Справа № 2а-11167/09/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/19982/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Федорова М.О.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Кошелєвої А.О.

представників відповідача-1 Банар
О.В.,Войтенко І.Г., Колесника А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Рууккі
Україна»

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.06.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.03.2011

у справі № 2а-11167/09

за позовом Міжрегіонального головного
управління Міндоходів-Центрального
офісу з обслуговування великих
платників

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рууккі Україна»,

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арма-Строй»

про стягнення коштів, отриманих за
договором,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.06.2010, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.03.2011,
позов задоволено. Стягнуто з ЗАТ «РУУКІ
Україна» на користь державного бюджету
231739,20 грн. Стягнуто з ТОВ «Арма-Строй»
на користь держбюджету 231739,20 грн.

Закрите акціонерне товариство «Рууккі
Україна» подало касаційну скаргу, в
якій просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову повністю.
Посилається на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
на недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Відповідно до статті 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
судом касаційної інстанції в судовому
засіданні здійснено заміну
відповідача у справі - Закритого
акціонерного товариства «Рууккі
Україна» його правонаступником -
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рууккі Україна».
Також здійснено заміну позивача у
справі - Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.Києві,
правонаступником якої була Окружна
державна податкова служба -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби, правонаступником -
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральним офісом з
обслуговування великих платників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників позивача та
відповідача-1, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 14.09.2008 між ЗАТ «РУУКІ
Україна» (замовник) та ТОВ «Арма-Строй»
(підрядник) укладено договір № 12,
згідно із яким підрядник взяв на себе
зобов'язання виконати роботи: ремонт
підкранових шляхів заготівельного
корпусу високого прольоту, а замовник
зобов'язався прийняти та оплатити
належним чином виконані роботи,
вартість яких складає 231739,20 грн.

У розділах 3 та 6 договору сторони не
визначили строки виконання робіт та
строки передачі результатів таких
робіт.

ЗАТ «РУУКІ Україна» включило до складу
податкового кредиту за вересень,
жовтень 2008 року податок на додану
вартість в загальній сумі 38623,20 грн. на
підставі податкових накладних, виданих
ТОВ «Арма-Строй».

Задовольняючи позов про стягнення з
відповідачів в доход держави 231739,20 грн.,
суд першої інстанції, з яким погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що правочин є нікчемним як такий,
що вчинений його сторонами з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, оскільки реально не
здійснювався, а був направлений
виключно на безпідставне отримання
економічної вигоди у вигляді зменшення
податкових зобов'язань та отримання
бюджетного відшкодування.

Наявність у сторін договору мети, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, суди обґрунтувавли тим,
що договір підряду не відповідає
вимогам ст. 318 Господарського кодексу
України, відсутністю в актах прийняття
виконаних робіт за формою № КБ-2в даних
щодо найменування субпідрядника,
реквізитів договору, на виконання
якого були складені акти, дати
складання, прізвищ та посад осіб, які їх
підписали, а також тим, що на час
розгляду справи ТОВ «Арма-Строй» не
підтвердило відомості в ЄДРПОУ щодо
знаходження за місцем реєстрації,
останню декларацію з податку на додану
вартість подало за серпень 2008 року та
мало 1 працюючу особу, а директор цього
підприємства не мав стосунку до
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства, про що
свідчать пояснення директора ОСОБА_6,
відібрані старшим уповноваженим ГВПМ
СДПІ у м.Києві по роботі з ВПП.

Суд касаційної інстанції не може
визнати законними та обґрунтованими
оскаржувані судові рішення, оскільки
суди неправильно застосували норми
матеріального права, неповно
встановили обставини, що мають
значення для справи, а також встановили
обставини, які не підтверджуються
належними і допустимими доказами.

Визнаючи правочин нікчемним, суди
безпідставно виходили з того, що
договір не відповідає певним вимогам
законодавства щодо його істотних умов.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За загальним правилом, визначеним в ч. 1
ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України
недодержання в момент вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є
підставою недійсності такого
правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Законом прямо не встановлено, що
правочин, зміст якого суперечить цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, є недійсним (нікчемним).
Також договір підряду не визнавався
судом недійсним.

Тому, в силу презумпції правомірності
правочину, закріпленої в ст. 204
Цивільного кодексу України, договір,
який не містить певних визначених
законом умов, а також який не
визнавався судом недійсним, є
правомірним.

З огляду на викладене, суперечність
змісту правочину, укладеного між
юридичними особами, цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
яка полягає в тому, що договір не
містить передбачені законодавством
певні умови, може бути підставою для
визнання господарським судом такого
правочину недійсним (у разі, коли одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність). Проте,
не може бути підставою для висновку про
вчинення сторонами правочину
господарського зобов'язання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 Господарського
кодексу України якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Вказана норма Закону встановлює
наслідки визнання господарського
зобов'язання недійсним як такого, що
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, в залежності від
наявності наміру у обох сторін чи лише
у однієї із сторін, а також в залежності
від виконання зобов'язання однією
стороною або обома сторонами.

Таким чином, виходячи з положень ч. 1 ст.
208 Господарського кодексу України, для
застосування передбачених цією нормою
наслідків, необхідно встановити
наявність наміру на вчинення договору
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства в обох
сторін або в однієї зі сторін, а також
факт виконання зобов'язання обома
сторонами чи однією зі сторін.

Для прийняття рішення зі спору
необхідно встановлювати, у чому
конкретно виявилась завідомо
суперечна інтересам держави і
суспільства мета укладення угоди, і хто
з її учасників мав намір на досягнення
цієї мети. При цьому необхідно
встановлювати причинний зв'язок між
певною протиправною поведінкою та
настанням певних протиправних
наслідків.

Наявність чи відсутність певних
обставин встановлюється на підставі
будь-яких фактичних даних, що мають
значення для справи, та які є доказами у
розумінні ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
та відповідають висунутим
процесуальним законом критеріям
належності, допустимості та
достовірності. Без виконання цих
правил певні обставини не можуть
вважатися встановленими.

При цьому відповідно до вимог ч. 2
ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України у даній справі про
протиправність рішення суб'єкта
владних повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Це правило
означає, що податковий орган повинен
доводити передбаченими процесуальним
законом засобами доказування ті
обставини, які покладені в основу
прийняття податкового
повідомлення-рішення. Водночас, якщо
платник податків не згоден з доводами
податкового органу, він може їх
спростовувати. Це випливає зі змісту ч.
1 ст. 71 вказаного Кодексу, згідно з якою
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
заперечення. Усі надані сторонами
докази підлягають оцінці за правилами,
встановленими у ст. 86 вказаного
Кодексу.

Нереальність господарських
операцій з придбання платником податку
товарів (робіт, послуг) має
підтверджуватися належними,
допустимими та достатніми доказами і
не може ґрунтуватися на припущеннях,
зокрема обумовлюватись лише
порушенням контрагентами
постачальника вимог законів при
створенні підприємства та веденні
фінансово-господарської діяльності. У
разі, коли контрагент допустив певні
порушення, то це тягне для нього
відповідну відповідальність,
встановлену законом.

До того ж встановлення певних
фактів в поясненнях, відібраних в ході
проведення оперативно-розшукових
заходів, не є підставою для звільнення
від доказування обставин в
адміністративній справі і без
відповідного судового рішення такі
факти не є достатнім доказом допущення
суб'єктом господарювання чи
відсутності з боку останнього певного
порушення. При цьому докази мають бути
належними, тобто такими, що містять
інформацію щодо предмета доказування,
у даному випадку яким є обставини щодо
вчинення правочину з метою, суперечної
інтересам держави і суспільства, яка
полягало у протиправному отриманні
податкових вимог внаслідок вчинення
такого правочину.

Так, позивач наводив
обґрунтування щодо реального вчинення
господарських операцій, їх економічної
доцільності, посилався на первинні
документи, що підтверджують
господарські операції.

Однак, суди попередніх інстанцій
залишили поза увагою усі пояснення
позивача, надані ним докази, не
дослідили їх та не надали оцінки і в
результаті - ухвалили необґрунтовані
судові рішення.

З метою дослідження фактичного
вчинення господарських зобов'язань
суди повинні були дослідити всі
первинні бухгалтерські документи,
складені під час здійснення
господарських операцій, з'ясувати
підстави, порядок, зміст, придбаних
робіт, мету придбання. У випадку, якщо
первинні документи мають дефекти, суди
повинні з'ясувати, чи дає зазначена у
первинних документах інформація
можливість ідентифікувати суб'єктів
господарювання, які брали участь у
здійсненні господарської операції, а
також встановити господарські
операції, їх зміст, вартість, тощо.

Порушення судами попередніх
інстанцій норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення спору,
згідно з ч. 2 ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування судового
рішення і направлення справи на новий
розгляд.

При новому розгляді справи судам
слід врахувати викладене, всебічно і
повно перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, належним чином їх оцінити,
вирішити, чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Рууккі
Україна» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15.06.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.03.2011
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до Окружного
адміністративного суду м.Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
М.О. Федоров

Ю. І. Цвіркун