пов'язаної із захистом прав
Отже, приймаючи до уваги зміст п.7 ч.1 ст.3
КАС України, у спірних правовідносинах
Старобешівська районна державна
консультативно-дорадчим органом якої є
Комісія, є суб'єктом владних
У справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення;
9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС
Зважаючи на викладене, розглядаючи і
вирішуючи по суті публічно-правовий
спір, який виник між ОСОБА_1 та
Старобешівською районною державною
адміністрацією, суд перевіряє рішення
Комісії про недопуск адвоката Позивача
на засідання Комісії, яке відбулося 17
травня 2012 року, на відповідність
критеріям, наведеним у ч.3 ст.2 КАС
Ст.3 Конституції України визначено, що
людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
Розділом II Основного Закону України
закріплені не лише основні права і
свободи людини і громадянина, а й
передбачені відповідні
конституційно-правові гарантії їх
дотримання та захисту, зокрема
заборону скасування конституційних
прав і свобод (ч.2 ст.22), неможливість
обмеження конституційних прав і
свобод людини і громадянина, крім
обмежень певних прав і свобод в умовах
воєнного або надзвичайного стану (ст.64),
забезпечення кожному судового захисту
його прав і свобод, у тому числі
гарантування звернення до суду
безпосередньо на підставі Конституції
України, та надання при цьому
можливості використання будь-яких
інших не заборонених законом засобів
захисту своїх прав і свобод від
порушень і протиправних посягань (ч.3
ст.8, ч.ч.2,5 ст.55).
Важливу роль у забезпеченні
реалізації, захисту та охорони прав і
свобод людини і громадянина в Україні
як демократичній, правовій державі
відведено праву особи на правову
допомогу, закріпленому у ст.59
Конституції України. Це право є одним
із конституційних, невід'ємних прав
людини і має загальний характер. У
контексті ч.1 цієї статті «кожен має
право на правову допомогу» поняття
«кожен» охоплює всіх без винятку осіб -
громадян України, іноземців та осіб без
громадянства, які перебувають на
території України. Здійснення права на
правову допомогу засноване на
дотриманні принципів рівності всіх
перед законом та відсутності
дискримінації (ст.21, ч.ч.1-2 ст.24
Основного Закону України).
Крім того, реалізація кожним права на
правову допомогу не може залежати від
статусу особи та характеру її
правовідносин з іншими суб'єктами
права. Правову позицію щодо цього
висловив Конституційний Суд України у
Рішенні від 16 листопада 2000 року №
13-рп/2000 у справі про право вільного
вибору захисника. Зокрема, в абз.5 п.5
мотивувальної частини цього Рішення
зазначено, що «закріпивши право
будь-якої фізичної особи на правову
допомогу, конституційний припис «кожен
є вільним у виборі захисника своїх
прав» за своїм змістом є загальним і
стосується не лише підозрюваного,
обвинуваченого чи підсудного, а й інших
фізичних осіб, яким гарантується право
вільного вибору захисника з метою
захисту своїх прав та законних
інтересів, що виникають з цивільних,
трудових, сімейних, адміністративних
та інших правовідносин».
Конституційне право кожного на правову
допомогу за своєю суттю є гарантією
реалізації, захисту та охорони інших
прав і свобод людини і громадянина, і в
цьому полягає його соціальна
значимість. Серед функцій такого права
у суспільстві слід окремо виділити
превентивну, яка не тільки сприяє
правомірному здійсненню особою своїх
прав і свобод, а й, насамперед,
спрямована на попередження можливих
порушень чи незаконних обмежень прав і
свобод людини і громадянина з боку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
Правова допомога є багатоаспектною,
різною за змістом, обсягом та формами і
може включати консультації,
роз'яснення, складення позовів і
звернень, довідок, заяв, скарг,
здійснення представництва, зокрема в
судах та інших державних органах,
захист від обвинувачення тощо. Вибір
форми та суб'єкта надання такої
допомоги залежить від волі особи, яка
Право на правову допомогу - це
гарантована державою можливість
кожної особи отримати таку допомогу в
обсязі та формах, визначених нею,
незалежно від характеру правовідносин
особи з іншими суб'єктами права.
В Рішенні від 30 вересня 2009 року №
23-рп/2009 у справі про право на правову
допомогу Конституційний Суд України
зазначає, що гарантування кожному
права на правову допомогу в контексті
ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України
покладає на державу відповідні
обов'язки щодо забезпечення особи
правовою допомогою належного рівня.
Такі обов'язки обумовлюють
необхідність визначення в законах
України, інших правових актах порядку,
умов і способів надання цієї допомоги.
Проте не всі галузеві закони України,
зокрема процесуальні кодекси, містять
приписи, спрямовані на реалізацію
такого права, що може призвести до
обмеження чи звуження змісту та обсягу
права кожного на правову допомогу.
Крім того, гарантування кожному права
на правову допомогу є не тільки
конституційно-правовим обов'язком
держави, а й дотриманням взятих
Україною міжнародно-правових
зобов'язань відповідно до положень
Загальної декларації прав людини 1948
року, Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод 1950 року,
Міжнародного пакту про громадянські і
політичні права 1966 року тощо.
За змістом ст.64 Конституції України
конституційне право кожного на правову
допомогу у жодному випадку не може бути
обмежено. Відповідно до Основного
Закону України положення «кожен має
право на правову допомогу» (ч.1 ст.59) є
нормою прямої дії (ч.3 ст.8), і навіть за
умови, якщо це право не передбачене
відповідними законами України чи
іншими правовими актами, особа не може
бути обмежена у його реалізації.
Конституційний Суд України відзначає,
що кожній особі, зокрема особам при
наданні пояснень у державних органах,
має бути забезпечена реальна
можливість отримувати правову
допомогу для захисту від можливого
порушення права не давати пояснень
щодо себе, членів сім'ї чи близьких
У ч.1 ст.59 Конституції України не
міститься обмежень стосовно кола
суб'єктів надання правової допомоги та
вимог щодо їх професійної підготовки,
які мають визначатися в законах
України, а у ч.2 передбачено, що для
забезпечення права на захист від
обвинувачення та надання правової
допомоги при вирішенні справ у судах та
інших державних органах в Україні діє
Системний аналіз ст.59 Конституції
України, Закону України «Про
адвокатуру» дає підстави для висновку,
що положення ч.2 цієї статті «для ...
надання правової допомоги при
вирішенні справ у судах та інших
державних органах в Україні діє
адвокатура» є однією з конституційних
гарантій, яка надає особі у разі дачі
пояснень в державних органах право
вільно отримувати правову допомогу
адвоката. У такий спосіб держава бере
на себе обов'язок забезпечувати
можливість надання кваліфікованої
правової допомоги особам у
правовідносинах з державними органами.
Зазначене не виключає і права на
отримання особою такої допомоги від
інших суб'єктів, якщо законами України
щодо цього не встановлено обмежень.
Згідно з правовою позицією
Конституційного Суду України,
сформульованою в п.1 Рішення від 30
вересня 2009 року № 23-рп/2009, положення ч.1
ст.59 Конституції України «кожен має
право на правову допомогу» треба
розуміти як гарантовану державою
можливість будь-якій особі незалежно
від характеру її правовідносин з
державними органами, органами
місцевого самоврядування, об'єднаннями
громадян, юридичними та фізичними
особами вільно, без неправомірних
обмежень отримувати допомогу з
юридичних питань в обсязі і формах, як
Крім того, суд виходить з того, що
відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади
зобов'язані діяти в межах повноважень,
в порядку та способом, які визначені
Конституцією та законами України,
водночас ні Конституція України, ні
закони України не містять правових
норм, які б надавали Відповідачу
повноваження для обмеження права
громадянина на правову допомогу у той
Застосовуючи наведені правові норми до
спірних правовідносин, суд приходить
до наступних висновків:
- у спірних правовідносинах
винятково ОСОБА_1 належало право
вирішувати потрібна їй правова
допомога під час засідання Комісії чи
- оскільки ОСОБА_1 потребувала
правової допомоги, визначилася з
особою, яка здійснюватиме
представництво її інтересів,
повноваження цієї особи були оформлені
з дотриманням вимог чинного
законодавства України, Комісія
зобов'язана була створити умови для
безперешкодної реалізації ОСОБА_1
права на правову допомогу,
гарантованого ст.59 Основного Закону
нормативно-правових актів, на які
посилався представник Відповідача, в
тому числі Сімейний кодекс України,
постанова Кабінету Міністрів України
від 24 вересня 2009 року № 866 «Питання
діяльності органів опіки та
піклування, пов'язаної із захистом прав
дитини», не може тлумачитися як таке, що
обмежує або тим більше позбавляє
Позивача її конституційного права на
правову допомогу;

- обставини, на які посилалися
Відповідач та його представник, як
кожна окремо, так і всі у сукупності, не
могли слугувати підставою для
недопуску адвоката Позивача до
засідання Комісії.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, беручи до уваги, що ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про необхідність задоволення
адміністративного позову, оскільки
оскаржуване рішення Комісії не
відповідає критеріям, наведеним в
п.п.1-6, 8 ч.3 ст.2 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем документально підтверджені
витрати на сплату судового збору в сумі
32,19 грн., що підтверджується
відповідною квитанцією, (а.с.2), отже ці
витрати ОСОБА_1 підлягають присудженню
останній з Державного бюджету України.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 69-72, 94, 98, 159-163, 185-186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Старобешівської районної державної
адміністрації про визнання незаконним
рішення комісії з питань захисту прав
дитини - задовольнити.

Визнати незаконним рішення Комісії з
питань захисту прав дитини
Старобешівської районної державної
адміністрації від 17 травня 2012 року про
недопущення до засідання адвоката
ОСОБА_2 для надання правової допомоги
ОСОБА_1.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1, (ІПН НОМЕР_1, судові
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору, в сумі 32 (тридцять дві) грн. 19 коп.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті,
її вступну та резолютивну частини
проголошено в судовому засіданні 10
серпня 2012 року.

Постанова складена у повному обсязі і
підписана 15 серпня 2012 року.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд у порядку, визначеному ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч.3 ст.160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч.4
ст.167 Кодексу адміністративного
судочинства України, було повідомлено
про можливість отримання копії
постанови суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Кравченко Т.О.