Справа № 2-а-735/09/1514
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-735/09/1514

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Сопільняк О.М. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів - Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Кодимської районної
державної адміністрації Одеської
області на постанову Кодимського
районного суду Одеської області від 21
грудня 2009 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Кодимської районної
державної адміністрації Одеської
області про стягнення недоотриманої
щорічної грошової допомоги до 5 травня
та відшкодування завданої моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Кодимської районної
державної адміністрації Одеської
області про стягнення недоотриманої
щорічної грошової допомоги до 5 травня
та відшкодування завданої моральної
шкоди.

Постановою Кодимського районного суду
Одеської області від 21 грудня
2009 року вказані позовні вимоги
задоволено частково.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
в частині задоволених вимог,
відповідач подав до суду апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вищезазначене
рішення та постановити нове, яким у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити у повному обсязі.

Виходячи з приписів п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначена
апеляційна скарга розглядається в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», в
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин, щорічно до 5
травня інвалідам війни ІІ групи, статус
якого має позивач, виплачується разова
грошова допомога у розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком.

Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 17-1 названого Закону
вказану виплату здійснюють органи
праці та соціального захисту населення
через відділення зв'язку або через
установи банків (шляхом перерахування
на особовий рахунок отримувача)
пенсіонерам - за місцем отримання
пенсії, а особам, які не є пенсіонерами,
- за місцем їх проживання чи одержання
грошового утримання. Особи, які не
отримали разової грошової допомоги до 5
травня, мають право звернутися за нею
та отримати її до 30 вересня
відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги.

Однак, Законом України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» частину 5 статті 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» викладено в новій редакції,
відповідно до якої інвалідам війни
щорічно до 5 травня виплачується разова
грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України.

Положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо
встановлення на 2008 рік розміру
щорічної допомоги до п'ятого травня
інвалідам війни втратило чинність, як
таке, що визнано неконституційним, на
підставі Рішення Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року № 10-рп/08.

Таким чином, з 22 травня 2008 року
відновлено дію частини 5 статті 13
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
відповідно до якої розмір грошової
допомоги інвалідам війни ІІ групи має
становити 8 мінімальних пенсій за
віком.

Наявність у позивача права на
отримання допомоги у вказаному розмірі
є визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
має обраховуватися щорічна разова
грошова допомога позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання грошової допомоги у
встановлених законом розмірах.

Безпідставними є і посилання апелянта
на відсутність коштів щодо
забезпечення виплати зазначеної
грошової допомоги у вказаному розмірі,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивач, як
інвалід війни ІІ групи, мав право на
отримання щорічної допомоги до 5 травня
у розмірі, встановленому ч. 5 ст. 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Поряд з цим, колегія суддів наголошує,
що вирішуючи спірне питання судом
першої інстанції не було враховано, що
позивач звернувся за захистом
порушеного відповідачем права на
отримання щорічної грошової допомоги
лише 30 жовтня 2009 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України (у
редакції чинній на час звернення
позивача до суду) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 названого Кодексу (у
вказаній вище редакції) пропущення
строку звернення до адміністративного
суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягає одна
із сторін.

Як вбачається зі змісту наявних в
матеріалах справи заперечень
відповідача на заявлений
адміністративний позов, відповідач
наполягав на відмові у задоволенні
вимог позивача у зв'язку з пропуском
останнім строку звернення до суду.

Колегія суддів не може погодитися з
твердженням суду першої інстанції, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду з поважних причин, та погоджується
з доводами апеляційної скарги,
оскільки, як видно з матеріалів справи,
допомогу до 5 травня позивач отримував
щорічно та був обізнаний про її розмір,
зміни ж у законодавстві, якими
обґрунтовані позовні вимоги, належним
чином були оприлюднені та доведені до
відома населення, таким чином
необізнаність позивача не є
обґрунтованою причиною пропуску
строку та підставою для його
відновлення.

Разом з цим, колегія суддів наголошує,
що Законом України «Про судоустрій і
статус суддів» від 07 липня 2010 року ч. 1
ст. 100 КАС України викладено в новій
редакції, відповідно до якої (редакція
станом на момент розгляду справи судом
апеляційної інстанції)
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Згідно вимог ч. 2 ст. 5 КАС України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Таким чином, у зв'язку з безпідставним
поновленням судом першої інстанції
позивачу строку звернення до суду, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про скасування постанови суду
першої інстанції в частині вирішення
позовних вимог за період з 2004 року по 29
жовтня 2009 року із залишенням без
розгляду вказаних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 155, 195, 197, 198, 200, 203, 205, 206,
254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Кодимської районної державної
адміністрації Одеської області на
постанову Кодимського районного суду
Одеської області від 21 грудня 2009 року -
задовольнити частково.

Постанову Кодимського районного суду
Одеської області від 21 грудня 2009 року в
частині вирішення позовних вимог за
період з 2004 року по 29 жовтня 2009 року -
скасувати, а позовні вимоги ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Кодимської районної
державної адміністрації Одеської
області про стягнення недоотриманої
щорічної грошової допомоги до 5 травня
та відшкодування завданої моральної
шкоди у вказаній частині - залишити без
розгляду.

В частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 за 2009 рік постанову Кодимського
районного суду Одеської області від 21
грудня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20 днів
після набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/