Справа № П/811/464/14
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2014 рокусправа № П/811/464/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Головко О.В.

суддів:
Суховарова А.В. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградської області на постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2014 року в адміністративній справі

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Гайворонський
тепловозоремонтний завод»

до Головного управління Міндоходів у
Кіровоградської області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов Публічного
акціонерного товариства
«Гайворонський тепловозоремонтний
завод» про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградської області від 14.11.2013 №
.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2014 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду та прийняту
нову постанову, якою у задоволенні
позову відмовити. Апеляційна скарга
ґрунтується на тому, що судом першої
інстанції не надано належної оцінки
обставинам справи та нормам чинного
законодавства, що призвело до
прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, колегія
суддів доходить висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що Головним управлінням
Міндоходів у Кіровоградській області
була проведена документальна планова
виїзна перевірка ПАТ «Гайворонський
тепловозоремонтний завод» з питань
дотримання вимог законодавства з
питань митної справи, за результатами
якої складено Акт від 01.11. 2013
№0003/3/11-28-22-05/.

В ході перевірки контролюючий орган
дійшов висновку про порушення
позивачем п. 5 ч. 2, пп. «б» ч. 3 ст. 267
Митного кодексу України , п. 5 ч. 10, п. 2 ч.
11 ст. 58 Митного кодексу України в
частині визначення митної вартості
товарів, що призвело до порушення п. 4.3
ст. 4 Закону України «Про податок на
додану вартість» , ст.ст. 188, 190
Податкового кодексу України в частині
визначення бази оподаткування товарів.

Зокрема, податковий орган зазначив, що
ПАТ «Гайворонський тепловозоремонтний
завод» протиправно, не на підставі
документально підтверджених даних
суб'єктів господарювання, самостійно
здійснювалося розмежування витрат,
понесених на транспортування товарів
до митного кордону України та після
митного кордону України.

На підставі Акта перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 14 листопада
2013 року № , яким позивачеві
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість з товарів,
ввезених на територію України
суб'єктами господарювання, на загальну
суму 14984,37 грн.

Надаючи оцінку обґрунтованості
висновків, викладених в акті перевірки,
та правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення суд
апеляційної інстанції зазначає, що
протягом 2010-2012 років позивач
здійснював зовнішньоекономічну
діяльність, а саме імпорт
металопрокату з Російської Федерації
на підставі контрактів з відповідними
контрагентами.

Доставка товару здійснювалась на
підставі договорів про надання
транспортно-експедиційних послуг,
укладених позивачем з окремими
суб'єктами господарювання.

Під час митного оформлення товарів,
імпортованих позивачем в Україну,
митному органу було надано
документальне підтвердження вартості
перевезення товару.

Вартість транспортних витрат до
митного кордону обраховувалась
позивачем шляхом ділення загальної
суми рахунку, наданого перевізником на
загальну відстань, та множення на
відстань від постачальника до митного
кордону України.

Статтею 267 Митного кодексу України в
редакції 2002 року, визначено, що митною
вартістю за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються, є вартість
операції, тобто ціна, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за товари,
якщо вони продаються на експорт в
Україну, скоригована в разі потреби
відповідно до частини другої цієї
статті. Ціна, що була фактично сплачена
або підлягає сплаті, - це загальна сума
всіх платежів, які були здійснені або
які повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб. Такі платежі можуть бути
здійснені прямо або опосередковано
шляхом переказу грошей, акредитиву,
інкасування або за допомогою інших
розрахунків (вексель, передача цінних
документів тощо). Термін «ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті»
стосується тільки ціни оцінюваних
товарів. Дивіденди або інші платежі
покупця на користь продавця, не
пов'язані з оцінюваними товарами, не є
частиною митної вартості. Додавання до
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, згідно з цією статтею
робляться лише на основі об'єктивних
даних, що підтверджуються
документально та піддаються
обчисленню.

Заявлена декларантом митна вартість
товарів і подані ним відомості про її
визначення повинні базуватися на
об'єктивних, документально
підтверджених даних, що піддаються
обчисленню. У разі потреби у
підтвердженні заявленої митної
вартості товарів декларант
зобов'язаний подати митному органу
необхідні для цього відомості та
забезпечити можливість їх перевірки
відповідно до порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України (ст. 264 Митного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 267 Митного кодексу
України при визначенні митної вартості
до ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, не допускається
включення ніяких інших витрат, крім
тих, що передбачені у цій статті. До
митної вартості не включаються
нижченаведені витрати або кошти за
умови виділення їх з ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за оцінювані товари, які документально
підтверджено та які піддаються
обчисленню, зокрема, витрати на
транспортування після ввезення.

Аналогічна норма міститься в статтях 49,
50 Митного кодексу України в редакції
2012 року, а саме митною вартістю товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.
Відомості про митну вартість товарів
використовуються, зокрема, для
нарахування митних платежів.

Частинами четвертою та п'ятою статті 58
Митного кодексу України 2012 року також
передбачено, що митною вартістю
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за товари, якщо вони продаються на
експорт в Україну, скоригована в разі
потреби з урахуванням положень частини
десятої цієї статті. При цьому, ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів продавцю або на
користь продавця через третіх осіб
та/або на пов'язаних із продавцем осіб
для виконання зобов'язань продавця.

Пунктом 2.1 Методичних рекомендацій із
застосування окремих положень Митного
кодексу України, що стосуються питань
визначення митної вартості товарів,
які імпортуються на митну територію,
затверджених наказом Держмитслужби
України від 31 січня 2007 року №74,
визначено, що відповідно до абз. 3 ст. 260
Митного кодексу України в редакції 2002
року, для цілей контролю правильності
визначення митної вартості
використовується інформація,
підготовлена у спосіб, сумісний із
загальновизнаними принципами
бухгалтерського обліку, прийнятими у
відповідній країні, які є доцільними
для певного методу визначення митної
вартості. В Україні основні принципи
бухгалтерського обліку та фінансової
звітності викладені в Законі України
від 16.07.99 № 996-XIV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Відповідно до п. 8 Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.12.2006 року за № 1766 (Порядок № 1766)
для підтвердження транспортних витрат,
які відповідно до Митного кодексу
України 2002 року включаються до ціни
товару, декларант зобов'язаний подати
договір (контракт) про перевезення,
транспортні та страхові документи, а
також: або рахунок-фактуру від
виконавця договору (контракту) про
надання транспортно-експедиційних
послуг, що містить реквізити сторін,
суму та умови платежу, інші відомості,
відповідно до яких встановлюється
належність послуг до товарів; або
банківські платіжні документи, що
підтверджують факт оплати
транспортно-експедиційних послуг
відповідно до виставленого
рахунка-фактури; або довідку
підприємства-перевізника, що здійснило
перевезення, яка містить реквізити
товаротранспортного документа,
відомості про маршрут перевезення,
розмір плати за надання
транспортно-експедиційних послуг та
підписи керівника і головного
бухгалтера такого підприємства; або
калькуляцію транспортних витрат (якщо
перевезення товарів здійснюється з
використанням власного транспортного
засобу), що містить відомості про
маршрут перевезення, його протяжність
у кілометрах до місця ввезення на митну
територію України та по митній
території України, розмір тарифної
ставки на перевезення за одиницю
виміру (вагу) товару за 1 кілометр
маршруту.

Згідно з п.1.10. Правил заповнення
декларації митної вартості,
затверджених наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.2012 №599,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 18 червня 2012 року за № 984/21296,
декларант або уповноважена ним особа
самостійно заповнює всі графи ДМВ
відповідно до порядку їх заповнення, за
винятком граф, призначених для
відміток митного органу.

У графі 20 Правил заповнення ДМВ
зазначаються витрати на
транспортування оцінюваних товарів до
аеропорту, порту або іншого місця
ввезення на митну територію України,
якщо ці витрати відповідно до умов
поставки не були включені до ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті.

Пунктом 2.3. Правил встановлено, що запис
щодо рішення, яке прийняте посадовою
особою митного органу за результатами
контролю правильності визначення
митної вартості товарів, учиняється
таким чином: якщо за результатами
аналізу, виявлення та оцінки ризиків
посадовою особою митного органу
встановлено ризик заявлення неповних
та/або недостовірних відомостей про
митну вартість, у тому числі невірне
визначення митної вартості, або якщо за
результатом розгляду поданих
декларантом або уповноваженою ним
особою документів, які підтверджують
митну вартість товарів, встановлені
підстави для запиту документів,
перелік яких визначений частинами
третьою та/або четвертою статті 53
Кодексу, посадова особа митного органу
у графі «Для відміток митного органу»
ДМВ на паперовому носії робить запис
про необхідність подання документів
для підтвердження митної вартості
товарів із складенням переліку таких
документів, зазначає час, дату і
прізвище, ставить свій підпис та
проставляє відбиток особистої
номерної печатки.

Якщо в митного органу відсутні
зауваження щодо заявленої декларантом
або уповноваженою ним особою митної
вартості, відсутні підстави для
прийняття рішення про коригування
митної вартості товарів, то в основному
аркуші ДМВ учиняється запис «митну
вартість визнано», що і було здійснено
митним органом під час здійснення
позивачем митного оформлення товару.

З огляду на вказані норми права колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що вартість витрат на
транспортування товару обумовлюється,
насамперед, ціною відповідного
договору, який є вільним
волевиявленням сторін відповідного
правочину. Відтак, відсутність факту
виокремлення сторонами договору
вартості переміщення товару до митної
території України та після митної
території України свідчить,
насамперед, про відсутність підстав
для диференціації вартості таких
послуг.

Враховуючи сукупність викладених
обставин колегія суддів доходить
висновку, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградської області залишити без
задоволення, а постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2014 року в адміністративній справі №
П/811/464/14 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня складання в
повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 12 червня
2014 року.

Головуючий:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров

Суддя:
Т.І. Ясенова