Справа № 2а-8946/12/2070
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р. м. Київ
К/800/12664/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова
О.Ф., Швець В.В.,

провівши попередній розгляд
касаційної скарги ОСОБА_4 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року у справі за її
позовом до Державної міграційної
служби України, третя особа: Головне
управління державної міграційної
служби в Харківській області про
скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Киргистану ОСОБА_4 (далі
- позивач) звернулася до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі -
відповідач), в якому просила суд
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 17
травня 2012 року № 23-12 та зобов'язати
Державну міграційну службу України
повторно розглянути скаргу на наказ
від 5 липня 2011 року № 162-0 Управління
міграційної служби в Харківській
області.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 23
жовтня 2012 року, залишеною без
змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року, у задоволені
позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити рішення, яким задовольнити
позов.

До Вищого адміністративного суду
України надійшло заперечення на
касаційну скаргу від Державної
міграційної служби України, в якому
вона просить залишити без змін рішення
суду першої та апеляційної інстанцій, а
касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи в позові, суди
виходили з того, що відповідач
правомірно відмовив позивачу у наданні
статусу біженця за відсутності
достовірних фактів, які б свідчили про
обґрунтованість побоювань громадянки
Киргизстану ОСОБА_4 стати жертвою
переслідувань за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Статтею 12 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачається, що оскарженню до суду
підлягають рішення органу
міграційної служби, зокрема, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та рішення
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади
з питань міграції про відхилення
скарги про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, або
скарги про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваної постанови та
відмовляючи у задоволенні позову,
виходив з того, що позивачка не
підпадає під ознаки біженця,
передбачені ст.1 Міжнародної конвенції
про статус біженців від 28 липня 1951 року,
абз.2 ст.1 Закону України «Про
біженців», що в свою чергу свідчить про
правомірність та обґрунтованість
спірного рішення відповідача від 17
травня 2012 року № 79-12, з чим погодився
суд апеляційної інстанції.

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Правовий статус біженця в
Україні, порядок надання, втрати та
позбавлення статусу біженця,
встановлення державних гарантій
захисту біженців визначає Закон
України «Про біженців».

Відповідно до положень ст.ст. 11, 12
вказаного Закону, оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця проводиться на
підставі особистої заяви іноземця чи
особи без громадянства або її
законного представника, поданої до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Частиною 2 статті 11 Закону України
«Про біженців» передбачено, що заявник,
якому виповнилося вісімнадцять років,
подає заяву та заповнює анкету, де
викладає основні відомості про себе
та обставини, що змусили його залишити
країну походження.

Орган міграційної служби, який
прийняв до розгляду заяву іноземця чи
особи без громадянства про надання їй
статусу біженця, видає заявникові
довідку про подання такої заяви, яка є
підставою для реєстрації в органі
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань громадянства та реєстрації
фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти
робочих днів з дня реєстрації заяви
орган міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в анкеті, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
керівника органу міграційної служби.

У разі прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця орган міграційної служби
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає інформацію про
прийняте рішення до відповідного
органу внутрішніх справ та до
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
справах міграції, а також видає
заявникові або його законному
представникові письмове повідомлення
з викладенням причин відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Позицією ООН «Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців»
від 16 грудня 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Заявник повинен
переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 66 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками (відповідно до Конвенції 1951
року «Про статус біженців») .

Як свідчать матеріали справи та
досліджено судами, позивачка, що є
громадянкою Киргизстану,
обґрунтовуючи подання заяви, вказала
про наявність суб'єктивних побоювань
переслідувань за національною ознакою,
як узбечки на території Киргизстану.
Позивачка вказала на те, що «киргизька
влада переслідує узбеків», «тривалий
час існує міжнаціональна ворожнеча між
киргизами та узбеками». При цьому
інформацію щодо фактів переслідувань
особисто за національною ознакою чи її
родичів позивачка на співбесіді не
підтвердила. Наявності загрози саме
власному життю в Киргизстані не навела.

З матеріалів справи вбачається, що
у ході співбесіди при попередньому
розгляді органом міграційної служби
заяви ОСОБА_4 про надання їй статусу
біженця позивачка обмежувалася
переважно загальновідомою інформацією
та не довела наявності будь-яких
підстав щодо побоювань за своє життя та
життя своєї сім'ї на батьківщині. Зі
слів позивача, постійна загроза її
життю та життю її родичів була у червні
2010 року, у той час як на теперішній час
там просто важко жити.

Судами встановлено, що позивач у
країні громадянської належності не
перебувала членом жодної політичної,
громадської, військової та релігійної
організації та утисків на батьківщині
за жодною з конвенційних ознак не
мала.

Згідно з абзацом 2 статті 1 Закону
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до Міжнародної
Конвенції про статус біженців від 28
липня 1951 року та статті 1 Закону України
«Про біженців», поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця, це: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.99р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництво встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

При цьому, «побоювання стати
жертвою переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
та стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, з повідомлень національних
чи міжнародних неурядових
правозахисних організацій, із звітів
Міністерства закордонних справ, тощо.

Таким чином, особа, яка шукає
статусу біженця, має довести, що його
подальше перебування у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі,
і така ситуація склалась внаслідок
його переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27 квітня 2004 року № 8043/04 містить
наступні фактори, які повинні
досліджуватися з наведеного вище
питання: реальна спроба обґрунтувати
заяву; надання усіх важливих фактів, що
були в розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по відмові
видати національний паспорт,
продовжити термін його дії, відмовити в
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Зважаючи на нестабільність
ситуації в Киргизстані, необхідно
зазначити, що згідно п.164, А, гл. V
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженців особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх і міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці по визначенню
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.

Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загальнопоширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою набуття статусу
біженця, а потребує надання заявнику
додаткового (гуманітарного) захисту,
який у чинному законодавстві України
відсутній.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. При розгляді
справи позивач ані в суді першої
інстанції, ані в суді апеляційної
інстанції не навела фактів
недозволеного поводження ні відносно
себе, ні відносно близьких членів сім'ї,
а також не надала жодних доказів на
підтвердження наявності умов для
набуття статусу біженця.

Крім того, як встановлено судом
громадянка Киргизстану ОСОБА_4 та члени
її родини користуються захистом країни
своєї громадянської належності та
безперешкодно отримали національні
паспорти, мають можливість повернутися
на батьківщину, а чинна влада країни
громадянської належності забезпечує
їх права.

Викладене є підтвердженням тому,
що держава, громадянкою якої є позивач,
забезпечує її права, а позивач
користується захистом органів
офіційної влади країни, тобто
добровільно прийняла захист від країни
своєї громадянської належності, а тому
- не потребує міжнародного захисту і не
є біженцем.

Вище зазначене свідчить про
відсутність умов для надання позивачу
статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованих висновків, що Державна
міграційна служба України діяла в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений законодавством України,
та правомірно відмовила позивачу у
наданні статусу біженця.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що Харківський окружний
адміністративний суд, правильно
застосувавши норми матеріального
права, аргументовано відхилив позовні
вимоги ОСОБА_4 та відмовив у
задоволенні її позову.

Харківський апеляційний
адміністративний суд, який переглянув
постанову суду першої інстанції,
прийшов до аналогічних висновків і
обґрунтовано залишив її без змін.

З огляду на викладене, висновки
судів попередніх інстанцій є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити
без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Державної міграційної служби
України, третя особа: Головне
управління державної міграційної
служби в Харківській області про
скасування рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець