Справа № 344/1918/14-а
Суддя: Шамотайло О. В.
Дата ухвалення: 2014-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/1918/14-а
Провадження № 2-а/344/178/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» липня 2014 року
м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд,
Івано-Франківської області в складі

головуючого - судді
Шамотайла О.В.

секретаря
Устинської Н.С.

з участю представника позивача Луценка
Ю.В., представника відповідача Гундяка
Т.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську в режимі
відеоконференції адміністративну
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «ФК Факторинг»
до Відділу примусового виконання
рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання дій неправомірними,
скасування постанови та зобов'язання
вчинення дії, -

В С Т А Н О В И В:

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши письмові докази, які наявні
в матеріалах справи, суд приходить до
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 11.11.2013р. в справі №344/14855/13-а,
провадження №2-а/344/807/13, яка набрала
законної сили 28.11.2013р. (а.с. 6-7),
задоволено позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю «РК
Фактор» до відділу ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції про визнання дій
неправомірними. Судом визнано
неправомірною бездіяльність Відділу
Державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції щодо не вчинення
необхідних дій про закриття
виконавчого провадження, зняття
арешту, повернення виконавчого напису
нотаріуса, повідомлення стягувача,
зобов'язано Відділ Державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції закінчити
виконавче провадження ВП №12168191 за
виконавчим написом нотаріуса від 17.03.2009
року про стягнення на нежитлове
приміщення №1, загальною площею 107,3
кв.м., що знаходиться за адресою:
м.Івано-Франківськ, вул.Шевченка, 23 А на
підставі п.2ч.1.ст.49 Закону України «Про
виконавче провадження» в звязку з
затвердженням мирової угоди (ухвала
Івано-Франківського міського суду від
06.06.2013 року), зобов'язано Відділ
Державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції зняти арешт на
нежитлове приміщення №1, загальною
площею 107,3 кв.м., що знаходиться за
адресою м.Івано-Франківськ, вул.
Шевченка, 23 А; зобов'язано Відділ
Державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції повернути
виконавчий напис нотаріуса від 17
березня 2009 року про стягнення на
нежитлове приміщення №1, загальною
площею 107,3 кв.м, що знаходиться за
адресою м.Івано-Франківськ, вул.
Шевченка, 23 А та провести інші дії,
необхідні у зв'язку із завершенням
виконавчого провадження, а також
стягнуто з Відділу Державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції,
м.Івано-Франківськ, вул. Галицька, 45, на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «РК Фактор», м.Київ,
вул.Саксаганського, 120, офіс 17, , витрати по сплаті судового
збору в розмірі 34,41 грн.

З матеріалів справи випливає, що
на виконання вказаного судового
рішення Івано-Франківським міським
судом Івано-Франківської області
видано виконавчий лист від 29.11.2013р. №
344/14855/2013, а 16.01.2014р. стягувач звернувся
до Відділу примусового виконання
рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області із
відповідною заявою про прийняття до
примусового виконання вказаного
виконавчого листа, зазначена обставина
сторонами не оспорюється, а тому
доказування не потребує.

Постановами головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень УДВС Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області Гундяка Т.Д.
(далі - державний виконавець) від
22.01.2014р. ВП №41639687 та від 22.01.2014р. ВП
№41640065 було відмовлено в прийнятті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа виданого Івано-Франківським
міським судом Івано-Франківської
області від 29.11.2013р. №344/14855/2013 (а.с. 8-9).

Прийняття державним виконавцем
вказаної постанови обґрунтовується
відсутністю у виконавчому документі
ідентифікаційного коду боржника -
юридичної особи, внаслідок чого
виконавчий документ не відповідає
вимогам до виконавчого документа, які
встановлені статтею 18 Закону України
«Про виконавче провадження».

Стягувачем 28.01.2014р. було отримано
зазначені постанови державного
виконавця, які було направлено на
адресу позивача рекомендованим листом.

Законом України «Про виконавче
провадження» (далі - Закон) визначено
умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Згідно зі статтею 2 цього Закону
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом.

За змістом статті 11 Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до статті 6 названого
Закону державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Статтею 26 Закону визначено підстави
для відмови державним виконавцем у
відкритті виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї
статті державний виконавець відмовляє
у відкритті виконавчого провадження у
разі невідповідності виконавчого
документа вимогам, передбаченим
статтею 18 цього Закону.

Аналіз змісту вказаної правової норми
дає підстави суду стверджувати, що саме
державний виконавець уповноважений
приймати рішення про відкриття або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, а отже, і перевіряти
відповідність виконавчого документа
вимогам, встановленим Законом, під час
прийняття такого рішення.

Статтею 18 Закону встановлено, що у
виконавчому документі, поміж іншого,
зазначається повне найменування (для
юридичних осіб) боржника, його
місцезнаходження (для юридичних осіб),
ідентифікаційний код для юридичної
особи.

Пунктом 3.3 розділу ІІІ Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02
квітня 2012 року № 512/5, також визначено,
що виконавчий документ повинен
відповідати вимогам до виконавчого
документа, зазначеним у статті 18
Закону.

При перевірці відповідності
виконавчого документа вимогам пункту 3
частини першої статті 18 Закону
державний виконавець враховує таке: в)
відсутність ідентифікаційного коду
суб'єкта господарювання - стягувача або
боржника (для юридичних осіб)
допускається, якщо законодавством
країни, на території якої
зареєстровано юридичну особу, не
передбачено присвоєння юридичній
особі ідентифікаційного коду.

Інших випадків для відкриття
виконавчого провадження за
відсутності ідентифікаційного коду
боржника не передбачено.

Відтак, слід вважати, що
ідентифікаційний код юридичної особи
підлягає обов'язковому зазначенню у
виконавчому листі.

За таких обставин суд частково
погоджується з покликанням державного
виконавця про не повноту виконавчого
документу, однак зазначає таке.

У відповідності до пункту 4 частини 1
статті 18 Закону у виконавчому
документі зазначається резолютивна
частина рішення.

Згідно зі статтею 259 КАС України
виконавчий лист має відповідати
вимогам до виконавчого документа,
встановленим Законом України «Про
виконавче провадження».

Частиною 2 статті 162 КАС України
встановлено, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити
певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення)
окремих видів або всієї діяльності
об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи
особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Суд за адміністративним позовом
суб'єкта владних повноважень може
прийняти іншу постанову у випадках,
встановлених законом.

Тобто, резолютивна частина постанови
по адміністративній справі може
містити як висновки щодо законності
(протиправності) рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, так і конкретні дії
(заходи), що мають ним вчинитися на
поновлення порушених прав позивача,
або зобов'язання утриматися від
вчинення певних дій.

З огляду на це заходи виконання
судового рішення містяться в його
резолютивній частині, де зазначається
про зобов'язання відповідача вчинити
певні дії або утриматися від вчинення
певних дій; стягнення з відповідача
коштів тощо.

Згідно зі статтею 32 Закону заходами
примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб;

2) звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача
стягувачу певних предметів, зазначених
у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Резолютивна частина постанови
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області містить
заходи, які потребують виконання
відповідачем з метою поновлення
порушеного права позивача, однак не
містить ідентифікаційного коду
боржника та стягувача.

Ураховуючи викладене, суд погоджується
з доводами відповідача про те, що
виконавчий лист Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 29.11.2013р. №344/14855/2013 не
містить ідентифікаційного коду
боржника та стягувача, що у
відповідності до пункту 6 частини
1статті 26 Закону є підставою для
відмови державним виконавцем у
відкритті виконавчого провадження.

Таким чином, суд зазначає, що за
відсутності у виконавчому документі,
поданому позивачем для виконання до
Відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області, коду
боржника та стягувача не має підстав
стверджувати, що державний виконавець
діяв неправомірно при винесенні
оскаржуваних постанов про відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документу та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання.

Разом з тим, суд переконинй, що
необхідно забезпечувати справедливу
рівновагу при застосуванні
передбаченого права на захист своїх
прав позивача, що є стягувачем з одного
боку, і визначення повноти та
правомірності дій державного
виконавця, і наслідків таких дій - з
іншого, оскільки не з вини стягувача
має місце факт невиконання судового
рішення, що набрало законної сили.

При цьому суд зазначає, що відповідно
до ч. 5 ст. 124 та ч. 3 статті 129 Конституції
України встановлено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України i є
обов'язковими до виконання на всій
території України, а обов'язковість
рішень суду визнається однією з
основних засад судочинства. Відповідно
до ст. 255 КАС України постанова або
ухвала суду, яка набрала законної сили,
є обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб i підлягає
виконанню на всій території України.

У відповідності до ст. 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Обов'язковість судових рішень
гарантується згідно з практикою
Європейського суду з прав людини,
зокрема, статтею 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод:
право на судовий захист було б
примарним, якби правова система
держави дозволяла, щоб остаточне,
обов'язкове судове рішення залишалося
недіючим на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до цього принципу постанова
або ухвала суду, що набрали законної
сили, є обов'язковими для всіх суб'єктів
правовідносин, яких у той чи інший
спосіб стосується судове рішення.

Європейський суд з прав людини в п.40
рішення у справі "Горнсбі проти Греції"
від 19.03.1997 року зазначив, що право на суд
було б ілюзорним, якби національна
правова система Договірної держави
допускала невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (рішення у
справі "Піалопулос та інші проти
Греції" від 15.03.2001 року, п.68).

Європейський суд з прав людини, в
рішенні по справі «Ромашов проти
України» від 27 липня 2004 року зазначив,
що виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
складова частина суду. А оскільки п.1
ст.6 §1 Конвенції про права людини і
основоположних свобод гарантує
кожному право на суд, це право було б
ілюзорним, якби правова система
договірної держави допускала, щоб
остаточне судове рішення, яке має
обовязкову силу, не виконувалося на
шкоду одній із сторін.

Як свідчить позиція Суду ЄС у справі
Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office)
принцип юридичної визначеності
означає, що зацікавлені особи повинні
мати змогу покладатися на зобов'язання,
взяті державою, навіть якщо такі
зобов'язання містяться у законодавчому
акті, який загалом не має автоматичної
прямої дії. Тобто стягувач
повинен мати обґрунтовані очікування
щодо належного виконання органом
державної виконавчої служби
покладених на нього законом
повноважень, позаяк пред'явивши
виконавчий документ за належним місцем
виконання, стягувач, повинен був мати
обґрунтовані очікування щодо
можливості подальшого задоволення
своїх (задоволених судом) вимог.

Відтак в розумінні практики
Європейського суду з прав людини
законні очікування стягувача щодо
можливості задоволення своїх вимог є
власністю стягувача, яка захищається
відповідно до статті 1 першого
Протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, та якої
він не може бути позбавлений інакше як
в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права.

Суд перевіривши чи діяв державний
виконавець в межах повноважень
відповідно до ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», та чи
оскаржувана постанова прийнята на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); своєчасно, тобто протягом
розумного строку, вважає, що
оскаржувану постанову слід скасувати у
зв'язку з наступним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі невідповідності виконавчого
документа вимогам, передбаченим
статтею 18 цього Закону.

Згідно п. 3 ст. 26 Закону України «Про
виконавче провадження», у разі відмови
у відкритті виконавчого провадження на
підставі пункту 6 частини першої цієї
статті державний виконавець роз'яснює
заявникові право на звернення до суду
чи іншого органу (посадової особи), які
видали виконавчий документ, щодо
приведення його у відповідність з
вимогами статті 18 цього Закону.

Як вбачається з оскаржуваної
постанови, в порушення пункту 5 частини
2 статті 11 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець позивачу по справі, що є
стягувачем таке право не роз'яснив, а
вказав на можливість оскарження
постанови до суду у десятиденний строк.

Крім того, пунктом 1 частини 2 статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено обов'язок
державного виконавця здійснювати
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право з метою захисту інтересів
стягувача одержувати безоплатно від
органів, установ, організацій,
посадових осіб, сторін та учасників
виконавчого провадження необхідні для
проведення виконавчих дій пояснення,
довідки та іншу інформацію, у тому
числі конфіденційну.

Суд вважає, що не вчинення державним
виконавцем при вирішенні питання про
відкриття провадження за виконавчим
листом №344/14855/2013 від 29.11.2013 року дій
щодо одержання інформації з метою
захисту інтересів стягувача, а також не
роз'яснення стягувачу права на
звернення до суду для приведення у
відповідність виконавчого документа, є
невиконанням державним виконавцем
обов'язків щодо здійснення заходів,
необхідних для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, яке є
обов'язковим до виконання, тобто є
бездіяльністю.

Відтак судом було спростовано
покликання про неправомірність дій
відповідача, однак встановлено, що
відповідач без урахування усіх
обставин, що мали значення для її
прийняття, виніс оскаржувані постанови
та без дотримання необхідного балансу
між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів стягувача, і не в повній мірі
провів дії з метою захисту інтересів
стягувача, допустивши бездіяльність, а
тому такі постанови підлягають до
скасування.

Відповідно до норм Кодексу
адміністративного судочинства (ч.2 ст. 11
КАС України), суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Судова влада реалізується шляхом
здійснення правосуддя у рамках
відповідних судових процедур (частина
перша статті 124 Конституції України,
частина друга статті 1 Закону України
"Про судоустрій і статус суддів"). Суд є
конституційно визначеним державним
інститутом, який правомочний захищати
права і свободи людини і громадянина,
завданням якого є здійснення
правосуддя, забезпечення права на
справедливий суд та повагу до інших
прав і свобод, гарантованих
Конституцією і законами України
(стаття 55, розділ VIII Конституції
України, стаття 2 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів"). Судовий
захист вважається найбільш дієвою
гарантією відновлення порушених прав і
свобод людини і громадянина.

Наведені вище та інші положення КАС
України дають підстави стверджувати,
що в адміністративному судочинстві діє
презумпція неправомірності рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, який зобов'язаний в
порядку судової процедури, визначеної
законом, довести суду правомірність
своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Отже, адміністративне судочинство - це
специфічний вид судочинства, де
твердження особи про порушення прав
вважаються правомірними, поки владний
суб'єкт не доведе перед судом
протилежне. Правомірні твердження про
порушення прав і свобод підлягають в
першу чергу негайному захисту.

Відтак з врахуванням наведеного та
положень частини 1 статті 11 та частини 1
статті 25 Закону України «Про виконавче
провадження», суд вважає, що державного
виконавця слід зобов'язати до
виконання рішення суду, яке набрало
законної сили і підлягає до
обов'язкового виконання, шляхом
зобов'язання відкрити виконавче
провадження з вчиненням усіх
передбачених законом дій, необхідних
для його відкриття та подальшого
належного виконання судового рішення.

Крім того суд зауважує, що у
відповідності до правової позиції
Верховного Суду України викладеній у
справі № 6-45цс14 зазначено, що «Вимоги до
змісту виконавчого листа встановлені
частиною першою статті 18 Закону
України «Про виконавче провадження»,
якою передбачено, що потрібно
зазначати у виконавчому листі
індивідуальний ідентифікаційний номер
боржника (фізичної особи), а пунктом 6
частини першої статті 26 цього Закону
встановлено, що у разі невідповідності
змісту виконавчого листа вимогам
статті 18 державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження.

Разом з тим відповідно до пункту 3
частини третьої статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець при здійсненні
виконавчого провадження має право з
метою захисту інтересів стягувача
одержувати безоплатно від органів,
установ, організацій, посадових осіб,
сторін та учасників виконавчого
провадження необхідні для проведення
виконавчих дій пояснення, довідки та
іншу інформацію, у тому числі й
конфіденційну.

Отже, не можна погодитись з висновком
суду касаційної інстанції про те, що
відсутність у виконавчому листі певних
даних про особу боржника є підставою
для відмови державним виконавцем у
відкритті виконавчого провадження.».

За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України
суд повинен визначити характер спірних
правовідносин та зміст правової
вимоги, матеріальний закон, який їх
регулює, а також факти, що підлягають
встановленню і лежать в основі вимог та
заперечень; з'ясувати, які є докази на
підтвердження зазначених фактів.

З урахуванням наведеного суд дійшов
висновку, що поданих доказів достатньо
для встановлення обставин справи та
ухвалення судового рішення.

Одним з принципів адміністративного
судочинства, передбачених ст.7 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є принцип законності, який
відповідно до ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, полягає в наступному, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів та у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Виходячи з аналізу вказаних вище
положень законодавства, оцінюючи
наявні у справі докази відповідно до
ст. 86 КАС України, суд приходить до
висновку, що позов належить
задовольнити частково, а саме : слід
визнати бездіяльність відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківської області при не
відкритті виконавчого провадження;
слід скасувати постанову ВП №41639687
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківської області від 22 січня
2014 року про відмову в прийняті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа за №344/14855/2013 (провадження
№2-а/344/807/2013) від 29 листопада 2013 року, що
виданий Івано-Франківським міським
судом Івано-Франківської області;
скасувати постанову ВП №41640065 відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківської області від 22 січня
2014 року про відмову в прийняті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа за №344/14855/2013 (провадження
№2-а/344/807/2013) від 29 листопада 2013 року, що
виданий Івано-Франківським міським
судом Івано-Франківської області, а
також зобов'язати головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень УДВС Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області Гундяка Т.Д.
відкрити виконавче провадження по
виконавчому листу Івано-Франківського
міського суду від 29.11.2013р. №344/14855/2013р., а
в решті вимог позову слід відмовити.

Оскільки судом позов задоволено
частково, то суд вважає за можливе
залишити понесені судові витрати за
сторонами.

На підставі наведеного, ст. 124
Конституції України, Конвенцією

про захист прав людини і
основоположних свобод, що ратифікована
Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р.,
Закону України «Про виконавче
провадження», Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" та керуючись ст. ст. 71, 158-163, 167
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати бездіяльність відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківської області при відмові
у відкритті виконавчого провадження.

Скасувати постанову ВП №41639687 відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківської області від 22 січня
2014 року про відмову в прийняті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа за №344/14855/2013 (провадження
№2-а/344/807/2013) від 29 листопада 2013 року, що
виданий Івано-Франківським міським
судом Івано-Франківської області про:
зобов'язання Відділу Державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції повернути
виконавчий напис нотаріуса від 17
березня 2009 року про стягнення на
нежитлове приміщення №1, загальною
площею 107,3 кв.м., що знаходиться за
адресою м.Івано-Франківськ, вул.
Шевченка, 23-А та провести інші дії,
необхідні у зв'язку із завершенням
виконавчого провадження.

Скасувати Постанову ВП №41640065 відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківської області від 22 січня
2014 року про відмову в прийняті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа за №344/14855/2013 (провадження
№2-а/344/807/2013) від 29 листопада 2013 року, що
виданий Івано-Франківським міським
судом Івано-Франківської області про:
зобов'язання Відділу Державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції зняти
арешт на нежитлове приміщення №1,
загальною площею 107,3 кв.м., що
знаходиться за адресою
м.Івано-Франківськ, вул.Шевченка, 23-А.

Зобов'язати головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень УДВС Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області Гундяка Т.Д.
відкрити виконавче провадження по
виконавчому листу Івано-Франківського
міського суду від 29.11.2013р. за №344/14855/2013р.

В задоволенні решти вимог позову -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області протягом
десяти днів з часу її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

( Повний текст постанови
виготовлений 04.07.2014р.)

Суддя
Шамотайло О.В.