Справа № 826/5410/14
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1Вн. № 8/148
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2014 року 08:15
№ 826/5410/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Саніна Б.В., суддів Скочок Т.О. та
Кобилянського К.М., за участю секретаря
судового засідання Борисової Т.М.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1доМіністерства
юстиції України про визнання
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, ВСТАНОВИВ:

До судді Окружного адміністративного
суду м. Києва Саніна Б.В. надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі -
Позивач/ОСОБА_1) до Міністерства
юстиції України (надалі -
Відповідач/Мін'юст), в якому просить
суд:

1. Визнати протиправними дії
Міністерства юстиції України щодо не
виплати ОСОБА_1 щомісячної грошової
премії за березень, квітень, липень 2013
р.;

2. Стягнути з Міністерства юстиції
України на користь Позивача, зокрема:

ь невиплачену заробітну плату з
урахуванням щомісячної премії за
березень 2013 р. у сумі 1572 грн., за квітень
2013 р. у сумі 834 грн., за липень 2013 р. у сумі
1169 грн., разом - 3575 грн.;

ь компенсацію за втрату частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати;

ь компенсацію за відрив від
звичайних занять (пропорційно від
розміру мінімальної заробітної плати
(1218 грн.), пов'язану з прибуттям до суду з
урахуванням судових засідань у даній
справі на час винесення рішення;

ь витрати, пов'язані з відправкою
поштової кореспонденції до суду у
даній справі.

3. Допустити негайне виконання
постанови суду;

4. Звільнити від сплати судового збору
згідно п.1 та п.8 ст.5 Закону України «Про
судовий збір».

Після усунення недоліків позовної
заяви, ухвалою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
08.05.2014 р. було відкрите провадження у
справі та призначено справу до
судового розгляду.

В судове засідання з'явився Позивач,
який адміністративний позов підтримав
в повному обсязі, просить позовні
вимоги задовольнити із підстав,
викладених в позовній заяві, зокрема,
зазначає про порушення Відповідачем
положень Закону України «Про оплату
праці» від 24.03.1995 р. №108/95-ВР (надалі -
Закон №108/95), що призвело до
нездійснення виплати належної
заробітної плати на загальну суму 3 575,00
грн. Крім того, вказує, що Відповідачем
систематично допускалися протиправні
дії щодо позбавлення Позивача
щомісячної премії не у розрахунковий
період, у якому було допущено порушення
трудової дисципліни, а у наступний
розрахунковий період.

В судове засідання з'явився
представник Відповідача, щодо
заявлених вимог заперечує в повному
обсязі, просить в задоволенні позовних
вимог відмовити, мотивуючи тим, що
Мін'юст правомірно позбавив Позивача
премії за підсумками роботи саме за
березень, квітень та липень 2013 р., тобто
за місяці, в яких було застосовано
дисциплінарне стягнення.

Відповідно до положень п.1 ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Більше того, відповідно
до рішень Європейського суду з прав
людини, що набули статусу остаточного,
зокрема "Іззетов проти України", "Пискал
проти України", "Майстер проти України",
"Субот проти України", "Крюков проти
України", "Крат проти України", "Сокор
проти України", "Кобченко проти
України", "Шульга проти України", "Лагун
проти України", "Буряк проти України",
"ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик
проти України" суду потрібно
дотримуватись розумного строку для
судового провадження.

Відповідно до положень ст.122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України) справа
розглядається в письмовому
провадженні на підставі наявних в
матеріалах справи документів.

Розглянувши наявні в матеріалах
докази, заслухавши пояснення сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з листопада 2011 р. по січень 2014 р.
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах
з Мін'юстом та займав посаду головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту.

Водночас, на підставі наказів Мін'юсту
«Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_1» №265/к від
07.03.2013 р., №416/к від 12.04.2013 р. та №847/к від
10.07.2013 р. (надалі - Наказ №265/к, Наказ
№416/к та Наказ №847/к) у зв'язку із
неналежним виконанням службових
обов'язків, неодноразовими порушеннями
вказівок керівництва та етичної
поведінки Позивачу оголошувались
догани, у зв'язку із чим Позивача було
позбавлено щомісячної грошової премії
у березні, квітні та липні 2013 р. на
загальну суму 3 575,00 грн.

Вважаючи відповідні дії Відповідача
протиправним, ОСОБА_1 звернувся з даним
позовом до суду.

Відповідно до положень ч.3 ст.2 КАС
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до преамбули Закону №108/95 (у
редакції, чинній на момент виникнення
правовідносин) цей Закон визначає
економічні, правові та організаційні
засади оплати праці працівників, які
перебувають у трудових відносинах, на
підставі трудового договору з
підприємствами, установами,
організаціями усіх форм власності та
господарювання, а також з окремими
громадянами та сфери державного і
договірного регулювання оплати праці і
спрямований на забезпечення
відтворювальної і стимулюючої функцій
заробітної плати.

Згідно зі ст.1 Закону №108/95 заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як
правило, у грошовому виразі, яку за
трудовим договором роботодавець
виплачує працівникові за виконану ним
роботу. Розмір заробітної плати
залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства.

При цьому, ст.2 Закону №108/95 передбачено,
що основна заробітна плата - це
винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов'язки). Вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
для робітників та посадових окладів
для службовців; додаткова заробітна
плата - це винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Поряд із цим, Закон України «Про
державну службу» від 16.12.1993 р. №3723-ХІІ (в
редакції, чинній на момент виникнення
правовідносин/надалі - Закон №3723)
визначає загальні засади діяльності, а
також статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті.

Відповідно до ст.3 Закону №3723 державна
служба ґрунтується на таких основних
принципах: служіння народу України;
демократизму і законності; гуманізму і
соціальної справедливості; пріоритету
прав людини і громадянина;
професіоналізму, компетентності,
ініціативності, чесності, відданості
справі; персональної відповідальності
за виконання службових обов'язків і
дисципліни; дотримання прав та
законних інтересів органів місцевого і
регіонального самоврядування;
дотримання прав підприємств, установ і
організацій, об'єднань громадян.

Водночас, у ст.5 Закону №3723 вказано, що
державний службовець повинен: сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитися до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватися високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Крім того, згідно зі ст.10 Закону №3723
основними обов'язками державних
службовців є: додержання Конституції
України та інших актів законодавства
України; забезпечення ефективної
роботи та виконання завдань державних
органів відповідно до їх компетенції;
недопущення порушень прав і свобод
людини та громадянина; безпосереднє
виконання покладених на них службових
обов'язків, своєчасне і точне виконання
рішень державних органів чи посадових
осіб, розпоряджень і вказівок своїх
керівників; збереження державної
таємниці, інформації про громадян, що
стала їм відома під час виконання
обов'язків державної служби, а також
іншої інформації, яка згідно з
законодавством не підлягає
розголошенню; постійне вдосконалення
організації своєї роботи і підвищення
професійної кваліфікації; сумлінне
виконання своїх службових обов'язків,
ініціатива і творчість в роботі.
Державний службовець повинен діяти в
межах своїх повноважень. У разі
одержання доручення, яке суперечить
чинному законодавству, державний
службовець зобов'язаний невідкладно в
письмовій формі доповісти про це
посадовій особі, яка дала доручення, а у
разі наполягання на його виконанні -
повідомити вищу за посадою особу.

В той же час, у ч.2 та ч.7 ст.33 Закону №3723
зазначено, що заробітна плата
державних службовців складається з
посадових окладів, премій, доплати за
ранги, надбавки за вислугу років на
державній службі та інших надбавок.
Умови оплати праці державних
службовців, розміри їх посадових
окладів, надбавок, доплат і
матеріальної допомоги визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Так, п.1 постанови Кабінету Міністрів
України від 09.03.2006 р. №268 «Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів» (у редакції,
чинній на момент виникнення
правовідносин/надалі - Постанова КМУ
№268) затверджено схеми посадових
окладів керівних працівників,
спеціалістів і службовців
Адміністрації Президента України,
Секретаріату Кабінету Міністрів
України, Апарату Верховної Ради
України, апарату Національного центру
з питань євроатлантичної інтеграції
України, Рахункової палати України,
апарату Ради національної безпеки і
оборони України, апарату Вищої ради
юстиції, секретаріату Вищої
кваліфікаційної комісії суддів
України, Державної судової
адміністрації, Секретаріату
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини, апарату Національної
ради з питань телебачення і
радіомовлення, центральних органів
виконавчої влади, державних
колегіальних органів, їх
територіальних органів, місцевих
державних адміністрацій та їх
структурних підрозділів, Верховної
Ради Автономної Республіки Крим, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
Рахункової палати Автономної
Республіки Крим, виборчої комісії
Автономної Республіки Крим,
міністерств і республіканських
комітетів Автономної Республіки Крим,
органів прокуратури, судів та інших
органів державної влади, згідно з дод.1 -
47, 55, а також розміри надбавок за ранг
державного службовця, дипломатичний
ранг, спеціальне звання та окладів осіб
рядового і начальницького складу
податкової міліції за спеціальні
звання та класний чин згідно з дод.56 - 59.

При цьому, відповідно до пп.2 п.2
Постанови КМУ №268 керівникам органів,
зазначених у п.1 цієї Постанови, у межах
затвердженого фонду оплати праці
надано право здійснювати преміювання
працівників відповідно до їх
особистого вкладу в загальні
результати роботи, а також до державних
і професійних свят та ювілейних дат у
2006 р. в межах коштів, передбачених на
преміювання у кошторисі відповідного
органу, та економії коштів на оплату
праці, а починаючи з 01.01.2007 р. - у межах
фонду преміювання, утвореного у
розмірі не менш як 10 відсотків
посадових окладів та економії фонду
оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри
преміювання працівників визначаються
у положенні про преміювання
відповідного органу.

В той же час, наказом Мін'юсту від 01.08.2011
р. №1929/5 затверджено Положення про
преміювання працівників центрального
апарату Міністерства юстиції (надалі -
Положення №1929/5).

Пунктом 1.3 Положення №1929/5 визначено, що
преміювання здійснюється відповідно
до їх особистого вкладу в загальні
результати роботи за підсумками роботи
за місяць (рік), без обмеження
індивідуального розміру премій.

Згідно із п.3.1 Положення №1929/5 для
визначення розміру щомісячної премії
враховуються такі показники:
ефективність і ініціативність у роботі
та виконанні завдань, визначених
Положенням про Міністерство юстиції
України, положеннями про структурні
підрозділи та робочими планами;
своєчасне і якісне виконання доручень
керівництва Міністерства, керівника
структурного підрозділу; кількість
повернутих на доопрацювання
документів Міністром юстиції, першим
заступником Міністра та заступником
Міністра - керівником апарату,
керівником структурного підрозділу;
порушення трудової дисципліни, в тому
числі запізнення на роботу; кількість,
якість та складність підготовлених
документів (при розгляді звернень,
опрацюванні нормативно-правових актів,
листуванні з організаціями, складанні
звітності); порушення терміну
виконання, встановленого Міністром
юстиції, першим заступником Міністра,
заступником Міністра-керівником
апарату, керівником структурного
підрозділу; виконання роботи тимчасово
відсутніх працівників (внаслідок
тимчасової непрацездатності,
перебування у відпустці та ін.);
ефективність використання коштів
згідно з помісячним планом асигнувань
за бюджетними програмами, головним
розпорядником яких визначено
Міністерство юстиції України.

При цьому, у п.3.2 Положення №1929/5
передбачено, що розмір премії залежить
від виконання показників, зазначених у
п.3.1 Положення, планах роботи
структурних підрозділів та особистого
внеску в загальні результати роботи і
визначається працівникам структурного
підрозділу - директором Департаменту,
начальником самостійного Управління,
начальником відділу (самостійного) за
погодженням з Міністром юстиції,
першим заступником Міністра,
заступником Міністра-керівником
апарату; розмір премії нараховується у
відсотках до посадового окладу з
урахуванням фактично відпрацьованого
часу.

Водночас, відповідно до п.3.6 та п.3.7
Положення №1929/5 працівникам може бути
зменшено розмір премії частково або
повністю за невчасне (неналежне)
виконання показників, передбачених п.3.1
Положення, а працівникам, до яких
застосовано заходи дисциплінарного
стягнення, які визначено наказом про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності, премія за підсумками
роботи за місяць, в якому дисциплінарне
стягнення застосовано, не
виплачується.

Таким чином, з аналізу наведених норм
законодавства та норм Положення №1929/5
колегія суддів приходить до висновків,
що премія є різновидом додаткової
заробітної плати з метою стимулювання
результатів праці та їх заохочень,
розмір якої визначається у межах
визначеного відсотка преміювання за
поданням безпосереднього керівника.

Розмір премії прямо залежить від
виконання працівником показників,
визначених у відповідному положенні
про преміювання, та з урахуванням
фактично відпрацьованого часу, а також
розмір премії може бути не стабільним,
оскільки показники роботи працівника
за звітні періоди можуть відрізнятись,
а у разі застосування дисциплінарного
стягнення премія взагалі не
виплачується. Тобто, премія є виплатою
індивідуального характеру, розмір якої
залежить від особистого внеску та
результатів роботи конкретно
визначеного працівника, а
законодавство не встановлює обов'язку
визначати розмір премій працівників у
межах одного підрозділу на одному
рівні.

Разом із тим, суд звертає увагу, що п.2.2
Положення №1929/5 встановлено, що розмір
премії визначається керівниками
структурних підрозділів в межах
загального преміювання по
структурному підрозділу, за
погодженням із Першим заступником
Міністра, заступником Міністра -
керівником апарату та заступником
Міністра відповідно до функціональних
повноважень.

Отже, вказаною нормою підтверджується,
що керівник структурного підрозділу
розподіляє кошти на преміювання
працівників, враховуючи особистий
вклад працівника в загальні результати
роботи та його виконавську дисципліну.
При цьому, установлення щомісячної
премії є диспозитивним правом, а не
обов'язком керівника у межах
затвердженого фонду оплати праці та,
виходячи із якості роботи та
завантаженості кожного працівника,
кількості покладених завдань,
результатів праці, дотримання трудової
дисципліни тощо.

Водночас, як вбачається з матеріалів
справи, згідно із наданих Відповідачем
розподілів коштів на преміювання за
березень, квітень та липень 2013 р. премія
позивачу за підсумками роботи за
вказаними місяцями не виплачувалась у
зв'язку із наявністю доган у ці періоди,
які визначено відповідними наказами
Мін'юсту, а саме:

ь Наказ №265/к - оголошено догану за
неналежне виконання службових,
зокрема: станом на 04.02.2013 р. ОСОБА_1 було
допущено невиконання доручення
керівництва Управління внутрішнього
аудиту, що стало підставою для
невиплати Позивачу премії за березень
2013 р.;

ь Наказ №416/к - оголошено догану за
неодноразові порушення вказівок
керівництва, зокрема: 18.03.2013 р. ОСОБА_1
відмовився від підпису посадової
інструкції, а також двічі перешкоджав
встановленню нового системного блоку
на його робоче місце, що стало
підставою для невиплати Позивачу
премії за квітень 2013 р.;

ь Наказ №847/к - оголошено догану за
порушення правил етичної поведінки,
зокрема: 11.06.2013 р. на зауваження
безпосереднього керівника щодо
припинення читання в робочий час преси
ОСОБА_1 погрожував їй фізичною
розправою та потрапив окулярами по
обличчю, що стало підставою для
невиплати Позивачу премії за липень 2013
р.

З огляду на зазначене, колегія суддів
погоджується із доводами Відповідача
про те, що відповідно до п.3.7 Положення
№1929/5 Мін'юстом правомірно не було
виплачено ОСОБА_1 премій за підсумками
роботи саме за ті місяці (березень,
квітень та липень 2013 р.), в яких були
застосовані дисциплінарні стягнення
(догани).

Поряд із цим, суд не приймає до уваги
посилання Позивача на лист
Міністерства праці та соціальної
політики України від 21.09.2009 р.
№10712/0/14-09/13 «Щодо преміювання
працівників, на яких накладено
дисциплінарне стягнення преміювання»
(надалі - Лист №10712), у якому зазначено,
що позбавлення премій, передбачених
системою оплати праці, провадиться
відповідно до положення про
преміювання, що діє на підприємстві, в
установі, організації, і може
провадитися тільки за той
розрахунковий період, у якому було
допущено порушення трудової
дисципліни, що оформлюється наказом
керівника з обов'язковим зазначенням
конкретних обставин, що стали причиною
депреміювання, оскільки такий Лист не є
нормативно-правовим актом.

При цьому, акцентує увагу на тому, що за
юридичною силою всі нормативно-правові
акти поділяються на закони та
підзаконні акти. Найвищу юридичну силу
мають основний закон - Конституція та
закони. Вони є ядром всієї правової
системи держави, обумовлюють структуру
всієї сукупності нормативно-правових
актів, юридичну силу кожного з них,
субординацію нормативно-правових
актів по відношенню один до одного.

Разом із тим, підзаконні нормативні
акти - це правотворчі акти компетентних
органів, які засновані на законі і не
суперечать йому. До них належать: укази
Президента України; постанови Кабінету
Міністрів України; місцеві підзаконні
акти (акти виконавчої та
представницької влади на місцях);
відомчі нормативно-правові акти
(накази, положення, інструкції
міністерств, установ тощо).

Всі підзаконні акти мають меншу
юридичну силу, ніж закони, вони
базуються на юридичній силі законів і
не можуть суперечити їм. Підзаконні
нормативно-правові акти створюються з
метою конкретизації основних,
принципових положень законів та
створення механізму застосування
окремих норм законів.

Більше того, закони та
нормативно-правові акти міністерств,
інших центральних органів виконавчої
влади, органів господарського
управління і контролю направляються
для застосування лише після їх
державної реєстрації та опублікування.

В той же час, листи органів влади не є
нормативно-правовими актами, оскільки
вони не містять нових правових норм і
державній реєстрації в Мін'юсті не
підлягають. Листи мають лише
інформаційний, роз'яснювальний та
рекомендаційний характер.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на Лист
№10712 як на підставу обґрунтувань
протиправності дій Відповідача судом
до уваги не приймається.

Між тим, колегія суддів не вбачає
незаконності дій Мін'юсту при
невиплаті Позивачу премії за березень,
квітень та липень 2013 р., оскільки
позбавлення ОСОБА_1 премій провадилось
Відповідачем відповідно до п.3.7
Положення №1929/5 за ті місяці, в яких
були прийняті Накази №265/к, №416/к та
№847/к.

Водночас, доказів визнання недійсними
чи скасування Наказів №416/к та №847/к у
встановленому законом порядку
матеріали справи не містять.

При цьому, на спростування доводів
Позивача про скасування постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 22.05.2013 р. у справі №826/1708/13-а,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12.09.2013 р., Наказу №265/к представником
Відповідача були надані ухвали Вищого
адміністративного суду України від
27.09.2013 р. №К/800/47995/13 про відкриття
касаційного провадження за касаційною
скаргою Мін'юсту на вказані рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
а також про задоволення клопотання
Відповідача та зупинення виконання
постанови Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22.05.2013 р. та ухвали
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.09.2013 р. у
справі №826/1708/13-а до закінчення
перегляду у касаційному порядку скарги
Мін'юсту.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновків, що
позовні вимоги про визнання
протиправними дії Мін'юсту щодо
невиплати ОСОБА_1 щомісячної грошової
премії за березень, квітень, липень 2013
р. та стягнення з Відповідача на
користь Позивача невиплачену
заробітну плату з урахуванням
щомісячної премії за березень 2013 р. у
сумі 1572 грн., за квітень 2013 р. у сумі 834
грн., за липень 2013 р. у сумі 1169 грн., разом
- 3575 грн. нормативно та документально
не підтверджуються.

Крім того, у зв'язку із
непідтвердженням судом під час
розгляду даної справи втрати Позивачем
будь-яких доходів через порушення
Мін'юстом строків їх виплати, суд не
вбачає підстав для задоволення і
позовної вимоги про стягнення з
Відповідача на користь Позивача
компенсації за втрату частини доходів
у зв'язку з порушенням строків їх
виплати.

Крім того, щодо позовної вимоги ОСОБА_1
про стягнення з Мін'юсту на користь
Позивача компенсації за відрив від
звичайних занять (пропорційно від
розміру мінімальної заробітної плати
(1218 грн.)), пов'язану з прибуттям до суду
з урахуванням судових засідань у даній
справі на час винесення рішення (ст.91
КАС України), колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно із ч.2 ст.91 КАС України стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення і яка не є суб'єктом владних
повноважень, та її представнику
сплачуються іншою стороною добові (у
разі переїзду до іншого населеного
пункту), а також компенсація за
втрачений заробіток чи відрив від
звичайних занять. Компенсація за
втрачений заробіток обчислюється
пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати.

Проте, оскільки колегія суддів не
вбачає підстав для ухвалення судового
рішення на користь Позивача,
відповідно, приходить до висновку про
необґрунтованість позовної вимоги
щодо стягнення з Відповідача на
користь ОСОБА_1 такої компенсації.

В той же час, ч.3 ст.87 КАС України
встановлено, що до витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать: 1) витрати
на правову допомогу; 2) витрати сторін
та їхніх представників, що пов'язані із
прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані
із залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз; 4) витрати, пов'язані з
проведенням огляду доказів на місці та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи.

Таким чином, оскільки витрати,
пов'язані з відправкою поштової
кореспонденції до суду у даній справі
не належать до витрат, пов'язаних з
розглядом справи, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення
з Відповідача на його користь таких
витрат.

З огляду на вищевикладене, встановивши
правомірність дій Мін'юсту щодо
невиплати ОСОБА_1 щомісячної грошової
премії за підсумками роботи саме за
березень, квітень та липень 2013 р., тобто
за місяці, в яких були застосовані
дисциплінарні стягнення (догани),
колегія суддів вважає за належне
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України
гарантовано, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Таким чином, завданням
адміністративного судочинства є
захист саме порушених прав, свобод та
інтересів фізичної особи.

Частинами 1, 2 та 3 ст.11 КАС України,
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.
Кожна особа, яка звернулася за судовим
захистом, розпоряджається своїми
вимогами на свій розсуд, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Таким
правом користуються й особи, в
інтересах яких подано
адміністративний позов, за винятком
тих, які не мають адміністративної
процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України
зазначено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 11, 70, 71, 76, 79, 86, 104,
158- 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України
про визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами
встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя
Б. В. Санін

Судді
Т. О. Скочок

К. М. Кобилянський