Справа № К/9991/39857/11-С
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/39857/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Заїки М.М.,

Малиніна В.В.,

провівши у порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою Управління
Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі
Полтавської області до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у Великобачанському та
Решетилівському районах Полтавської
області (далі - Відділення Фонду) про
стягнення заборгованості,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України у
Великобагачівському районі
Полтавської області (далі - Управління
ПФУ) на постанови Полтавського
окружного адміністративного суду від 19
січня 2011 року та Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року Управління ПФУ
пред'явило у суді позов про стягнення з
Відділення Фонду витрат на виплату
пенсії по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві
громадянину ОСОБА_4 за період з вересня
по листопад 2010 року у розмірі 2 155
гривень, що складається з основного
розміру пенсії - 281 гривна 1 копійка та
державної адресної допомоги - 1 873
гривні 99 копійок, мотивуючи
безпідставністю відмови відповідача
прийняти до заліку зазначені витрати.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
зазначив, що не зобов'язаний
відшкодовувати витрати на виплату
пенсій особам, нещасні випадки з якими
сталися на території республік
колишнього СРСР.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з Відділення Фонду
на користь Управління ПФУ витрати за
основним розміром пенсії ОСОБА_4 за
період з вересня по листопад 2010 року у
розмірі 281 гривна 1 копійка. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12
травня 2011 року постанову суду першої
інстанції скасовано в частині
задоволених позовних вимог та ухвалено
в цій частині нове рішення про відмову
в задоволенні позову. В іншій частині
постанову суду першої інстанції
залишено без змін.

В обґрунтування касаційної скарги
Управління ПФУ посилається на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим ставить питання
про скасування прийнятих ними рішень
та ухвалення нової постанови про
задоволення позову в повному обсязі.

Відділення Фонду заперечення на
касаційну скаргу не подало.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
страховиком, який має виплачувати
пенсію по інвалідності особам, які
стали інвалідами від нещасного випадку
на виробництві на території колишніх
республік СРСР, а також особам, які
втратили годувальника внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, є Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України. Суд стягнув з
Відділення Фонду лише витрати на
виплату основного розміру пенсій, а в
задоволенні позовних вимог про
стягнення державної адресної допомоги
відмовив.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком.

Спеціальним законом, який
визначає правову основу, економічний
механізм та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві,
є Закон України від 23 вересня 1999 року
№ 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (далі - Закон № 1105-XIV).

Відповідно статті 2 Закону № 1105-XIV,
його дія поширюється на осіб, які
працюють на умовах трудового договору
(контракту) на підприємствах, в
установах, організаціях, незалежно від
їх форм власності та господарювання
(далі - підприємства), у фізичних осіб,
на осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, та громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності. Особи,
право яких на отримання відшкодування
шкоди раніше було встановлено згідно
із законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

Таким чином, страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, котра стала інвалідом внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої пенсії органами
Пенсійного фонду України -
відшкодувати останньому витрати, є
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України.

Також, відповідно статті 1 Угоди
про гарантії прав громадян
держав-учасниць Співдружності
Незалежних Держав у сфері пенсійного
забезпечення від 13 березня 1992 року
(далі Угода), пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено,
що всі витрати, пов'язані зі
здійсненням пенсійного забезпечення
за даною Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні
розрахунки між державами можуть
проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Таким чином, витрати, понесені
Управлінням ПФУ у зв'язку із виплатою
та доставкою пенсій по інвалідності
від трудового каліцтва (у тому числі й
пенсій особам, які стали інвалідами від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР)
підлягають відшкодуванню за рахунок
Відділення Фонду як належного
страховика від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання.

Зазначена правова позиція була
висловлена Верховним Судом України у
постановах від 20 березня 2007 року №
21-1087во06, від 12 червня 2012 року №
21-165а12, від 23 квітня 2013 року (справа № 21-
108а13) та 21 травня 2013 року №
21-129а13, 12 листопада 2013 року (справа №
21-394а13).

Що ж стосується вимог Управління ПФУ
щодо стягнення з Відділення Фонду
витрат із виплати та доставки
щомісячної державної адресної
допомоги, то суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про їх
необґрунтованість.

Так, статтею 1 Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Основи)
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування - це
система прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Відповідно до статті 4 Основ, залежно
від страхового випадку, є такі види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття;
інші види страхування, передбачені
законами України. Відносини, що
виникають за зазначеними видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ.

Згідно з пунктом 4 статті 25 Основ, за
страхуванням від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання надаються такі види
соціальних послуг та матеріального
забезпечення: профілактичні заходи по
запобіганню нещасним випадкам на
виробництві та професійним
захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; відшкодування збитків,
заподіяних працівникові каліцтвом чи
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним своїх трудових
обов'язків; пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Пунктом 5 частини першої статті 24
Закону України від 23 вересня 1999
року № 1105-ХІV "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(далі - Закон № 1105-ХІV) Фонд
зобов'язано співпрацювати з фондами з
інших видів соціального страхування у
фінансуванні заходів, пов'язаних з
матеріальним забезпеченням та
наданням соціальних послуг
застрахованим, у кожному конкретному
випадку спільно приймаючи рішення щодо
того, хто з них братиме участь у
фінансуванні цих заходів.

Перелік соціальних послуг та виплат,
які здійснюються та відшкодовуються
Фондом, передбачений статтею 21 Закону
№ 1105-ХІV.

Відповідно до цієї статті, Фонд
зобов'язаний у встановленому законом
порядку своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
здоров'я, в тому числі пенсії по
інвалідності від трудового каліцтва
або професійного захворювання та
пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, у разі
настання страхового випадку.

Уряд України своєю постановою від 26
березня 2008 року № 265 (далі - Постанова №
265) "Деякі питання пенсійного
забезпечення громадян" встановив, що у
разі, коли щомісячний розмір пенсійних
виплат (з урахуванням надбавок,
підвищень, додаткових пенсій, цільової
грошової допомоги, сум індексації та
інших доплат до пенсій, встановлених
законодавством, крім пенсій за
особливі заслуги перед Україною та
щомісячної доплати до пенсії у зв'язку
з втратою годувальника членам сімей
шахтарів, смерть яких настала
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання) не досягає в осіб, яким
призначено пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, на одного
непрацездатного члена сім'ї 100
відсотків, на двох 120 відсотків, на
трьох і більше 150 відсотків
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для осіб, які втратили
працездатність, таким особам надається
щомісячна державна адресна допомога до
пенсії у сумі, що не вистачає до
зазначених розмірів. У разі, коли
щомісячний розмір пенсійних виплат,
державної соціальної допомоги
інвалідам з дитинства і
дітям-інвалідам, особам, які не мають
права на пенсію, та інвалідам (з
урахуванням надбавок, підвищень,
додаткових пенсій, цільової грошової
допомоги, сум індексації та інших
доплат, встановлених законодавством,
крім пенсій за особливі заслуги перед
Україною) не досягає прожиткового
мінімуму, встановленого законом для
осіб, які втратили працездатність,
таким особам надається щомісячна
державна адресна допомога у сумі, що не
вистачає до зазначеного прожиткового
мінімуму.

Аналіз наведеної правової норми дає
підстави для висновку, що адресна
допомога як окремий вид соціальної
допомоги не входить до складу розміру
пенсії по інвалідності та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Пунктом 4 Постанови № 265 встановлено, що
виплата щомісячної державної адресної
допомоги здійснюється за рахунок
коштів, з яких виплачується пенсія або
державна соціальна допомога.

Отже, вирішуючи питання чи
здійснюються ці виплати за рахунок
коштів Фонду, слід враховувати, що
страхування від нещасного випадку є
самостійним видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, за допомогою
якого здійснюється соціальний захист,
охорона життя та здоров'я громадян у
процесі їх трудової діяльності.

Одним із основних принципів
страхування від нещасного випадку є
цільове використання коштів.
Відповідно до статті 46 Закону № 1105-ХІV,
кошти на здійснення страхування від
нещасного випадку не формуються за
рахунок Державного бюджету України, не
включаються до його складу та
використовуються виключно за їх прямим
призначенням.

Зважаючи на особливості фінансування
страхування від нещасного випадку,
виключно цільове використання цих
коштів та, враховуючи те, що адресна
допомога як окремий вид соціальної
допомоги не входить до складу розміру
пенсії по інвалідності та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, Фонд не може нести
витрати на виплату державної адресної
допомоги.

Зазначена правова позиція була
висловлена Верховним Судом України у
постановах від 6 червня 2011 року (справа
№ 21-57а11), від 20 червня 2011 року
(справи №21-59а11 і № 21-118а11), від 19 грудня
2011 року (справа № 21-397а11) та від 9
липня 2012 року (справа № 21-180а12).

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з рішенням суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині відшкодування суми
витрат на виплату основного розміру
пенсії по інвалідності ОСОБА_4, який
отримав інвалідність внаслідок
нещасного випадку на виробництві, що
стався з ним на території Росії в
період її входження до складу СРСР, та
переїхав на постійне місце проживання
в Україну, за період з вересня по
листопад 2010 року у розмірі 281
гривна 1 копійка.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції в частині задоволених
позовних вимог та, відмовляючи в їх
задоволенні, апеляційний суд виходив з
того, що Управління ПФУ є неналежним
позивачем у справі і його права, як
юридичної особи, не порушені, оскільки
Порядком відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою правління ПФУ та правління
Фонду від 4 березня 2003 року № 5-4/4
(зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16 травня 2003 року за №
376/7697; далі - Порядок) сторони на своєму
рівні уповноважені лише складати акти
щомісячних звірок витрат за особовими
справами потерпілих, яким виплачено
пенсії, а не здійснення відшкодування
витрат.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком апеляційного суду, оскільки
він не ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права
та не відповідає правовій позиції
Верховного Суду України з розгляду
справ такої категорії.

Пунктом 7 Порядку, якому, на думку
апеляційного суду суперечать вимоги
територіального органу пенсійного
фонду - позивача по справі, про
відшкодування витрат, не врегульовує
спірні відносини, які виникли у цій
справі, оскільки встановлене ним
правило та механізм взаєморозрахунків
на централізованому рівні між Фондом
та ПФУ розраховані на відсутність
спору та реалізуються за наслідками
попередньо здійснених згідно з
пунктами 5, 6 Порядку звірок витрат за
особовими справами потерпілих,
складання актів таких звірок,
узгодження й подання відповідних
довідок.

Статтею 16 Закону України від 23 вересня
1999 року № 1105-ХIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" визначено, що
безпосереднє управління Фондом
здійснюють його правління та виконавча
дирекція. За змістом статті 18 цього ж
Закону, виконавча дирекція Фонду є
постійно діючим виконавчим органом
правління Фонду, проводить свою
діяльність від імені Фонду у межах та в
порядку, що визначаються його статутом
і Положенням про виконавчу дирекцію
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків, організовує та
забезпечує виконання рішень правління
Фонду, робочими органами виконавчої
дирекції Фонду є, зокрема, її
відділення в районах і містах
обласного значення. Робочі органи
виконавчої дирекції Фонду є юридичними
особами, мають самостійні кошториси,
печатку із зображенням Державного
Герба України та своїм найменуванням.

Згідно з пунктом 15 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України № 121/2001 від 1
березня 2001 року, який був
чинним до 18 квітня 2011 року, Пенсійний
фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
територіальні органи (головні
управління ПФУ в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві,
Севастополі, та управління ПФУ в
районах, містах і районах у містах).

Отже, вимоги Управління ПФУ про
відшкодування Відділенням Фонду
відповідають змісту його прав, як
територіального органу ПФУ, щодо
відшкодування понесених ним витрат та
узгоджуються із компетенцією
Відділення Фонду, основними завданнями
якого згідно з Положенням про
виконавчу дирекцію Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, затвердженим
постановою правління цього Фонду від 20
квітня 2001 року № 15, крім іншого,
визначено виконання завдань та
основних принципів страхування від
нещасного випадку, фінансування
страхових виплат, а до повноважень у
сфері здійснення процедури
страхування та координації страхової
діяльності - співпрацю з фондами з
інших видів соціального страхування
щодо відшкодування витрат, понесених
ними у зв'язку з матеріальним
забезпеченням потерпілих внаслідок
нещасного випадку на виробництві та
представництво інтересів страховика в
органах державної виконавчої влади,
органах місцевого самоврядування і
судах.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 21 травня 2013 року (справа № 21-129а13).

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що вирішуючи даний спір, суд
першої інстанції дав правильну правову
оцінку обставинам у справі, перевірив
обґрунтованість вимог позивача та
вірно визначив розмір пенсії, який
підлягає стягненню з відповідача.

За правилами статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Доводи касаційної скарги правильності
висновку суду першої інстанції не
спростовують.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 222, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі
Полтавської області задовольнити
частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12
травня 2011 року скасувати.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

М.М. Заїка

В.В. Малинін