Справа № 804/6161/13-а
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2014 рокусправа № 804/6161/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - Савельєв К.В. дов
від 10.01.2014

відповідача: - Мадалиць В.В.
дов від 31.01.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу приватного
підприємства «Підприємство
матеріально-технічного забезпечення
«Буд-сервіс»

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
липня 2013 року

у справі № 804/6161/13-а

за позовом приватного підприємства
«Підприємство матеріально-технічного
забезпечення «Буд-сервіс»

до Верхньодніпровської об'єднаної
Державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби України

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень № від 03.12.2012
№ від 13.03.2013,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Підприємство
матеріально-технічного

забезпечення «Буд-сервіс» звернулось
до Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення
Верхньодніпровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби:

- від 03.12.2012 № про збільшення сум
грошового зобов'язання з ПДВ на суму
548284,19 грн., в т. ч. 438627,35 грн. - за основним
платежем, 109 656,84 грн. - за штрафними
санкціями;

- від 13.03.2013 № про збільшення
суми грошового зобов'язання з ПДВ за
штрафними (фінансовими) санкціями на
109656,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
безпідставністю та надуманістю
висновків податкового органу,
здійснені на підставі проведеної
перевірки щодо нікчемності
(фіктивності) господарських операцій
позивача з ТОВ «Террамет-плюс», ТОВ
«Альянс Маркет Груп», ПП «Лайнстар»,
ТОВ «ПА «Гермес». Реальність
господарських операцій ПП «ПМТЗ
«Буд-сервіс» з контрагентами
підтверджується належним чином
оформленою первинною документацією.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
03.07.2013 в задоволені позову відмовлено.

Постанову суду мотивовано тим, що під
час судового розгляду позивачем не
доведено правомірності укладених угод
і формування позивачем податкового
кредиту, а надані позивачем докази є
неналежними, оскільки в ході перевірки
не встановлено факту передачі товарів
від продавця до покупця, тобто
встановлено укладання
цивільно-правових відносин та
проведення безтоварних операцій,
спрямованих на надання податкової
вигоди для третіх осіб з метою штучного
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Не погодившись з постановою суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняту нову, якою
задовольнити позов в повному обсязі.
Позивач зазначає, що судом першої
інстанції не досліджено та не
встановлено дійсної природи відносин
позивача з контрагентами, не
досліджені докази надані позивачем, в
той час як суд першої інстанції
безпідставно спирався тільки на
пояснення податкового органу -
відповідача по справі.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи,
Верхньодніпровською ОДПІ проведено
позапланову виїзну перевірку ПП «ПМТЗ
«Буд-сервіс» по взаємовідносинам з ТОВ
«Террамет-плюс» за період з 01.07.2011 по
31.07.2011, з ТОВ «Альянс Маркет Груп» за
період з 01.03.2012 по 31.03.2012, ПП «Лайнстар»
за період з 01.05.2012 по 31.05.2012, з ТОВ «ПА
«Гермес» за період з 01.07.2012 по 31.07.2012, за
результатами якої складено акт від
12.11.2012 №248/222-31184098 (т.1, а. с.20-34).

03.12.2012 на підставі акту перевірки
Верхньодніпровською ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення №
, яким підприємству визначено
грошове зобов'язання на загальну суму
548 284,19 грн., в тому числі: за основним
платежем - 438627,35 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 109 656,84 грн. (т.1,
а. с.54).

Крім того, 13.12.2012 на підставі даного
акту перевірки Верхньодніпровською
ОДПІ винесено податкове
повідомлення-рішення № , яким
збільшено суму штрафних (фінансових)
санкцій на 109 656,84 грн. (т.1, а. с.64).

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
не погоджується з судом першої
інстанції про правомірність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Згідно висновків вищевказаного акту
перевірки від 12.11.2012 податковим органом
встановлено порушення п.185.1 ст.185, п.188.1
ст.188 , п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК
України, в результаті чого ПМТЗ
«Буд-Сервіс» у деклараціях з податку на
додану вартість за липень 2011 року та за
липень 2012 року завищило суму
податкового кредиту на загальну суму
250713,33 грн.

Такий висновок податкового органу
обґрунтовано тим, що договірні
відносини позивача з ТОВ
«Террамет-плюс», ТОВ «Альянс Маркет
Груп», ПП «Лайнстар», ТОВ «ПА «Гермес»,
які мали місце у періоді, що
перевірявся, не спрямовані на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними по правочинах,
оскільки такі правочини є нікчемними в
силу ч.1, ч.5 ст.203, ч.1, ч.2 ст.215, ст.228, ЦК
України, з огляду на неможливість
податкових перевірок зазначених
підприємств у зв'язку з незнаходженням
за юридичними адресами, відсутністю у
них транспортних засобів, робочої сили,
складських приміщень, ненадання
товарно-транспортних накладних та
сертифікатів якості тощо.

Як свідчать матеріали справи і не
заперечується сторонами, у періоді, що
перевірявся, ПП «ПМТЗ «Буд-сервіс» мало
господарські відносини з придбання
ТМЦ:

- з TOB «Террамет Плюс» за договором від
01.03.2011 № 49-ТМП (шар помольний) (т.1, а. с.101);

- з TOB «ПА Гермес» за договором від
02.04.2012 № 01/1-ПАГ-2012 (футеровка,
вал-шестерня тощо) (т.1, а. с.166, 167);

- з TOB «Альянс Маркет Груп» за
договором від 22.02.2012 № 2202/4 (лист, труби
стальні, сланці тощо) (т.1, а. с.124, 125);

- з ПП «Лайнстар» за усним договором
(фреза, полотно ножовне машинне тощо).

В акті перевірки від 12.11.2012 не
встановлено та не зафіксовано порушень
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «Альянс Маркет
Груп» та ПП «Лайнстар» (у висновку акта
зазначено: «Перевіркою встановлено
повноту відображення в податковому та
бухгалтерському обліку господарських
відносин з ТОВ «Альянс Маркет Груп» за
період з 01.03.2012 по 31.03.2012 та ПП
«Лайнстар» за період з 01.05.2012 по 31.05.2012
(т.1, а. с.34).

Визначення грошового зобов'язання по
взаємовідносинах з ТОВ «Альянс Маркет
Груп» та ПП «Лайнстар» зроблено на
підставі відповіді
Верхньодніпровської ОДДПІ на надані
позивачем заперечення на акт перевірки
від 28.11.2012 №5520/10/222 (т.1, а. с.43-53) в розділі
3 «Доопрацювання до акту від 12.11.2012 №
248/222-31184098» (т.1, а. с.48).

Проте, жодною нормою податкового
законодавства не передбачені
повноваження органів ДПС щодо вчинення
дій по доопрацюванню актів перевірок, а
також визначення грошових зобов'язань
на підставі такого доопрацювання.

У Листі ВАСУ від 02.06.2011 № 742/11/13-11
зазначено, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції;
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; установлення
зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг), спорудженням основних
фондів, імпортом товарів (послуг),
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Відповідно до п.135.1, п.135.2 ст.135 ПК
України (в редакції, що діяла на момент
формування позивачем податкового
кредиту) доходи, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

Доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме
витрати на: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139
ПК України).

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно положень п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

За приписами статей 183 та 184 ПК України
про реєстрацію особи платником податку
на додану вартість їй органом
державної служби надається свідоцтво
про реєстрацію як платника податку.
Реєстрація особи як платника податку
на додану вартість діє до дати її
анулювання.

Системний аналіз правових норм
свідчить про те, що податкова накладна
як звітний податковий документ, що є
підставою для включення покупцем у
податковому обліку до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених (нарахованих) у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), що
підлягають використанню в його
господарській діяльності, має таке
юридичне значення при обов'язковій
умові нарахування податку та
виписування податкової накладної
особою, яка зареєстрована як платник
податку на додану вартість у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

На момент укладення та реалізації
зазначених вище договорів поставки,
купівлі-продажу контрагенти позивача
мали зареєстровані у встановленому
порядку установчі документи та
цивільну дієздатність згідно з чинним
законодавством, були зареєстровані як
платники податку на додану вартість.

Виписані вказаними підприємства
податкові накладні, на підставі яких
позивачем відповідні суми податку на
додану вартість віднесені до складу
податкового кредиту, складені у
відповідності з вимогами ст.201 ПК
України, відповідають положенням
Наказу ДПА України від 21.12.2010 № 969,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 29.12.2010 за № 1401/18696
«Про затвердження форми Податкової
накладної та Порядку її заповнення».

Матеріалами справи підтверджено, не
спростовується відповідачем, що на
момент проведення перевірки
товариство також мало необхідні,
належним чином оформлені первинні
документи, що підтверджуються
реальність господарської операції та
рух активів у процесі здійснення
господарських операцій, а саме:

- з TOB «Террамет Плюс» - специфікація,
податкові накладні,
товарно-транспортні накладні,
рахунки-фактури, видаткові накладні,
акти здачі-приймання товару,
банківські виписки, що свідчать про
оплату позивачем товарів (т.1, а. с.102-123);

- з TOB «ПА Гермес» - специфікація,
податкові накладні,
товарно-транспортні накладні,
рахунки-фактури, видаткові накладні,
акти здачі-приймання товару,
розрахунок коригування, банківські
виписки, що свідчать про оплату
позивачем товару (т.1, а. с.168-177);

- з TOB «Альянс Маркет Груп» -
специфікація, податкові накладні,
видаткові накладні, банківські
виписки, що свідчать про оплату
позивачем товарів (т.1, а. с.126-165);

- з ПП «Лайнстар» - податкова накладна,
видаткова накладна, банківська
виписка, що свідчать про оплату
позивачем товарів (т.1, а. с.98-100).

З огляду на зміст вказаних документів
вбачається, що вони в повній мірі
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», які ставляться до
первинних документів, є такими, що
підтверджують здійснення відповідної
господарської операції.

Стосовно посилань відповідача та суду
першої інстанції на ненадання договору
з ПП «Лайнстар» колегія суддів
зазначає, що положеннями статті 181 ГК
України допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до
форми та порядку укладення даного
виду договорів.

Отже, правовідносини між ПП «ПМТЗ
«Буд-сервіс» та ПП «Лайнстар»
здійснювались усно у спрощений спосіб,
без укладення письмового договору, у
порядку та у спосіб, що передбачений
ст.181 ГК України, тобто шляхом виписки
видаткових і податкових накладних та
їх оплатою.

Таким чином, між ПП «ПМТЗ «Буд-сервіс»
та ПП «Лайнстар» склались господарські
зобов'язання з купівлі-продажу товару,
які за своєю правовою природою є
правочином (угодою) купівлі-продажу.

Отриманий товар оприбуткований
позивачем та використаний у власній
господарській діяльності, що також
підтверджується матеріалами справи і
не заперчується відповідачем (т.1, а.
с.201-240).

Отже, позивачем надано всі необхідні
документи, які підтверджують операції
з отримання товару та їх використання в
господарській діяльності, а відтак і
правомірність формування ним
податкового кредиту з вказаних
господарських операцій.

Доказів порушень відображення
вищевказаних господарських операцій в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача матеріали справи не містять.

Законодавчо встановлені вимоги,
необхідні для чинності правочину (ст.203
ЦК України), позивачем та його
контрагентами дотримані. Також
господарські зобов'язання з поставки
товару, купівлі-продажу не містять
ознак фіктивності (вчинених без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися відповідними
правочинами) або нікчемності.

Чинним законодавством України не
передбачено обов'язку сторони договору
перевіряти повноваження контрагента
на підписання первинних
бухгалтерських та податкових
документів, як і не передбачено
відповідальності сторони договору за
порушення її контрагентом вимог
чинного законодавства при укладанні
договору. У тому випадку, якщо не
доказано обізнаності сторони договору
про факт порушення законодавства його
контрагентом на момент укладання
договору, вважається, що така сторона
діяла правомірно.

Колегією суддів встановлено, що
укладені позивачем з зазначеними вище
підприємствами договори відповідають
вимогам чинного законодавства України,
мають своїм наслідком зміну у
майновому стані учасників правочину, є
економічно виправданими, а факт
виконання господарських зобов'язань
сторін підтверджується первинними та
податковими документами.

Дії позивача та його контрагентів,
вчинені на виконання умов договорів
поставки, купівлі-продажу, направленні
саме на створення наслідків, які
обумовлені правовою природою
договорів таких видів. Фактична
реалізація мети, з якою укладені
вказані вище договори, настання
правових наслідків, обумовлені цими
договорами, підтверджено належним
чином складеними первинними
документами, зазначеними вище.

Взаємозв'язок між фактичною поставкою
товару та діями контрагентів позивача
підтверджений належним чином
складеними документами, відповідачем в
установленому порядку не спростований.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що наявність
вищенаведених первинних документів в
їх сукупності свідчить про рух активів
позивача у процесі здійснення
господарської операції, тобто про те,
що мали місце реальні зміни майнового
стану платника податків, які є
обов'язковою ознакою господарської
операції.

Відповідачем у ході судового розгляду
справи не надано суду належних доказів
встановлення вини та умислу позивача
щодо порушення публічного порядку та
завдання шкоди державі, не надано суду
і відповідного вироку суду щодо
посадових осіб позивача
постановленого у кримінальній справі
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним, тощо.

Акт перевірки не тільки не містить
посилань на вину позивача, яка б
виразилась в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає.

Посилання податкового органу на
відсутність у
підприємства-контрагента умов,
необхідних для здійснення
господарської операції, само по собі не
свідчить про фіктивність
господарської операції, адже
підприємство-постачальник може
здійснювати реальні торговельні
операції та не обов'язково має бути
виробником товару чи послуги.

Щодо посилання відповідача на
відсутність документів, які
підтверджують перевезення товару,
колегія суддів зазначає, що
відсутність товарно-транспортних
накладних не є безумовною підставою
ставити під сумнів здійснення
господарських операцій.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

В той же час, вказані Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні не встановлюють
правил податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Також, колегія суддів вказує, що чинним
законодавством України на одну із
сторін цивільно-правової угоди -
покупця товару (робіт, послуг), яка є
платником податків, не покладено
обов'язку здійснення контролю за
дотриманням усіма постачальниками по
ланцюгу постачання вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, сплати
податку і в подальшому за можливі
будь-які неправомірні дії будь-кого з
постачальників у ланцюгу постачання
або через відсутність висновків
зустрічних перевірок таких
постачальників зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на податковий кредит
з податку на додану вартість, яке
виникло в результаті сплати податку на
додану вартість при придбанні товарів
(робіт, послуг).

Водночас, не можуть бути прийнята до
уваги позиція відповідача і суду
першої інстанції щодо необхідності
підтвердження господарської операції
сертифікатами якості поставлених
товарів, оскільки, по-перше,
відповідачем не доведено, що придбаний
у вищевказаний контрагентів товар
являється товаром, сертифікація якого
обов'язковою згідно Наказу Державного
комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики № 28
від 01.02.2005, по-друге, за приписами ч.2
ст.662 ЦК України продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи
(технічний паспорт, сертифікат якості
тощо), а з матеріалів справи вбачається
подальша реалізація позивачем
придбаного товару.

Таким чином, відсутність ТТН та
сертифікатів якості при наявності
інших первинних документів не може
бути належним доказом відсутності
факту реальності здійснених операцій і
наявність цих документів жодним чином
не пов'язана з виникненням права на
податковий кредит з податку на додану
вартість.

Отже належні докази, які б свідчили про
порушення з боку контрагентів
позивача, які б позбавляли позивача
права на віднесення відповідних сум до
податкового кредиту відповідачем не
подані, в матеріалах справи такі докази
відсутні.

Відповідач, зробивши в акті перевірки
висновок про нікчемність правочинів,
не міг керуватися лише припущеннями
щодо фіктивності (нікчемності)
укладених договорів, його позиція про
те, що правочини суперечать інтересам
держави, не підкріплені належними
доказами.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст.17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 р. у справі
«Інтерсплав проти України»).

Отже, якщо контрагенти позивача по
ланцюгу постачання не виконали своїх
зобов'язань щодо сплати податків до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме для цих
підприємств і така відповідальність не
може бути покладена на позивача.

Також податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускали його контрагенти по
ланцюгу постачання, або що самостійною
діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

З урахуванням вищезазначеного, колегія
суддів вважає безпідставним
збільшення товариству грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість згідно оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Судом першої інстанції неповно
з'ясовані обставини та ухвалено
рішення з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, і
відповідно до ст.202 КАС України є
підставою для скасування постанови
суду з прийняттям нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Підприємство
матеріально-технічного

забезпечення «Буд-сервіс»
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
липня 2013 року у справі № 804/6161/13-а
скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
03.12.2012 № , від 13.03.2013р. № .

Постанова апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко