Справа № 2а-2710/11/1370
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа№ 2а-2710/11/1370
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
Головуючого - судді
за участю секретаря судового засідання
представників позивача Дубаса В.М.,
представника відповідача Квасниці Н.Б.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Відкритого акціонерного
товариства «Львівський завод
комунального устаткування» до
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень від 22.12.2010 року
Відкрите акціонерне товариство
«Львівський завод комунального
устаткування» звернулося до
Львівського окружного
адміністративного суду з позовом
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м. Львова (надалі -
ДПІ у Сихівському районі м. Львова), в
якому просить визнати протиправними і
скасувати податкові повідомлення -
рішення ДПІ у Сихівському районі
м.Львова від 22.12.2010 року №/0 та від
02.03.2011 року №/0.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на протиправність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та відсутність
підстав для їх винесення.

В ході розгляду справи, суд, на підставі
ст.55 КАС України здійснив заміну
відповідача - Державну податкову
інспекцію у Сихівському районі м.
Львова його правонаступником
Державною податковою інспекцією у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області

Представники позивача в судових
засіданнях позовні вимоги підтримали,
надали суду пояснення та просили позов
задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у
запереченні на позовну заяву, в якому
відповідач просить відмовити у
задоволенні позову із твердженнями про
порушення позивачем норм Законів
України «Про податок на прибуток
підприємств» та «Про податок на додану
вартість», в результаті чого позивачем
занижено податкові зобов'язання з
податку на прибуток підприємств й
занижено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість (ПДВ) та
одночасно завищено податковий кредит з
ПДВ, й відповідно занижено суму ПДВ, що
підлягала сплаті до бюджету.

Представник відповідача в судових
засіданнях проти позову заперечив,
просив у задоволенні позову відмовити
повністю, вважаючи правомірнім
прийняття оскаржених податкових
повідомлень - рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, безпосередньо, всебічно, повно
та об'єктивно дослідивши наявні у
справі докази, й давши їм оцінку, суд
встановив наступне:

Згідно з відомостями Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців державна
реєстрація позивача відбулась 27.05.1994
року, взяття на податковий облік в
органах державної податкової служби
відбулось 07.06.1996 року, станом на час
проведення перевірки позивач
перебував на обліку в Державній
податковій інспекції у Сихівському
районі міста Львова та зареєстрований
платником ПДВ з індивідуальним
податковим номером 46. Відповідно
до свідоцтва про реєстрацію платника
податку на додану вартість від 08.07.2002
року №17843068, позивач здійснює
господарську діяльність за основним
кодом КВЕД 28.92: Виробництво машин та
устаткування для добувної
промисловості та будівництва, кодом
КВЕД 28.30: Виробництво машин і
устаткування для сільського та
лісового господарства; кодом КВЕД 77.39:
Надання в оренду інших машин,
устаткування та товарів, н. в. і. у.;
кодом КВЕД 46.90: Неспеціалізована оптова
торгівля; кодом КВЕД 47.19: Інші види
роздрібної торгівлі в
неспеціалізованих магазинах; кодом
КВЕД 68.20: Надання в оренду й
експлуатацію власного чи орендованого
нерухомого майна.

Відповідачем проведена позапланова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2007 року по 30.09.2010 року, за
результатами якої складено акт від
01.12.2010 року №2928/23-209/05394110, у висновках
якого зазначено, що перевіркою
встановлено порушення:

1) підпунктів 4.1.1, 5.2.1 і 5.3.9 статті 5 та
підпункту 11.3.1 статті 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» шляхом заниження
податкових зобов'язань з податку на
прибуток підприємств за 2008-2010 роки на
загальну суму 37822 грн.;

2) підпунктів 7.3.1 і 7.4.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 року із наступними
змінами та доповненнями шляхом
заниження податкових зобов'язань з ПДВ
за 2008-2010 роки на загальну суму 13083 грн.

На підставі Акта перевірки
відповідачем прийняті податкове
повідомлення - рішення від 22.12.2010 року
№/0, в якому визначена позивачу
сума податкових зобов'язань з податку
на прибуток підприємств в загальному
розмірі 45564 грн. (в тому числі 37822 грн.
основного платежу та 7742 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями) та
податкове повідомлення - рішення від
22.12.2010 року №/0, в якому визначена
позивачу сума податкових зобов'язань з
податку на додану вартість (ПДВ) в
загальному розмірі 19625 грн. (в тому
числі 13083 грн. основного платежу та 6542
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Позивачем подана первинна скарга
відповідачу, яким прийнято рішення про
результати її розгляду від 25.02.2011 року
№2613/25-005, за яким залишено без змін
податкове повідомлення - рішення від
22.12.2010 року №/0 та одночасно
скасовано податкове повідомлення -
рішення від 22.12.2010 року №/0 в
частині 9180,25 грн. основного платежу з
податку на прибуток та збільшено
штрафну (фінансову) санкцію на 4676,05 грн.

За пунктом 60.1.3 Податкового кодексу
України (ПКУ), який набрав чинності з
01.01.2011 року, податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним, якщо зокрема контролюючий
орган зменшує нараховану суму
грошового зобов'язання раніше
прийнятого податкового
повідомлення-рішення або суму
податкового боргу, визначену в
податковій вимозі. За пунктом 60.4 ПКУ, у
випадках, визначених підпунктом 60.1.3
пункту 60.1 цієї статті, податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним з дня надходження до
платника податків податкового
повідомлення-рішення, яке містить
зменшену суму грошового зобов'язання.

Відповідачем прийнято нове податкове
повідомлення - рішення від 02.03.2011 року
№/0, в якому визначена позивачу
сума податкових зобов'язань з податку
на прибуток підприємств в загальному
розмірі 41059,80 грн. (в тому числі 28641,75 грн.
за основним платежем та 12418,05 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями),
тому податкове повідомлення - рішення
від 22.12.2010 року №/0 вважається
відкликаним.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Законами України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», «Про податок на додану
вартість», «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», які втратили чинність з 01.01.2011
року, Податковим кодексом України (ПКУ),
який набрав чинності з 01.01.2011 року, та
Кодексом адміністративного
судочинства України (КАСУ).

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Стаття 67 Конституції України
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом. Згідно
зі статтею 92 Конституції України
виключно законами України
встановлюються система оподаткування,
податки і збори.

Як вбачається Акта перевірки,
перевіркою встановлено заниження
задекларованих позивачем показників у
рядку 01.2 декларацій «приріст
балансової вартості запасів» за три
квартали 2010 року в сумі 67963 грн., та
одночасно в пункті 3.1.2 акту під назвою
«Валові витрати» зазначено, що також
перевіркою встановлено завищення
задекларованих позивачем показників у
рядку 01.2 декларацій «убуток балансової
вартості запасів» за 2009 рік в сумі 17909
грн. із посиланнями на розбіжності між
даними додатку К1/1 до декларацій про
прибуток підприємств та неправильного
вирахування запасів у готовій
продукції в бухгалтерському обліку по
рахунку 26 «Готова продукція», який
відображено у книзі оборотно-сальдових
відомостей за 2009 рік та три квартали 2010
року, й відтак відповідач вважав, що
позивачем порушено пункт 5.9 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Позивач вважав такі твердження
відповідача безпідставними,
посилаючись на відсутність
розбіжностей між даними додатків К1/1
«Розрахунок приросту (убутку)
балансової вартості запасів» до
декларацій про прибуток підприємств за
2009-2010 роки та даними бухгалтерського
обліку позивача про вартість запасів у
готовій продукції по рахунку 26 «Готова
продукція», оскільки під час перевірки
як таку розбіжність було розцінено
виключно записи у оборотних відомостях
про залишки готової продукції, які в
незмінній формі були відображені у
головних книгах позивача, починаючи із
1999 року, та які не пов'язані із жодними
реальними залишками готової продукції
за 2009-2010 роки Позивач зазначає, що в
акті перевірки не наведено жодних
посилань на будь-які первинні
документи позивача чи на детальний
аналіз показників декларацій про
прибуток у порівнянні із переліком
наявних первинних документів, що
позбавляє будь-якої доказової сили
твердження щодо вартості запасів у
готовій продукції по рахунку 26 «Готова
продукція» за 2009-2010 роки.

За статтею 81 Кодексу адміністративного
судочинства України (КАСУ) для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд може
призначити експертизу. Особи, які
беруть участь у справі, мають право
подати суду питання, на які потрібна
відповідь експерта. Кількість і зміст
питань, за якими має бути проведена
експертиза, визначаються судом. Суд
повинен вмотивувати відхилення питань
осіб, які беруть участь у справі. Особи,
які беруть участь у справі, мають право
просити суд призначити експертизу і
доручити її проведення відповідній
експертній установі або конкретному
експерту. Якщо сторони домовилися про
залучення експертами певних осіб, суд
повинен призначити їх відповідно до
цієї домовленості. Якщо проведення
експертизи доручено експертній
установі, її керівник має право
доручити проведення експертизи одному
або кільком експертам, якщо судом не
визначено конкретних експертів, у разі
потреби - замінити виконавців
експертизи, заявити клопотання щодо
організації проведення досліджень
поза межами експертної установи. В
ухвалі про призначення експертизи суд
попереджає експерта про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдивий висновок та за відмову без
поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків.

Враховуючи наведене вище та оскільки
питання обліку приросту (убутку)
балансової вартості запасів у залишках
готової продукції вимагає спеціальних
знань в сфері економіки, згідно з
ухвалою від 21.09.2011 року та ухвалою суду
від 02.10.2013 року в даній справі
призначена судова економічна
експертиза, на вирішення якої
поставлено питання: «Чи
підтверджуються документально
висновки акту ДПІ у Сихівському районі
міста Львова від 01.12.2010 року
№2928/23-209/05394110 про порушення ВАТ
«Львівський завод комунального
устаткування» пункту 5.9 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» шляхом заниження
задекларованих показників у рядку 01.2
декларацій з податку на прибуток
«приріст балансової вартості запасів»
за три квартали 2010 року в сумі 67963 грн.,
та одночасного завищення
задекларованих показників у рядку 01.2
декларацій з податку на прибуток
«убуток балансової вартості запасів»
за 2009 рік в сумі 17909 грн».

Проведення такої експертизи доручено
Львівському науково-дослідному
інституті судових експертиз (ЛНДІСЕ),
її оплату покладено на позивача, та
провадження у даній справі зупинене до
одержання результатів експертизи

Згідно з ухвалою суду від 10.06.2014 року
провадження у справі поновлено
внаслідок отримання висновку
судово-економічної експертизи від
30.04.2014 року №3742, в якому експертом
зроблено такий висновок:

«Дослідженням поданих документів, не
надається за можливе підтвердити
документально висновки акту від 01.12.2010
року №2928/23-209/05394110 про порушення ВАТ
«Львівський завод комунального
устаткування» п.5.9 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» шляхом заниження
задекларованих показників у рядку 01.2
декларації з податку на прибуток
«приріст балансової вартості запасів»
за три квартали 2010 року в сумі 67963,00 грн.
та одночасно завищення задекларованих
показників у рядку 01.2 декларацій з
податку на прибуток «Убуток балансової
вартості запасів» за 2009 рік в сумі 17909,00
грн. Обґрунтування подане в
дослідницькій частині по даному
питанню».

У дослідницькій частині висновку
експерта від 30.04.2014 року №3742 зазначено
таке:

«на дослідження подано, складене ВАТ
«Львівський завод комунального
устаткування», обґрунтування методу
оцінки матеріальних ресурсів у складі
готової продукції, з метою ведення
обліку приросту (убутку) балансової
вартості покупних матеріалів, сировини
(палива), комплектуючих виробів та
напівфабрикатів у залишках готової
продукції у звітному періоді (далі -
Обґрунтування), де зазначено наступне:
«…порядок ведення обліку приросту
(убутку) матеріальних ресурсів може
бути встановлений Підприємством
самостійно, з урахуванням особливостей
своєї діяльності і технології обробки
облікових даних, з застосуванням
правил ведення бухгалтерського обліку
та обов'язковим дотриманням
перерахованих вище засад, що
встановлені Законом про
бухгалтерський облік, а також з
використанням методологічного підходу
запропонованого Порядком про приріст
(убуток).

Зокрема, п.2.4. цього Порядку про приріст
(убуток) встановлено, що «... При веденні
обліку приросту (убутку) вартості
матеріальних ресурсів у незавершеному
виробництві і залишках готової
продукції визначається вартість не
всього незавершеного виробництва або
залишків готової продукції, а лише
вартість матеріальних ресурсів, які
використані у виробництві готової
продукції (робіт, послуг)».

Звідси випливає, що визначення
залишків матеріальних ресурсів у
незавершеному виробництві та у
залишках готової продукції
проводиться розрахунковим методом на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Методологічні засади формування у
бухгалтерському обліку інформації про
запаси і розкриття її у фінансовій
звітності встановлені П(с)БО №9
«Запаси». Зокрема, ним запроваджено
шість методів оцінки вибуття запасів:

- Ідентифікованої собівартості
відповідної одиниці запасів;

- Середньозваженої собівартості;

- Собівартості перших за часом
надходження запасів (ФІФО);

- Собівартості останніх за часом
надходження запасів (ЛІФО);
-Нормативних затрат;

- Ціни продажу.

За період діяльності 2009р. 9 місяців 2010р.
підприємство застосовувало метод
оцінки вибуття запасів по собівартості
перших за часом надходження запасів,
тобто за методом ФІФО, що і зазначено в
наказах про облікову політику
підприємства за 2009, 2010 роки.

Вказана готова продукція складається з
двох частин:

1. Готова продукція, що вироблена
протягом звітного кварталу;

2. Готова продукція, що була вироблена у
попередніх періодах і була наявна на
початок звітного кварталу.

Другу групу готової продукції, а саме
тієї, що була наявна на початок
звітного кварталу, необхідно
враховувати, оскільки вона так само
приймає участь у реалізації продукції
у звітному кварталі і відповідно
впливає на приріст (убуток)
матеріальних ресурсів на підприємстві.
Цe випливає з правил визнання витрат у
П(с)БО №16 «Витрати».

При реалізації продукції датою
визнання доходу є дата її
відвантаження покупцеві. Виняток
складають випадки, коли здійснюється
обмін подібною продукцією, передача її
за договорами комісії, консигнації і
тому подібне.

Отже, витрати по виробленню продукції
(у тому числі й матеріальні) за
правилами бухгалтерського обліку
визнаються такими лише у звітному
періоді , коли була, реалізована ця
продукція.

Щодо розрахунку частки матеріальних
ресурсів у складі всієї готової
продукції, що була застосована в
господарському обороті підприємства у
звітному кварталі, судовий експерт
зазначив наступне.

На дослідження представлено
розрахунок показників приросту
(убутку) балансової вартості запасів,
задекларованих у податковій звітності
ВАТ «Львівський завод комунального
устаткування» за період з 4-го кварталу
2007 року по 4-й квартал 2010 року (далі -
Розрахунок), підписаний в.о. Голови
правління Повєткін І.М. та головним
бухгалтером Василишин В.В.

Вказаний розрахунок містить числові
показники матеріальних витрат у
готовій продукції, що була наявна на
початок періоду, а також у готовій
продукції що була виготовлена та
реалізована протягом звітного періоду
з посилання на облікові документи, на
підставі яких підприємством
розраховувались задекларовані
показники приросту (убутку) балансової
вартості запасів у готовій продукції
за період з 4-го кварталу 2007 року по 4-й
квартал 2010 року.

На дослідження подано розрахунок
задекларованих у податковій звітності
показників приросту (убутку) запасів у
готовій продукції, складений ВАТ
«Львівський завод комунального
устаткування» з посиланням на методику
такого розрахунку і облікові документи
підприємства. Вартісні показники,
використані підприємством при
розрахунку приросту (убутку)
балансової вартості запасів у готовій
продукції відображені у поданих на
дослідження облікових документах ВАТ
«Львівський завод комунального
устаткування». Висновки щодо
невідповідності методики розрахунку
ВАТ «Львівський завод комунального
устаткування» показника приросту
(убутку) балансової вартості запасів у
готовій продукції вимогам чинного
законодавства у акті перевірки
відсутні. Проте, на дослідження не
представлено обґрунтування
застосованих Державною податковою
інспекцією у Сихівському районі
числових показників та методики
розрахунку приросту (убутку)
балансової вартості запасів у готовій
продукції. Враховуючи вказане, не
надається за можливе встановити
причини розбіжності між показниками
приросту (убутку) балансової вартості
запасів, встановленими підприємством
та Державною податковою інспекцією, а
тому, відповідно, не надається за
можливе підтвердити документально
висновки акту від 01.12.2010 року
№2928/23-209/05394110 про порушення ВАТ
«Львівський завод комунального
устаткування» п.5.9 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» шляхом заниження
задекларованих показників у рядку 01.2
декларації з податку на прибуток
«приріст балансової вартості запасів»
за три квартали 2010 року в сумі 67963,00 грн.
та одночасно завищення задекларованих
показників у рядку 01.2 декларацій з
податку на прибуток «Убуток балансової
вартості запасів» за 2009 рік в сумі 17909,00
грн.».

За частиною 1 статті 82 КАСУ «Висновок
експерта», у висновку експерта
зазначаються: коли, де, ким (ім'я, освіта,
спеціальність, свідоцтво про
присвоєння кваліфікації судового
експерта, стаж експертної роботи,
науковий ступінь, вчене звання, посада
експерта), на якій підставі була
проведена експертиза, хто був
присутній при проведенні експертизи,
питання, що були поставлені експертові,
які матеріали експерт використав,
докладний опис проведених досліджень,
зроблені в результаті їх висновки та
обґрунтовані відповіді на поставлені
судом питання.

При цьому за частиною 5 статті 82 КАСУ,
висновок експерта для суду не є
обов'язковим, однак незгода суду з ним
повинна бути вмотивована в постанові
або ухвалі. Також за статтею 86 КАСУ
«Оцінка доказів» суд оцінює докази, які
є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене вище, суд
погоджується із висновком
судово-економічної експертизи від
30.04.2014 року №3742, який відповідає
належним вимогам та спростовує за
своєю сутністю висновки акта перевірки
від 01.12.2010 року №2928/23-209/05394110 про
наявність порушення позивачем пункту
5.9 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
шляхом заниження задекларованих
показників у рядку 01.2 декларації з
податку на прибуток «приріст
балансової вартості запасів» за три
квартали 2010 року в сумі 67963,00 грн. та
одночасно завищення задекларованих
показників у рядку 01.2 декларацій з
податку на прибуток «Убуток балансової
вартості запасів» за 2009 рік в сумі 17909,00
грн., а відтак позов в цій частині
підлягає задоволенню.

Окрім цього, в Акті перевірки
зазначено, що перевіркою встановлено
заниження задекларованих позивачем
показників у рядку 01.6 «Інші доходи,
крім визначених у 01.4 -01.5» декларацій
про прибуток за 2008-2010 роки на загальну
суму 51580 грн., в тому числі за звітні
періоди: за Ікв.2008 року-1400,0грн.; І пів.2008
року-1400,0 грн.; 3 квартали 2008 року-2900,0
грн.; 2008 рік -2900,0 грн.; за Ікв.2009
року-6000,0грн.; І пів.2009 року-8000,0 грн.; 3
квартали 2009 року-20000,0 грн.; 2009 рік - 20000.0
грн.; за І кв.2010 року- 4170,0грн.; І пів.2010
року-14425,0 грн.; 3 квартали 2009 року-28680,0
грн. із посиланнями на пункти 4.1.1 статті
4 та пункт 11.3.1 статті 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Одночасно в пункті 3.2.1 акта перевірки
«Податкові зобов'язання» розділу 3.2
«Податок на додану вартість»
зазначено, що внаслідок тих же самих
фактів позивачем занижені податкові
зобов'язання з ПДВ на загальну суму 10316
грн. із посиланнями на пункт 7.3.1 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Такі висновки зроблені відповідачем із
посиланнями на неправомірне
ненарахування згідно договорів оренди
та невключення до складу валових
доходів вартості оренди окремого
нерухомого майна за окремі періоди, в
яких таке майно не використовувалось
іншими підприємствами (ТОВ «Соло-Груп»,
ПП «Венігер», ПП «Технології рішень»,
ТОВ «ТДК «Систем Груп», ПП
«Електрокабельпостач», ППФ «Фаворит
АМ», ТОВ «Мультіпартс»).

Також в акті перевірки зазначено, що
«згідно договору № 18ор 10 на оренду
нерухомого майна філія від 01.01.2010 року
філія РЦМЗ №3 філії УТЕЛ ВАТ
«Укртелеком» () прийняло в
оренду частину даху будівлі ливарного
цеху з прирейковим складом загальною
площею 336 кв.м із оплатою в сумі 2500 грн. в
т.ч. ПДВ-416,67 грн . в місяць від ВАТ
«ЛЗКУ». На підставі Додатку №2 до
договору оренди «18ор 10 від 01 лютого 2010
року філія РЦМЗ №3 філії УТЕЛ ВАТ
«Укртелеком» прийняла по акту
приймання-передавання «Об'єкта оренди»
від 01 лютого 2010 року будівлі ливарного
цеху з прирейковим складом загальною
площею 336 кв.м. Згідно протоколу
узгодження договірної ціни за
Договором оренди №18ор10 ві 01 лютого 2010
року від 01 лютого 2010 року загальна
вартість за місяць оренди «Об'єкта
оренди» загальною площею 168 кв.м ,
відповідно до домовленості Сторін,
становить 2083,33 гри. ,крім того ПДВ-416,67
грн. з врахуванням понесених
Орендавцем витрат по оплаті земельного
податку. Цей протокол є підставою для
взасморозрахунків за Договором оренди
№18ор10 від 01 .лютого 2010 року. Із сторони
ВАТ «ЛЗКУ» нарахування за
лютий-вересень 2010 року орендної плати
проводилося на площу оренди 168 кв.м в
сумі 2500 грн. в т.ч. ПДВ 416,67 грн' в місяць.
Потрібно нараховувати орендну плату
згідно Протоколу на загальну площу
оренди 336 кв.м в сумі 5000 грн в т.ч. ПДВ
-833,33 грн в місяць. Отже, ВАТ «ЛЗКУ» не
дорахувало за лютий - вересень 2010 року
орендної плати на загальну суму 20000 грн.
в т. ч. ПДВ-3333,33 грн. ( 2500х 8 =20000)».

Позивач вважає такі висновки
відповідача протиправними,
покликаючись на те, що в акті
відповідача повністю проігноровано
той факт, що ненарахування орендної
плати за договорами оренди окремого
нерухомого майна між позивачем та
підприємствами (ТОВ «Соло-Груп», ПП
«Венігер», ПП «Технології рішень», ТОВ
«ТДК «Систем Груп», ПП
«Електрокабельпостач», ППФ «Фаворит
АМ», ТОВ «Мультіпартс»), а відтак
неотримання валових доходів за такі
періоди, зумовлено тимчасовим
припиненням дії таких договорів оренди
на окремі періоди, в яких таке майно не
використовувалось цими
підприємствами, що було належним чином
документально оформлено;
необґрунтованістю висновків
відповідача щодо невключення до
валових доходів та податкових
зобов'язань з ПДВ за серпень 2010 року
суми плати ППФ «Фаворит АМ» за оренду
приміщень та обладнання, які фактично
включені до податкових декларацій, а
також припущенням в протоколі
погодження договірної ціни до договору
оренди нерухомого майна із РЦМЗ №3
філії СП «Утел» ВАТ «Укртелеком» від
01.01.2010 року №18ор10 простої описки шляхом
зазначення загальної площі
орендованого майна в розмірі 168 кв.м.
замість 336 кв.м., що не може впливати на
розмір погодженої сторонами договору
орендної плати, на підтвердження чого
надав суду таке:

1) договір на оренду приміщень від 01.12.2007
року №16 ор 08 між позивачем та ТОВ
«Соло-Груп» із актом
приймання-передачі приміщень;

додаток №2 до такого договору, в якому
сторони погодили, що на період лютий
-березень 2008 року дія договору оренди
від 01.12.2007 року №16 ор 08 припиняється та
орендна плата на час такого припинення
не нараховується.

2) договір на оренду приміщень від 25.06.2008
року №27 ор 08 між позивачем та ПП
«Венігер» із актом приймання-передачі
приміщень;

лист ПП «Венігер» від 21.07.2008 року із
проханням не нараховувати орендну
плату за серпень -вересень 2008 року у
зв'язку із проведенням ремонту
приміщень;

додаток №1 до договору, в якому сторони
погодили, що на період серпень
-вересень 2008 року дія договору оренди
від 25.06.2008 року №27 ор 08 припиняється та
орендна плата на час такого припинення
не нараховується.

3) договір на оренду приміщень від 01.01.2009
року №10 ор 09 між позивачем та ПП
«Технології рішень» із актом
приймання-передачі приміщення;

листи ПП «Технології рішень» від 04.02.2009
року, від 22.05.2009 року, від 10.08.2009 року із
проханням відповідно не нараховувати
орендну плату в лютому 2009 року, за
травень, червень 2009 року та серпень,
вересень 2009 року на час ремонту
приміщення та у зв'язку із скрутним
матеріальним становищем;

додаток №1 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період лютого
2009 року дія договору оренди від 01.01.2009
року №10 ор 09 припиняється та орендна
плата на час такого припинення не
нараховується,

додаток №2 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період
травень-червень 2009 року дія договору
оренди від 01.01.2009 року №10 ор 09
припиняється та орендна плата на час
такого припинення не нараховується;

додаток №3 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період
серпень-вересень 2009 року дія договору
оренди від 01.01.2009 року №10 ор 09
припиняється та орендна плата на час
такого припинення не нараховується.

4) договір на оренду приміщень від 01.01.2009
року №04 ор 09 між позивачем та ТОВ «ТДК
Систем Груп» із актом
приймання-передачі приміщення;

листи ТОВ «ТДК Систем Груп» від 29.01.2009
року та від 09.07.2009 року із проханням
відповідно не нараховувати орендну
плату за лютий 2009 року, за липень,
серпень 2009 року у зв'язку із
проведенням ремонту приміщень;

додаток №1 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період лютого
2009 року дія договору оренди від 01.01.2009
року №04 ор 09 припиняється та орендна
плата на час такого припинення не
нараховується,

додаток №2 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період
липень-серпень 2009 року дія договору
оренди від 01.01.2009 року №04 ор 09
припиняється та орендна плата на час
такого припинення не нараховується.

5) договір на оренду приміщень від 01.01.2010
року №03 ор 10 між позивачем та ПП
«Електрокабельпостач» із актом
приймання-передачі приміщення;

лист ПП «Електрокабельпостач» від
17.03.2010 із проханням не нараховувати
орендну плату за квітень 2010 року у
зв'язку із проведенням ремонту
приміщень;

додаток №1 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період квітень
2010 року дія договору оренди від 01.01.2010
року №03 ор 10 припиняється та орендна
плата на час такого припинення не
нараховується.

6) договір на оренду приміщень від 01.01.2010
року №08 ор 10 між позивачем та ППФ
«Фаворит АМ» із актом
приймання-передачі приміщення;

лист ППФ «Фаворит АМ» від 02.07.2010 із
проханням не нараховувати орендну
плату за липень і серпень 2010 року у
зв'язку із проведенням ремонту даху
орендованих приміщень;

додаток №1 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період липень
2010 року дія договору оренди від 01.01.2010
року №08 ор 10 припиняється та орендна
плата на час такого припинення не
нараховується;

акт №ОУ-0000302 здачі-прийняття робіт
(надання послуг) між позивачем та ППФ
«Фаворит АМ» щодо оренди приміщень та
обладнання за серпень 2010 року;

податкова накладна від 05.08.2010 року №379
виписана позивачем ППФ «Фаворит АМ»
щодо оренди приміщень та обладнання за
серпень 2010 року;

податкова декларація позивача з
податку на додану вартість із додатком
№5 «Розшифровки податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів» та реєстром отриманих та
виданих податкових накладних за
серпень 2010 року, в яких до складу
податкових зобов'язань включена сума
ПДВ щодо оренди ППФ «Фаворит АМ»
приміщень та обладнання за серпень 2010
року.

7) договір на оренду приміщень від 01.08.2010
року №22 ор 10 між позивачем та ТОВ
«Мультпартс» із актом
приймання-передачі приміщення;

лист ТОВ «Мультпартс» від 27.08.2010 із
проханням не нараховувати орендну
плату за вересень 2010 року у зв'язку із
проведенням ремонту приміщень;

додаток №1 до договору оренди, в якому
сторони погодили, що на період вересень
2010 року дія договору оренди від 01.01.2010
року №22 ор 10 припиняється та орендна
плата на час такого припинення не
нараховується.

8) договір на оренду нерухомого майна
від 01.02.2010 року №18ор10 між позивачем та
ВАТ «Укртелеком» із додатком №1 -
план-схема даху будівлі ливарного цеху
позивача розміром в плані 28м х12 м, що
становить загалом 336 кв.м., та додатком
№3 протоколу узгодження договірної
ціни за договором оренди №18ор10 від 01
лютого 2010 року, де зазначена загальна
вартість за місяць оренди об'єкта
оренди загальною площею 336 кв.м.
відповідно до домовленості сторін в
розмірі 2500 грн.

За пунктом 4.1.1 статті 4 «Валовий доход»
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» валовий доход
включає загальні доходи від продажу
товарів (робіт, послуг), у тому числі
допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи, а також доходи від
продажу цінних паперів, деривативів,
іпотечних сертифікатів участі,
іпотечних сертифікатів з фіксованою
дохідністю, сертифікатів фондів
операцій з нерухомістю (за винятком
операцій з їх первинного випуску
(розміщення), операцій з їх кінцевого
погашення (ліквідації) та операцій з
консолідованим іпотечним боргом
відповідно до закону).

За пунктом 11.3.1 статті 11 «Правила
ведення податкового обліку» Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», датою збільшення
валового доходу вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), що підлягають
продажу, у разі продажу товарів (робіт,
послуг) за готівку - дата її
оприбуткування в касі платника
податку, а за відсутності такої - дата
інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата фактичного надання
результатів робіт (послуг) платником
податку.

За пунктом 7.3.1 статті 7 «Порядок
обчислення і сплати податку» Закону
України «Про податок на додану
вартість», за яким датою виникнення
податкових зобов'язань з поставки
товарів (робіт, послуг) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів (робіт, послуг), що підлягають
поставці, а в разі поставки товарів
(робіт, послуг) за готівкові грошові
кошти - дата їх оприбуткування в касі
платника податку, а при відсутності
такої - дата інкасації готівкових
коштів у банківській установі, що
обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата оформлення
документа, що засвідчує факт виконання
робіт (послуг) платником податку.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
(ЦКУ) встановлено, що сторони мають
право укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами. Положення
частин першої, другої і третьої цієї
статті застосовуються і до
односторонніх правочинів.

За частиною 1 статті 626 ЦКУ, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, а за статтею 627 ЦКУ,
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Також частиною 1 статті 651 ЦКУ
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом, а за статтею 653
ЦКУ, у разі зміни договору зобов'язання
сторін змінюються відповідно до
змінених умов щодо предмета, місця,
строків виконання тощо. У разі
розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються. У разі зміни або
розірвання договору зобов'язання
змінюється або припиняється з моменту
досягнення домовленості про зміну або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором чи не обумовлено
характером його зміни. Якщо договір
змінюється або розривається у судовому
порядку, зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили. Сторони не
мають права вимагати повернення того,
що було виконане ними за зобов'язанням
до моменту зміни або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договір
змінений або розірваний у зв'язку з
істотним порушенням договору однією із
сторін, друга сторона може вимагати
відшкодування збитків, завданих зміною
або розірванням договору.

Частинами 1 і 3 статті 173 Господарського
кодексу України (ГКУ) визначено таке: 1.
Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку… 3. Сторони можуть за
взаємною згодою конкретизувати або
розширити зміст господарського
зобов'язання в процесі його виконання,
якщо законом не встановлено інше.

Статтею 188 ГКУ визначено таке: 1. Зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. 2. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. 3. Сторона
договору, яка одержала пропозицію про
зміну чи розірвання договору, у
двадцятиденний строк після одержання
пропозиції повідомляє другу сторону
про результати її розгляду. 4. У разі
якщо сторони не досягли згоди щодо
зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
5. Якщо судовим рішенням договір
змінено або розірвано, договір
вважається зміненим або розірваним з
дня набрання чинності даним рішенням,
якщо іншого строку набрання чинності
не встановлено за рішенням суду.

Згідно наведених вище норм цивільного
та господарського законодавства
України, суд дійшов висновку, що
сторони будь-якого цивільно-правового
договору мають очевидне право
самостійно внести будь-які зміни в
такий договір, зокрема щодо
тимчасового припинення його дії.

Тому ненарахування позивачем орендної
плати на час припинення дії договорів
оренди, та як наслідок неотримання
доходів за такі періоди, є повністю
правомірним, а тому таке не може давати
підстави відповідачу нараховувати
самостійно орендну плату та визначати
податкові зобов'язання.

Також змістом наданих документів
спростовані твердження відповідача
щодо невключення позивачем до валових
доходів та податкових зобов'язань з ПДВ
за серпень 2010 року суми плати ППФ
«Фаворит АМ» за оренду приміщень та
обладнання.

Крім того, суд дослідив договір оренди
нерухомого майна від 01.01.2010 року №18ор10
між позивачем та ВАТ «Укртелеком» в
особі Регіонального центру мобільного
зв'язку (РЦМЗ) №3 Філії «Утел» ВАТ
«Укртелеком», за пунктом 2.1 якого
об'єктом оренди є частина даху будівлі
ливарного цеху з прирейковим складом
загальною площею 28х12=336 кв.м. відповідно
до плану-схеми, що складає невід'ємну
частину цього договору (додаток №1), а
за пунктом 4.1 цього договору загальна
вартість за місяць оренди «Об'єкта
оренди» загальною площею 336 кв.м ,
відповідно до домовленості Сторін,
становить 2083,33 гри. ,крім того ПДВ-416,67
грн. Разом з ПДВ 2500,00 грн. в місяць з
врахуванням понесених Орендавцем
витрат по оплаті земельного податку
(додаток №3), тобто протокол узгодження
договірної ціни за договором оренди
№18ор10 від 01.01.2010 року.

В матеріалах справи наявні два
примірника такого протоколу
узгодження договірної ціни, а саме в
наданому позивачем примірнику
зазначена «загальна вартість за місяць
оренди «Об'єкта оренди» загальною
площею 336 кв.м. , відповідно до
домовленості Сторін, становить 2083,33
гри. ,крім того ПДВ-416,67 грн. Разом з ПДВ
2500,00 грн. в місяць з врахуванням
понесених Орендавцем витрат по оплаті
земельного податку», а в наданому
відповідачем примірнику зазначено
«загальна вартість за місяць оренди
«Об'єкта оренди» загальною площею 168
кв.м., відповідно до домовленості
Сторін, становить 2083,33 гри. ,крім того
ПДВ-416,67 грн. Разом з ПДВ 2500,00 грн. в
місяць з врахуванням понесених
Орендавцем витрат по оплаті земельного
податку».

Така обставина, на думку суду, свідчить
про припущення в одному із примірників
протоколу узгодження договірної ціни
простої описки шляхом зазначення
загальної площі орендованого майна в
розмірі 168 кв.м. замість 336 кв.м., що
жодним чином не може вплинути на розмір
погодженої сторонами договору
орендної плати, оскільки самим
договором оренди нерухомого майна від
01.01.2010 року №18ор10 чітко визначено як
розмір орендної плати, так й загальна
площа об'єкта оренди в розмірі саме 336
кв.м., а тому таке не може давати
підстави відповідачу нараховувати
самостійно орендну плату та визначати
податкові зобов'язання.

Також суд дійшов висновку, що чинним на
час проведення відповідачем перевірки
податковим законодавством України не
передбачалось жодних норм щодо
обов'язкового нарахування орендної
плати за час тимчасового припинення
дії договорів оренди, а відтак при
даній перевірці відповідачем фактично
протиправно застосовані так звані
непрямі методи визначення податкових
зобов'язань.

За пунктом 4.3.1 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
застосування непрямих методів
визначення податкових зобов'язань
платника податків є можливим виключно
у випадках, якщо контролюючий орган не
може самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника
податків згідно з підпунктом «а»
підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону
(тобто лише у разі, якщо платник
податків не подає у встановлені строки
податкову декларацію) у зв'язку з
невстановленням фактичного
місцезнаходження підприємства чи його
відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або
ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей,
передбачених законодавством, а також
якщо неможливо визначити суму
податкових зобов'язань у зв'язку з
неведенням платником податків
податкового обліку або відсутністю
визначених законодавством первинних
документів. Там же визначено, що цей
метод може застосовуватися також у
випадках, коли декларацію було подано,
але під час документальної перевірки,
що проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку у порядку,
передбаченому законодавством.

Також пунктом 4.3.2 статті 4 цього ж
Закону визначено, що якщо підставою для
застосування непрямих методів є
відсутність окремих документів обліку,
такий метод може застосовуватися
виключно для визначення об'єкта
оподаткування або його елементів,
пов'язаних із такими документами. Там
же визначено, що якщо платник податків
подає інші документи обліку або інші
підтвердження, достатні для визначення
показників відсутніх документів
обліку, непрямі методи не
застосовуються.

Крім того, пунктом 4.3.3 статті 4 того ж
Закону України зокрема встановлено, що
методика визначення суми податкових
зобов'язань за непрямими методами
затверджується законом і є загальною
для всіх платників податків, а пунктом
4.3.4 тієї ж статті 4 є визначено,
застосування непрямого методу для
визначення податкових зобов'язань
платників податків у випадках, не
передбачених цим пунктом, не
дозволяється.

Пунктом 4.3.5 статті 4 того ж Закону
визначено, що рішення про застосування
непрямих методів приймається
податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у
підпункті 4.3.1 цього пункту. Нарахування
податкових зобов'язань з використанням
непрямого методу здійснюється
виключно податковими органами. Рішення
про сплату податкових зобов'язань
приймається у судовому порядку за
поданням керівника (його заступника)
відповідного податкового органу.

Отже, за відсутності затвердженої
законом методики застосування
непрямих методів та законних підстав
їх застосування акт відповідача щодо
донарахування податкових зобов'язань
із неотриманої позивачем за законних
підстав орендної плати є протиправним,
а тому позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Також, як вбачається з пункту 3.1.2 акта
перевірки «Валові витрати» перевіркою
встановлено завищення задекларованих
позивачем показників у рядку 04.1
декларацій «витрати на придбання
товарів (робіт, послуг)» за 1-й квартал
2008 року в сумі 13833 грн. із посиланнями на
безпідставне включення до валових
витрат за лютий 2008 року вартості
отриманих матеріалів (асфальтобетону
та щебеню) від фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6 внаслідок
відсутності підтверджуючих документів
(товарно-транспортної накладної або
акту про надання послуг по перевезенню)
та на пункти 5.1, 5.2.1 і 5.3.9 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» і Закон України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Одночасно в пункті 3.2.2 акту перевірки
«Податковий кредит» розділу 3.2
«Податок на додану вартість» зокрема
зазначено, що внаслідок тих же самих
фактів позивачем завищено податковий
кредит з ПДВ на загальну суму 2767 грн. із
посиланнями на пункт 7.4.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Позивач вважає такі висновки
відповідача протиправними із
посиланнями на наявність всіх
необхідних підтверджуючих документів
щодо включення до валових витрат та
податкового кредиту з ПДВ вартості
отриманих від фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6 матеріалів
(асфальтобетону та щебеню) та суми ПДВ,
на підтвердження чого надав накладну
від 28.02.2008 року №28/02 та податкову
накладна від 28.02.2008 року №28/02, які
згадані у самому акті.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства, а статтею 9
цього Закону України встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку та фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Відповідно до пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 05.06.1995 року №168/704, первинні
документи (на паперових і
машинозчитувальних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному вираженні),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійсненні
господарської операції і складання
первинного документа.

Системний аналіз наданих позивачем
первинних документів щодо придбання
матеріалів свідчить, що такі повністю
відповідають критеріям первинного
документу, є достовірними та складені
за результатами реального та
фактичного здійснення господарських
операцій, не мають недоліків та порядок
їх заповнення відповідає
встановленому чинним законодавством.

З аналізу наданих як під час перевірки,
так і до матеріалів справи документів
випливає, що одним з видів
господарської діяльності позивача є
код КВЕД 68.20: Надання в оренду й
експлуатацію власного чи орендованого
нерухомого майна, для чого використано
зазначені вище матеріали, що не
спростовано відповідачем, а тому суд
вважає, що зазначеними вище
документами належним чином
підтверджено фактичне отримання
позивачем матеріалів.

Пунктами 5.1 та 5.2.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» встановлено, що валові
витрати виробництва та обігу (далі -
валові витрати) - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. До складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8
цієї статті. Крім того, пунктом 1.32
статті 1 цього ж Закону є визначено, що
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Із наведеного вище видно, що за Законом
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» вважалось, що всі
фактично здійснені витрати платника
податку є прямо пов'язані із такою
діяльністю, про що свідчить те, що
законодавець у тексті наведених вище
норм Закону вжив слова «будь-які
витрати». Також цей Закон вживав
словосполучення «з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8
цієї статті», а тому лише у разі, якщо у
пунктах 5.3-5.8 цього Закону міститься
певні обмеження чи є пряма заборона
щодо включення певних витрат до складу
валових витрат, то таке включення є
неправомірним.

Проте в пунктах 5.3-5.8 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» не встановлено жодних
обмежень щодо віднесення до складу
валових витрат вартості фактично
отриманих матеріалів (асфальтобетону
та щебеню), а пунктом 5.11 статті 5 цього ж
Закону України є чітко визначено, що
установлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Стаття 11 того ж Закону України під
назвою «Правила ведення податкового
обліку» не встановлює жодних вимог до
форми чи виду документів, які були б
належні для цілей податкового обліку,
тобто були би необхідні для включення
до складу валових витрат.

При цьому, відповідно до пункту 11.2.1
статті 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та пункту 7.5.1 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», датою
збільшення валових витрат виробництва
(обігу) та датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: 1) або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; 2) або
дата оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг) та
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Пункту 7.4.1 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
визначалось, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.
Якщо у подальшому такі товари (послуги)
починають використовуватися в
операціях, які не є об'єктом
оподаткування згідно зі статтею 3 цього
Закону або звільняються від
оподаткування згідно зі статтею 5 цього
Закону, чи основні фонди переводяться
до складу невиробничих фондів, то з
метою оподаткування такі товари
(послуги), основні фонди вважаються
проданими за їх звичайною ціною у
податковому періоді, на який припадає
початок такого використання або
переведення, але не нижче ціни їх
придбання (виготовлення, будівництва,
спорудження).

Із наведеного вище видно, що ні Закон
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», ні Закон України «Про
податок на додану вартість» не
пов'язували право платника податку на
виникнення валових витрат та
податкового кредиту з ПДВ із
доказуванням платниками цих податків
зв'язку здійснених ними витрат із
веденням господарської діяльності, а
також, що за нормами Закону України
«Про податок на додану вартість» між
складом податкового кредиту із ПДВ та
складом валових витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток
підприємств відсутній будь-який
правовий зв'язок.

Щодо ж до посилань в акті перевірки на
пункт 5.3.9 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
суд відзначає, що за своїм змістом цей
пункт Закону передбачає як підставу
для невключення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, та як наслідок
неможливість віднесення до складу
валових витрат підприємства сум,
непідтверджених документально.

Доводи відповідача щодо
безпідставності включення до валових
витрат вартості матеріалів та до
податкового кредиту сум ПДВ з такої
вартості ґрунтуються лише на
твердженнях про відсутність
документів на перевезення таких
матеріалів, тому з приводу такого
підходу відповідача суд зазначає, що
відповідно до пункту 5 статті 92
Конституції України, виключно законами
України визначаються, зокрема, засади
організації та експлуатації
транспорту.

Згідно цієї норми Конституції України,
головним нормативним актом щодо засад
організації та експлуатації
автомобільного транспорту в Україні є
Закон України «Про автомобільний
транспорт», за частиною 1 статті 48
документами для здійснення внутрішніх
перевезень вантажів є: для
автомобільного перевізника - документ,
що засвідчує використання
транспортного засобу на законних
підставах, інші документи, передбачені
законодавством; для водія - посвідчення
водія відповідної категорії,
реєстраційні документи на
транспортний засіб,
товарно-транспортна накладна або інший
визначений законодавством документ на
вантаж, інші документи, передбачені
законодавством.

Враховуючи наведене вище, чинне
законодавство України не містить норм
щодо здійснення перевезень вантажів
лише за умови обов'язкового
застосування перевізником товарно -
транспортних накладних.

Суд враховує, що 28.04.2006 року в газеті
«Урядовий кур'єр» опубліковано
повідомлення Державного комітету
України з питань регуляторної політики
та підприємництва, яким з 25 квітня 2006
року була зупинена дія спільного
наказу Міністерства статистики
України, Міністерства транспорту
України від 07.08.1996 №228/253 «Про порядок
виготовлення, зберігання, застосування
єдиної первинної транспортної
документації для перевезення вантажів
автомобільним транспортом та обліку
транспортної роботи» та пункту 11.2
Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 року №363,
а ще 07.03.2000 року в газеті «Урядовий
кур'єр» було опубліковано повідомлення
Державного комітету України з питань
розвитку підприємництва про те, що у
зв'язку із невиконанням його рішення
від 16.10.1998 року №17-02/10 «Про необхідність
усунення порушень вимог Указу
Президента України від 03.02.1998 року №79/98
«Про усунення обмежень, що стримують
розвиток підприємницької діяльності"
Мінтрансом України та Держкомстатом
України», від дня цього повідомлення
зупиняється дія наказу Мінстату
України та Мінтрансу України «Про
затвердження Інструкції про порядок
виготовлення, зберігання, застосування
єдиної первинної транспортної
документації для перевезення вантажів
автомобільним транспортом та обліку
транспортної роботи» від 07.08.96 року
№228/253 із змінами і доповненнями,
внесеними наказом Мінстату України,
Мінтрансу України від 17.01.97 року №13/12.
Підставою для такого рішення стало те,
що Інструкція про порядок
виготовлення, зберігання, застосування
єдиної первинної транспортної
документації для перевезення вантажів
автомобільним транспортом і обліку
транспортної роботи, містила у собі
норми, які суперечили чинному
законодавству України (зокрема, і норми
щодо обов'язкового застосування
товарно-транспортних накладних). Тому
наказом Державного комітету
статистики України та Міністерства
транспорту та зв'язку України від
03.11.2006 року №507/1059 скасовано зазначений
вище наказу Міністерства статистики
України та Міністерства транспорту
України від 07.08.1996 року №228/253.

Також суд бере до уваги правову позицію
Вищого адміністративного суду України,
викладену зокрема в ухвалах від 19.02.2013
року в справі №К/9991/64514/11 та від 15.04.2014
року в справі №К/9991/47731/11, де зроблено
висновок про те, що відсутність та/або
дефектність документів на транспортне
перевезення обумовленого договорами
товару не є безумовною підставою
ставити під сумнів здійснення
господарських операцій.

З огляду на наведене, посилання
відповідача на відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних на
перевезення матеріалів за наявності
інших первинних документів щодо
господарських операцій є
необґрунтованими для висновків про
порушення вимог податкового
законодавства, а відтак є протиправним
визначення податкових зобов'язань з
цих підстав.

Відповідно до частини 4 статті 70 КАС
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Докази подані
позивачем переконують в
обґрунтованості позовних вимог.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності, відповідно до частини 2
статті 71 КАС України, покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис зазначеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків збільшено суму
грошового зобов'язання, презюмується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

З огляду на наведене вище, суд дійшов
висновку, що прийняті на основі
висновків акта перевірки від 01.12.2010
року № 2928/23-209/05394110 податкові
повідомлення-рішення винесені
Державною податковою інспекцією у
Сихівському районі м.Львова від 22.12.2010
року №/0 та від 02.03.2011 року №/0
не відповідають критеріям, визначеним
ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки прийняті
необґрунтовано, без урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії) та
непропорційно. В той же час позивач
довів обґрунтованість позовних вимог
належними та допустимими доказами.
Виходячи з положень пункту 1 частини
другої статті 162 КАС України суд
приходить до висновку, що такі
податкові повідомлення-рішення слід
скасувати як протиправні.

Щодо судового збору, суд зазначає
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до Акта № 2 здачі приймання
висновку судового експерта,
спеціаліста № 3742 по адміністративній
справі № 2а-2710/11/1370 від 30.04.2014 року
позивач сплатив Львівському
науково-дослідному інституту судових
експертиз 10304,00 грн за проведення
судово-медичної експертизи.

За змістом статті 87 КАС України судові
витрати складаються із судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать, зокрема,
витрати, пов'язані із проведенням
судових експертиз.

Згідно частини 1 статті 94 КАС України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 4, 7-11, 14, 69-71, 72, 86, 87, 94, 159,
160-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
винесені Державною податковою
інспекцією у Сихівському районі
м.Львова від 22.12.2010 року №/0 та від
02.03.2011 року №/0.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Відкритого акціонерного
товариства «Львівський завод
комунального устаткування» судові
витрати в розмірі 10 307 (десять тисяч
триста сім) грн 40 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч. 3 ст. 160
цього Кодексу, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений
30.06.2014 року.

Суддя
Мричко Н.І.