Справа № 2а/0570/12685/2012
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2012-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна ДОНЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
час прийняття постанови:
Донецький окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого судді Христофорова А.Б.,
при секретарі Попові А.М.,
представника позивача -
Матюхіної І.К., Бабіної К.О.,
представника відповідача -
Шевченко Л.Л., Кузьмичової Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мастер груп» до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Донецька
Донецької області Державної
податкової служби про визнання
Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мастер груп»,
звернулось до суду з позовною заявою до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Донецька
Донецької області Державної
податкової служби про визнання
В обґрунтування позову зазначив, що
відповідачем за наслідками проведеної
планової виїзної перевірки Товариства
з обмеженою відповідальністю «Мастер
груп» з питань дотримання вимог
податкового законодавства валютного
та іншого законодавства за період з
01.10.2010 року по 31.12.2011 року, встановлені
порушення та складено акт № 1170/22-2/32515829
від 21.06.2012 року.
На підставі акта перевірки,
відповідачем було прийнято податкові
повідомлення-рішення від 10.07.2012 року №
предметом оскарження у даній справі.
Вказує, що відповідач, перевищив свої
службові повноваження зробивши в акті
перевірки помилкові висновки про
порушення податкового законодавства
Не погоджується із висновками акут
перевірки, оскільки вважає, що вони не
мають під собою жодного обґрунтування
і базуються на доволі вільних і дуже
суб'єктивних трактуваннях податкового
Також вказує, що є нічим не
обґрунтованими, суб'єктивними та
безпідставними висновки про порушення
ТОВ «Мастер груп» ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК
України, в частини недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
не відповідають вимогам закону, їх
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
Висновки податкового органу щодо
порушення вищевказаних положень
законодавства ґрунтуються на визнанні
угод, укладених між ТОВ «Мастер груп»
та підприємствами: ТОВ
«Красногвардейськая нефтебаза» ТОВ
«Резон-2005» та іншими суб'єктами
господарювання, описаними в тексті
При цьому Кваліфікація правочину як
нікчемного за статтею 228 Цивільного
кодексу України передбачає
встановлення протиправної поведінки
сторін договору, наявність спеціальної
мети при укладенні договору, а також
наявність умислу на заволодіння чужим
майном. Разом з тим, податковим органом
не було надано доказів порушення вимог
податкового законодавства при
здійсненні податкових операцій.
Податкові операції відображені в
податковому обліку, відповідні об'єкти
оподаткування, які виникають внаслідок
реалізації продукції позивачу,
включені до податкових декларацій, з
них сплачено податки та інші
обов'язкові платежі. Також не було
надано належних та допустимих доказів
наявності вини (умислу) посадових осіб
ТОВ «Мастер груп». Крім того, за
матеріалами акту проводилась
перевірка відділом податкової міліції
і за її результатами не було знайдено
ознак злочину, передбаченого ст. 212 КК
Крім того, не погоджується із позицією
податкового органу викладеній у акті
перевірки, що ТОВ «Мастер груп»
укладало удаваний правочин у розумінні
ст. 235 ЦКУ, оскільки не зазначено, який
саме правочин, підприємство намагалось
приховати. До того ж, удаваний правочин
можливо визнати недійсним лише через
суд. Законодавством України не
передбачена можливість визнавати
правочин удаваним органами ДПС
Також не погоджується із висновками
акту перевірки в частині відсутності у
постачальників контрагентів ТОВ
«Мастер груп» трудових ресурсів,
складів, ліцензій тощо, оскільки
перелік обов'язків платника податків
встановлений Податковим кодексом
України та ЗУ «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
України» є вичерпним та не передбачає
його обов'язок щодо попередньої
перевірки правомірності господарської
діяльності його контрагентів.
До того ж, навіть за наявності бажання,
позивач законодавчо не має повноважень
перевірити джерела походження товару і
законність його закупівлі
Сертифікати якості (відповідності) та
будь-яка інша технічна документація на
товар, на відсутність якої є численні
посилання у акті перевірки,
передавалась кінцевому покупцю на
підставі ч.2 ст. 662 ЦКУ.
Виходячи з того, що ДПІ у Київському
районі м. Донецька не зверталася до
суду з позовом щодо визнання угод
недійсними і стягнення в доход держави
коштів, одержаних ними за такими
угодами, можна зробити висновок, що це
також свідчить про недоведеність
підстав нікчемності договорів
Крім того, факт поставки товару
підтверджено наданими видатковими
накладними, підписаними
уповноваженими особами та оформленими
відповідно до вимог законодавства.
Дані документи зафіксовані в акті
перевірки. Факт оплати підтверджено
наданими платіжними дорученнями про
перерахування грошових коштів в
безготівковому порядку, про що є запис
в акті. ТОВ «Мастер груп» укладало
товарно-матеріальних цінностей. За ст.
652 ЦК України, продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу. Факт
отримання товару підтверджено
видатковими накладними, що підписані
сторонами та скріплені печатками
підприємств. Розрахунки здійснювались
в національній валюті України - гривні,
шляхом перерахування коштів на
розрахунковий рахунок Продавця. За
договором купівлі-продажу продавець
передає або зобов'язується передати
майно (товар) у власність покупця, а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (згідно ст. 655
ЦК України). Тому немає жодних підстав
стверджувати, що угода, укладена між
ТОВ «Мастер груп» і постачальниками є
До того ж, слід враховувати, що
відповідно до частини другої статті 4
ЦК України основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України. ГК України у
суперечності із ЦК України фактично
розглядає як оспорювані (частина перша
статті 207 ГК України) всі ті
зобов'язання, які виникають з
правочинів, які за ЦК України є
нікчемними. У частині другій статті 207
ГК України вживається термін "нікчемна
умова", але визначення відповідного
поняття відсутнє. У частині третій
статті 207 ГК України встановлюється, що
виконання господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним,
припиняється з дня набрання рішенням
суду законної сили, та передбачає
можливість визнання зобов'язання
недійсним на майбутнє, що також
суперечить статті 236 ЦК України.
Не погоджується із спірними
податковими повідомленнями -
рішеннями, оскільки висновки акту
перевірки щодо порушень встановлених з
боку відповідача не відповідають
фактичним обставинам справи.

Просить задовольнити позовні вимоги.

Представники позивача у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому
засіданні заперечували проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях
від 08.11.2012 року № 1634/9/10-013 (том
8, а.с. 161-165), просили суд відмовити
позивачу в задоволенні заявлених вимог
в повному обсязі. За змістом наданих
заперечень, в обґрунтування незгоди із
позовом відповідачем визначено, що
доводи адміністративного позову не
спростовують встановлених порушень з
боку позивача.

Вважають висновки акту перевірки
документально обґрунтованими і такими,
що відповідають дійсним обставинам
справи, а оскаржувані податкове
повідомлення - рішення, такими, що
прийнято правомірно.

Суд, заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, встановив
наступне.

Позивач, - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мастер груп» (Далі -
ТОВ «Мастер груп»), - є юридичною особою
та згідно ст. 48 КАС України здатний
особисто здійснювати свої
адміністративні процесуальні права та
обов'язки.

Відповідач, - Державна податкова
інспекція у Київському районі м.
Донецька Донецької області Державної
податкової служби (Далі,- ДПІ у
Київському районі м. Донецька
Донецької області ДПС), є суб'єктом
владних повноважень, згідно ст. 48 КАС
України здатний особисто здійснювати
свої адміністративні процесуальні
права та обов'язки.

ДПІ у Київському районі м. Донецька
Донецької області ДПС, за наслідками
проведеної планової виїзної перевірки
ТОВ «Мастер груп» з питань дотримання
вимог податкового законодавства
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2010 року по 31.12.2011 року,
встановлені порушення та складено акт
№ 1170/22-2/32515829 від 21.06.2012 року (Далі за
текстом, - акт перевірки) ( том 1, а.с. 27-105).

На підставі акта перевірки,
відповідачем було прийнято податкові
повідомлення-рішення від 10.07.2012 року №
6815/10/22-213 ), № 6814/10/23-213 ), що є
предметом оскарження у даній справі
(Далі за текстом,- спірні рішення) (том 1,
а.с. 106-107).

Спірним рішенням № 6815/10/22-213 ) на
підставі п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового
кодексу України (Далі,-ПКУ), за
порушення п. 1.7 ст. 1, п.п. 7.2.3, п.п. 7.4.1 п. 7.4,
п.п. 7.4.5, п.п. 7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7, п.п. 4.1.4
(а) п. 4.1 ст.4 , п.п. 4.1.7, п. 4.1 ст.4, п.7.8.1 п.7.8
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (Далі, ЗУ «Про ПДВ») та
п.п. 138.1, 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України (Далі,- ПКУ), ТОВ «Мастер груп»
збільшено суму грошового зобов'язання
на суму 16 876 987,00 гривень, з якої основний
платіж - 11 252 089,00 гривень, штрафна
(фінансова) санкція - 5 624 898,00 гривень.

Спірним рішенням № 6814/10/23-213 ) на
підставі п.п. 4.1.6, п.п. 4.1.1 п.4.1 ст.4, п.5.1,
п.п.5.2.1, 5.2.5 п.5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3, п.п. 5.6.1 п.5.6,
п.п. 5.7.1 п. 5.7, п. 5.2 п.п. 5.5.1 п. 5.5. п. 5.9 ст.5,
п.п. 8.3.1 п. 8.3 ст.8, п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п.п. 138.1, 138.2 ст.
138, абз. б п.п. 192.1.1 ПКУ, ТОВ «Мастер груп»
збільшено суму грошового зобов'язання
на суму 1414798,50 гривень, з якої основний
платіж - 944464,00 гривень, штрафна
(фінансова) санкція - 470334,50 гривень.

Згідно висновків акта перевірки з боку
ТОВ «Мастер груп» встановлено
порушення :

п.п. 4.1.6, п.п. 4.1.1 п.4.1 ст.4, п.5.1, п.п.5.2.1, 5.2.5
п.5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3, п.п. 5.6.1 п.5.6, п.п. 5.7.1 п. 5.7,
п. 5.2 п.п. 5.5.1 п. 5.5. п. 5.9 ст.5, п.п. 8.3.1 п. 8.3
ст.8, п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», п.п. 138.1, 138.2 ст. 138, абз. б
п.п. 192.1.1 ПКУ, в результаті чого занижено
податок на прибуток всього у загальній
сумі 944464,00 гривень, у тому числі за 4
квартал 2010 року у сумі 940 669 гривень, за 3
квартал 2011 року у сумі 3795,00 гривень;

п. 1.7 ст. 1, п.п. 7.2.3, п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.4.5,
п.п. 7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7, ЗУ «Про ПДВ» та
п.п. 138.1, 138.2 ст. 138 ПКУ, в результаті чого
занижено податок на додану вартість на
суму 11252089,00 гривень, у тому числі за
жовтень 2010 року у сумі 5708840 гривень, за
листопад 2010 року у сумі 4638602 гривень, за
грудень 2010 року у сумі 901672 гривень, за
лютий 2011 року у сумі 2975 гривень та
занижено залишок від'ємного значення,
який після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду всього у сумі 29696 гривень у т.ч.
у серпні 2011 року у розмірі 30029 у грудні
2011 року на суму 2967гривень та завищено
залишок від'ємного значення який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду у
вересні 2011 року на суму 3300 гривень;

п.п. 4.1.4 (а) п. 4.1 ст.4 , п.п. 4.1.7, п. 4.1 ст.4,
п.7.8.1 п.7.8 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підприємством несвоєчасно подано
декларації з ПДВ за жовтень, листопад
2010 року;

укладення ТОВ «Мастер груп» нікчемних
правочинів з ТОВ «Красногвардійська
нефтебаза» та ТОВ «Резон-2005», які не
спричинили реального настання
правових наслідків, не відповідає
вимогам закону, їх вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, а тому згідно з ч.1 ст. 203,
ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемними, і
визнання таких правочинів недійсними
судом не вимагається (том 1 а.с.104-105).

Проте, суд у повному обсязі не
погоджується із висновками акту
перевірки з наступних підстав.

Стосовно висновків акту перевірки про
порушення позивачем п.п. 4.1.6, п.п. 4.1.1 п.4.1
ст.4, п.5.1, п.п.5.2.1, 5.2.5 п.5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3, п.п.
5.6.1 п.5.6, п.п. 5.7.1 п. 5.7, п. 5.2 п.п. 5.5.1 п. 5.5. п.
5.9 ст.5, п.п. 8.3.1 п. 8.3 ст.8, п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п.п. 138.1, 138.2 ст.
138, абз. б п.п. 192.1.1 ПКУ, в результаті чого
занижено податок на прибуток всього у
загальній сумі 944 464,00 гривень, у тому
числі за 4 квартал 2010 року у сумі 940 669,00
гривень, за 3 квартал 2011 року у сумі 3795,00
гривень, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

В обгрунтування висновків акту
перевірки у частині порушення
позивачем п.п. 4.1.6, п.п. 4.1.1 п.4.1 ст.4, п.5.1,
п.п.5.2.1, 5.2.5 п.5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3, п.п. 5.6.1 п.5.6,
п.п. 5.7.1 п. 5.7, п. 5.2 п.п. 5.5.1 п. 5.5. п. 5.9 ст.5,
п.п. 8.3.1 п. 8.3 ст.8, п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», в результаті
чого занижено податок на прибуток за 4
квартал 2010 року у сумі 940 669,00 гривень,
податковим органом покладено
обставини неправомірного включення до
складу валових витрат, витрат з
придбання товарів та послуг при
здійсненні нікчемних правочинів на
суму 3954166 гривень, при здійснені
фінансово-господарських відносин із
ТОВ «Резон-2005».

В обгрунтування висновків акту
перевірки у частині порушення
позивачем п.п. 138.1, 138.2 ст. 138, абз. б п.п.
192.1.1 ПКУ, в результаті чого занижено
податок на прибуток всього за 3 квартал
2011 року у сумі 3795,00 гривень податковим
органом покладено обставини
неправомірного включення до складу
валових витрат, витрат з придбання
товарів та послуг при здійсненні
нікчемних правочинів на суму 16500
гривень, при здійснені
фінансово-господарських відносин із
ТОВ «Красногвардійська нефтебаза».

Описова частина акту перевірки щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин між ТОВ «Мастер груп» і
ТОВ «Резон-2005» містить наступні
обставини.

ТОВ «Мастер груп» (Покупець) з ТОВ
«Резон-2005» (Постачальник) було укладено
договір поставки товару (металобрухту
та відходів чорних металів) № 18/05 від
18.05.2007 року.

На виконання зазначеного договору ТОВ
«Мастер груп» було придбано брухту
сталевого в асортименті, на що отримані
податкові накладні виписані у грудні
2010 року № № 188, 192-195, 197, 199, 201-204, 207 на
загальну суму 4745000,98 гривень з якої ПДВ
на суму 790833,33 гривень (том 1, а.с.39).

В рахунок оплати за поставлений товар
було перераховано (у безготівковій
формі) грошових коштів на суму 4745000,00
гривень.

В бухгалтерському обліку здійснено
проведення :

Дт 281 «Товари» Кт 631 «Розрахунки з
вітчизняними постачальниками»;

Дт 634 «Податковий кредит» Кт 631
«Розрахунки з вітчизняними
постачальниками».

В податковому обліку сума придбаного
брухту була віднесена:

До складу валових витрат (з урахуванням
сум виданих авансів) за 4 квартал 2010
року на суму 3954166 гривень.

Суми податку на додану вартість за
вказаними податковими накладними
включено ТОВ «Мастер груп» до
податкового кредиту, відображено у
реєстрі отриманих та виданих
податкових накладних, які відповідають
даним додатку 5 до податкової
декларації з ПДВ та даним декларації з
ПДВ за відповідні періоди: грудень 2010,
обсяг поставок 3723670, сума ПДВ 744734
гривень (том 1, а.с.40).

Підприємством ТОВ «Резон-2005» по
контрагенту ТОВ «Мастер груп» включено
до податкових зобов'язань у грудні 2010
року суму ПДВ 790833,33 гривень.

Податкові зобов'язання в сумі 790833,33
гривень по контрагенту ТОВ «Мастер
груп зменшено за актом перевірки
Стахановської ОДПІ від 31.03.2011 року №
109/2302/33583732.

Стосовно зазначених
фінансово-господарських
взаємовідносин в основу висновків акту
перевірки покладено обставини
відсутності декларування податкових
зобов'язань та відповідно не сплата ПДВ
до бюджету, яка встановлена за
наслідками автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів за грудень 2010 року по
ланцюгу постачання.

Крім того податковий орган посилається
на обставини встановлені актами
перевірок контрагентів ТОВ «Резон-2005»,
якими, не підтверджено наявності
поставок товарів (здійснення послуг)
від підприємств постачальників та
нікчемність правочинів.

Описова частина акту перевірки щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин між ТОВ «Мастер груп» і
ТОВ «Красногвардійська нефтебаза»
містить наступні обставини.

ТОВ «Мастер груп» (Покупець) з ТОВ
«Красногвардійська нефтебаза»
(Постачальник) було укладено договір
купівлі-продажу ТМЦ (нафтопродукти) №
21/02Н від 21.02.2011 року.

На виконання зазначеного договору ТОВ
«Мастер груп» було придбано дизельне
пальне, на що отримані податкові
накладні № 239 від 01.09.2011 року на суму 9800,
у т.ч. ПДВ 1633,33 гривень, № 262 від 27.09.2011
року на суму 10000, у т.ч. ПДВ 1666,67 гривень.

Таким чином загальна сума витрат на
придбання дизельного пального складає
19800,00 гривень, з якої ПДВ на суму 3300,00
гривень.

В рахунок оплати за поставлений товар
було перераховано (у безготівковій
формі) грошових коштів на суму 19800
гривень.

В бухгалтерському обліку здійснено
проведення :

Дт 203 «Паливо» Кт 631 «Розрахунки з
вітчизняними постачальниками»;

Дт 644 «Податковий кредит» Кт 631
«Розрахунки з вітчизняними
постачальниками».

Суми податку на додану вартість за
вказаними податковими накладними
включено ТОВ «Мастер груп» до
податкового кредиту, відображено у
реєстрі отриманих та виданих
податкових накладних, які відповідають
даним додатку 5 до податкової
декларації з ПДВ та даним декларації з
ПДВ за відповідні періоди: вересень 2011,
обсяг поставок 16500, сума ПДВ 3300 гривень
(том 1, а.с. 55).

Стосовно зазначених
фінансово-господарських
взаємовідносин в основу висновків акту
перевірки покладено обставини
встановлені актами перевірок
контрагентів ТОВ «Красногвардійська
нефтебаза», в яких йдеться про
неможливість проведення зустрічних
перевірок суб'єктів господарювання
щодо підтвердження господарських
відносин із платником податків, у
зв'язку із незнаходженням за юридичною
адресою, а також не можливість
підтвердження наявності поставок
товарів (здійснення послуг) від
підприємств постачальників.

Проте, суд не погоджується із позицією
податкового органу щодо покладених в
обґрунтування вищезазначених
висновків акту перевірки обставин та
висновків встановлених актами
перевірок інших органів Державної
податкової служби, а також обставин
розбіжності податкових зобов'язань та
податкового кредиту з ПДВ встановленої
за наслідками автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту з податку на
додану вартість, оскільки така позиція
суперечить принципу індивідуалізації
відповідальності, закріпленому у
частині другій статті 61 Конституції
України, коли один суб'єкт
господарювання звільнений від
відповідальності за дії або
бездіяльність іншого суб'єкта
господарювання.

Відповідачем у свою чергу не надано
доказів прийняття податкових
повідомлень-рішень за наслідками актів
перевірок контрагентів.

Чинним законодавством України на
сторону цивільно-правової
угоди-покупця товару (робіт послуг),
який є платником податків, не покладено
обов'язку при формуванні податкового
кредиту (зобов'язання) здійснювати
контроль та перевірку за дотриманням
постачальником вимог законодавства
щодо здійснення господарської
діяльності, сплати податку до бюджету,
і в подальшому за можливі дії
порушника.

До того ж, податковим органом не
наведено жодної правової норми, яка
передбачає встановлення такої
відповідальності взагалі, або у даному
спірному випадку.

Наведена правова позиція цілком
узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"
(заява N 3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22.01.2009
зазначив, що якщо національні органи
влади за відсутності будь-яких
вказівок на пряму участь фізичної або
юридичної особи у зловживанні,
пов'язаним із сплатою ПДВ, який
нараховується з операції в ланцюгу
поставок, або будь-яких вказівок на
обізнаність про таке порушення, все ж
таки застосовує заходи
відповідальності до отримувача
оподатковуваної ПДВ поставки, який
повністю виконав свої обов'язки, за дії
або бездіяльність постачальника, що
перебував поза контролем такого
отримувача та відносно якого у
останнього не було засобів відстеження
та забезпечення виконання зобов'язань,
то органи влади виходять за рамки
розумного та порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Згідно ст. 67 Господарського кодексу
України (Далі, - ГКУ),- відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Підприємство має право реалізовувати
самостійно всю продукцію на території
України і за її межами, якщо інше не
передбачено законом.

Згідно ст. 712 ЦКУ,- за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені
особливості регулювання укладення та
виконання договорів поставки, у тому
числі договору поставки товару для
державних потреб.

Суд не погоджується із ознаками
нікчемності угод укладених позивачем
із контрагентом, покладених податковим
органом в основу висновків акту
перевірки, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,5 ст. 203 ЦКУ,- зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦКУ,- підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.216 ЦКУ,- недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Правові наслідки, передбачені
частинами першою та другою цієї статті,
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Правові наслідки недійсності
нікчемного правочину, які встановлені
законом, не можуть змінюватися за
домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину з
власної ініціативи.

Особливу увагу слід звернути на припис
акта цивільного законодавства України,
викладений в частині 1 статті 204
Цивільного кодексу України, згідно з
яким правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності).

Відповідно до ст. 228 ЦКУ,- правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Суд звертає увагу на ті обставини, що
Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з прийняттям Податкового
кодексу України», № 2756-VI від 02.12.2010
(набрав чинності 01.01.2011 року) ст.228 ЦКУ
доповнено частиною третьою такого
змісту : у разі недодержання вимоги
щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Відповідно до ст.236 ЦКУ,- нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦКУ,- зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 689 ЦКУ,- покупець
зобов'язаний вчинити дії, які
відповідно до вимог, що звичайно
ставляться, необхідні з його боку для
забезпечення передання та одержання
товару, якщо інше не встановлено
договором або актами цивільного
законодавства.

Згідно п.2 ст. 3 ЦКУ,- загальними засадами
цивільного законодавства є:
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом.

Відповідно до ст.206 ЦКУ,- усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Правочини на виконання договору,
укладеного в письмовій формі, можуть за
домовленістю сторін вчинятися усно,
якщо це не суперечить договору або
закону.

Дослідженням у судовому матеріалів
справи суд не вбачає ознак (підстав)
нікчемності правочинів.

Відповідач не зазначив, яким саме чином
спірні договори спрямовано на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Доводи відповідача щодо заподіяння
шкоди державі у судовому засіданні
свого підтвердження не знайшли та
спростовуються обставинами,
встановленими судом вище.

Суд також не приймає до уваги посилання
відповідача на ст. 203 ЦК України,
оскільки ця стаття передбачає
загальну підставу для визнання
нікчемності правочину і
застосовується лише в тому випадку,
якщо в ЦК немає спеціальної підстави
(норми) для цього.

До того ж відповідачем не надано
доказів визнання спірних правочинів
недійсними в судовому порядку.

З приводу суперечливості висновків,
викладених у акті перевірки, суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

Згідно описової частини акту
перевірки, не встановлено
взаємовідносини суб'єкта
господарювання, що перевіряється, з
платниками, установчі документи
свідоцтва про державну реєстрацію,
первинні та інші документи яких в
судовому порядку визнані недійсними.

Згідно ч. 5. ст.8 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»,- підприємство
самостійно:

визначає облікову політику
підприємства;

обирає форму бухгалтерського обліку як
певну систему регістрів обліку,
порядку і способу реєстрації та
узагальнення інформації в них з
додержанням єдиних засад, встановлених
цим Законом, та з урахуванням
особливостей своєї діяльності і
технології обробки облікових даних;

розробляє систему і форми
внутрішньогосподарського
(управлінського) обліку, звітності і
контролю господарських операцій,
визначає права працівників на
підписання бухгалтерських документів;

затверджує правила документообороту і
технологію обробки облікової
інформації, додаткову систему рахунків
і регістрів аналітичного обліку;

може виділяти на окремий баланс філії,
представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи, які
зобов'язані вести бухгалтерський
облік, з наступним включенням їх
показників до фінансової звітності
підприємства;

визначає доцільність застосування
міжнародних стандартів (крім випадків,
коли обов'язковість застосування
міжнародних стандартів визначена
законодавством).

Відповідно до ст.626 Цивільного Кодексу
України, договір - це «домовленість
двох або більше сторін, що спрямована
на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків».

Тобто вказаний документ не фіксує
фактичне здійснення господарської
операції, та не є первинним документом,
цей документ визначає прийняття
сторонами відповідних прав та
зобов'язань у процесі реалізації
договору.

Відповідно, укладений договір, у
випадку, якщо він не визнаний у
судовому порядку недійсним, суд бере до
уваги, як підставу для здійснення
сторонами у господарських операцій.

Як встановлено вище, матеріали справи
не містять судових рішень за якими
будь-який договір, укладений позивачем
з підприємствами постачальниками у
спірних правовідносинах був визнаний
недійсним.

Згідно п. 1.32. ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» в
редакції, що діяла на момент вчинення
спірних фінансово-господарських
правовідносин,- (Далі,- ЗУ № 334/94-ВР), -
господарська діяльність - будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та на користь першої особи.

Згідно ст.5 ЗУ № 334/94-ВР,- валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються,
зокрема суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Не включаються до складу валових
витрат витрати на: Потреби, не пов'язані
з веденням господарської діяльності.
Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку. Установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється».

При цьому пунктом 1.32 ст.1 ЗУ № 334/94-ВР
визначені наступні ознаки діяльності,
за якими вона може бути визначена як
господарська діяльність платника
податків:

- діяльність повинна бути
здійснена безпосередньо платником
податку (через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу);

- діяльність повинна бути
направлена на отримання доходу у
будь-якій формі (в грошовій,
матеріальній або нематеріальній).

Згідно п.п. 11.3.1. п. 11.3 ст. 11 ЗУ № 334/94-ВР,-
датою збільшення валового доходу
вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше:

або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), що підлягають
продажу, у разі продажу товарів (робіт,
послуг) за готівку - дата її
оприбуткування в касі платника
податку, а за відсутності такої - дата
інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата фактичного надання
результатів робіт (послуг) платником
податку.

Згідно п. 138.1. ст. 138 ПКУ в редакції, що
діяла на момент вчинення спірних
фінансово-господарських
правовідносин,- витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно п. 138.2. ст. 138 ПКУ,- витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

У відповідності до ч.1,2 ст.3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,- метою
ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
грунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»,- підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого
складено документ;

зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Операції в
іноземній валюті відображаються також
у валюті розрахунків та платежів по
кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути
тотожні відповідним рахункам
синтетичного обліку на перше число
кожного місяця.

Регістри бухгалтерського обліку
повинні мати назву, період реєстрації
господарських операцій, прізвища і
підписи або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати осіб, які брали участь у
їх складанні.

Господарські операції повинні бути
відображені в облікових регістрах у
тому звітному періоді, в якому вони
були здійснені.

У разі складання та зберігання
первинних документів і регістрів
бухгалтерського обліку на машинних
носіях інформації підприємство
зобов'язане за свій рахунок виготовити
їх копії на паперових носіях на вимогу
інших учасників господарських
операцій, а також правоохоронних
органів та відповідних органів у межах
їх повноважень, передбачених законами.

Підприємство вживає всіх необхідних
заходів для запобігання
несанкціонованому та непомітному
виправленню записів у первинних
документах і регістрах
бухгалтерського обліку та забезпечує
їх належне зберігання протягом
встановленого строку.

Відповідальність за несвоєчасне
складання первинних документів і
регістрів бухгалтерського обліку та
недостовірність відображених у них
даних несуть особи, які склали та
підписали ці документи.

Згідно п. 2.4. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року N 88 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 р. за N 168/704,-
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Згідно п. 2.15 цього положення,- первинні
документи підлягають обов'язковій
перевірці працівниками, які ведуть
бухгалтерський облік, за формою і
змістом, тобто перевіряється наявність
у документі обов'язкових реквізитів та
відповідність господарської операції
чинному законодавству, логічна ув'язка
окремих показників.

Згідно п. 2.16 цього положення,-
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Згідно ст. 1 Закону України,- «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»,- господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Реальність господарських операцій, на
виконання договору із ТОВ «Резон 2005»
поставки металобрухту № 18/05 від 18.05.2007
року підтверджується копіями
первинних бухгалтерських документів, а
саме видатковими накладними,
податковими накладними, виписками по
поточному рахунку (том 2, а.с. 121-213).

Реальність господарських операцій, на
виконання договору із ТОВ
«Красногвардійська нефтебаза»
купівлі-продажу ТМЦ № 21/02 Н від 21.02.2011
року, підтверджується копіями
первинних бухгалтерських документів, а
саме рахунками-фактурами, видатковими
накладними, податковими накладними,
виписками по поточному рахунку (том 2,
а.с. 91-120).

Суд звертає увагу на ту обставину, що
податковим органом згідно акту
перевірки не встановлено обставин
невідповідності поставлених ТМЦ,
реквізитам зазначеним у первинних
документах бухгалтерського та
податкового обліку, що стосуються
спірних відносин.

Суд звертає увагу на ті обставини, що
описова частина акту перевірки взагалі
не містить обставин невідповідності
первинних документів бухгалтерського
та податкового обліку позивача,
наданих під час перевірки приписам п.2
ст.3, ст. 4, п.1, 2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п.п. 1.2 п. 1, п. 2.1, п.
2.7 п.2 Положення про документальне
підтвердження записів у
бухгалтерському обліку, затв. Наказом
МФУ від 24.05.1995 року № 88, тоді, як у
висновках акту перевірки йдеться про
порушення зазначених норм.

При цьому досліджені документи мають
обов'язкові реквізити відповідно до
нормативних документів, які
регламентують порядок їх складання.

Таким чином, надані позивачем та
досліджені судом первинні документи за
змістом і формою є первинними
документами у розумінні положень
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та містять інформацію про
здійснені господарські операції.

У описовій частині акту перевірки щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин позивача з ТОВ
«Красногвардійська нефтебаза» йдеться
також про не надання до перевірки актів
приймання продукції, ТТН.

Суд не погоджується з твердженням
податкового органу щодо виключності
товарно-транспортної накладної як
документа, що підтверджує факт надання
транспортних послуг, оскільки
зазначене не передбачено положеннями
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств». Навпаки,
положення пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 вказаного
Закону передбачають широке та не
обмежене коло документів, що можуть
підтверджувати витрати платника
податків. В свою чергу положення п.5.11
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» визначають, що
установлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Окрім цього, типова форма
товарно-транспортної накладної №1-ТН
затверджена спільним наказом
Міністерства транспорту України та
Міністерства статистики України №488/346
від 29.12.95.

Відповідно до пп. б) п.4 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади,
затвердженого постановою КМУ № 731 від
28.12.1992, державній реєстрації підлягають
нормативно-правові акти будь-якого
виду (постанови, накази, інструкції
тощо), якщо в них є одна або більше норм,
що мають міжвідомчий характер, тобто є
обов'язковими для інших міністерств,
органів виконавчої влади, органів
господарського управління та контролю,
а також підприємств, установ і
організацій, що не входять до сфери
управління органу, який видав
нормативно-правовий акт.

Оскільки наказ Міністерства
транспорту України та Міністерства
статистики України №488/346 від 29.12.95 не
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України, його дія не розповсюджується
на підприємства, що не входять в сферу
управління Міністерства транспорту
України.

Враховуючи, що позивач та сторони з
якими укладено договори не входить в
сферу управління Міністерства
транспорту України, застосування
товарно-транспортної накладної за
формою №1-ТН для підприємства не є
обов'язковим.

До того ж позивачем надано докази
вилучення усієї документації
первинної господарської діяльності
позивача за 2010-2012 роки у тому числі і
товаро-транспортні накладні (том 9, а.с.
9-18).

За таких обставин відсутність
товарно-транспортних накладних не є
підставою для невключення витрат з
придбання ТМЦ до складу податкового
кредиту, оскільки зазначене включення
здійснено на підставі інших
документів, які є первинними
документами у розумінні ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" та
відповідають її вимогам.

У Постанові Президії Верховного Суду
України та Президії Ради суддів
України № 7 від 03.04.2009 «Про стан
здійснення судочинства
адміністративними судами»
наголошується, що згідно з практикою
Верховного Суду України у даній
категорії справ під час судового
засідання судом мають з'ясовуватися
обставини щодо фактичного наміру
підприємства одержати економічний
ефект у результаті підприємницької або
іншої економічної діяльності.

Фактичне використання у своїй
господарській діяльності придбаних
позивачем товарів щодо подальшого їх
використання, зокрема підтверджується
наданими позивачем первинними
бухгалтерськими документами.

На думку суду, обставини одержання
економічного ефекту, за наслідками
придбання ТМЦ не спростовано актом
перевірки та підтверджується доказами
наявними в матеріалах справи (том 9, а.с.
92-251, том 10, а.с. 1-250, том 11, а.с. 1-250, том 12
а.с. 1-109).

Таким чином, весь обсяг документів,
наданих позивачем у судовому
засіданні, є достатнім і свідчить про
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені спірними угодами,
містить усі необхідні реквізити,
передбачені п.п. 1, 2 ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність", у тому числі
зазначено найменування продукції,
об'єми постачання та суми коштів, що
підлягають оплаті.

Суд зазначає, що законодавче
визначення поняття «первинний
документ» закріплене положеннями ст. 1
«Визначення термінів» Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» N 996-XIV від 16.07.1999,
відповідно до яких первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже враховуючи вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку
про необґрунтованість висновків акту
перевірки в досліджуваній частині.

Стосовно висновків акту перевірки про
порушення позивачем п. 1.7 ст. 1, п.п. 7.2.3,
п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.4.5, п.п. 7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5
ст. 7, ЗУ «Про ПДВ» та п.п. 138.1, 138.2 ст. 138
ПКУ, в результаті чого занижено податок
на додану вартість на суму 11252089,00
гривень, у тому числі за жовтень 2010 року
у сумі 5708840 гривень, за листопад 2010 року
у сумі 4638602 гривень, за грудень 2010 року у
сумі 901672 гривень, за лютий 2011 року у
сумі 2975 гривень та занижено залишок
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду всього
у сумі 29696 гривень у т.ч. у серпні 2011 року
у розмірі 30029 у грудні 2011 року на суму 2967
гривень та завищено залишок від'ємного
значення який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду у вересні 2011 року
на суму 3300 гривень, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

В обгрунтування висновків акту
перевірки у цій частині, податковим
органом покладено обставини
фінансово-господарських
взаємовідносин із ТОВ «Роун Ван», ТОВ
«Лугметсервіс ЛТД», ПП «ПТФ Георгій
Побєдоносець», ТОВ «Резон 2005», ТОВ
«Красногвардійська нефтебаза».

Обставини, встановлені податковим
органом щодо фінансово-господарських
взаємовідносин між позивачем та ТОВ
«Резон 2005» і ТОВ «Красногвардійська
нефтебаза» судом вже досліджено вище
та надано оцінку в контексті
реальності господарських операцій,
тому суд враховуючи мотивувальну
частину постанови у цій частині,
приходить до висновку про
необґрунтованість висновків акту
перевірки, сформованих за рахунок
нікчемності вказаних правочинів.

Описова частина акту перевірки щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин між ТОВ «Мастер груп» і
ТОВ «Роун Ван» містить наступні
обставини.

Станом на 30.05.2012 року відповідно до
даних автоматизованої системи
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів за жовтень - грудень 2010
року, встановлені розбіжності між
податковим зобов'язанням ТОВ «Роун
Ван» та податковим кредитом ТОВ
«Мастер груп» у загальній сумі 10 173 811,39
гривень.

ТОВ «Роун Ван» у жовтні, листопаді,
грудні 2010 року не задекларовано
податкові зобов'язання з ПДВ по
взаємовідносинах із ТОВ «Мастер груп»,
а ТОВ «Мастер груп» задекларовано
податкового кредиту з ПДВ на суму 10 173
811,39 гривень.

Постановою Господарського суду
Дніпропетровської області від 01.09.2011
року у справі № 38/5005/1048/2011 ТОВ «Роун
Ван» визнано банкрутом, відкрита
ліквідаційна процедура у справі.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 06.12.2011
року у справі № 38/5005/1048/2011 ухвалено
ліквідувати юридичну особу ТОВ «Роун
Ван».

Відповідно до постанови Ленінського
районного суду м. Донецька 22.07.2011 року у
справі № 4-1112/11 зазначено, що у ході
досудового слідства встановлено, що
мешканка м. Дніпропетровська за
попередньою змовою з невстановленими
особами з метою прикриття незаконної
діяльності, з переказу безготівкових
коштів у готівку і отримання від такої
діяльності незаконного прибутку,
повторно, зареєстрували і придбали
низьку СГД у т.ч. «Роун Ван».

Описова частина акту перевірки щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин між ТОВ «Мастер груп» і
ТОВ «Лугметсервіс ЛТД» містить
наступні обставини.

Станом на 30.05.2012 року відповідно до
даних автоматизованої системи
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів за жовтень 2010 року,
встановлені розбіжності між
податковим зобов'язанням ТОВ
«Лугметсервіс ЛТД» та податковим
кредитом ТОВ «Мастер груп» у загальній
сумі 1257499,98 гривень.

ТОВ «Лугметсервіс ЛТД» у жовтні 2010 року
не задекларовано податкові
зобов'язання з ПДВ по взаємовідносинах
із ТОВ «Мастер груп», а ТОВ «Мастер
груп» задекларовано податкового
кредиту з ПДВ на суму 1257499,98 гривень.

Постановою Господарського суду
Луганської області від 05.09.2011 року у
справі № 12/57б/2011 суд визнав
боржника ТОВ «Лугметсервіс ЛТД» -
банкрутом.

Описова частина акту перевірки щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин між ТОВ «Мастер груп» і
ПП «ПТФ Георгій Побєдоносець» містить
наступні обставини.

Станом на 30.05.2012 року відповідно до
даних автоматизованої системи
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів за жовтень 2010 року,
встановлені розбіжності між
податковим зобов'язанням ПП «ПТФ
Георгій Побєдоносець» та податковим
кредитом ТОВ «Мастер груп» у загальній
сумі 235839,76 гривень.

ПП «ПТФ Георгій Побєдоносець» у жовтні
2010 року не задекларовано податкові
зобов'язання з ПДВ по взаємовідносинах
із ТОВ «Мастер груп», а ТОВ «Мастер
груп» задекларовано податкового
кредиту з ПДВ на суму 235839,76 гривень.

Суд не погоджується із позицією
податкового органу яка покладена в
основу висновків акту перевірки з
підстав викладених у мотивувальній
частині що стосується аналізу обставин
розбіжності податкових зобов'язань та
податкового кредиту з ПДВ встановленої
за наслідками автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту з податку на
додану вартість, оскільки така позиція
суперечить принципу індивідуалізації
відповідальності, закріпленому у
частині другій статті 61 Конституції
України, коли один суб'єкт
господарювання звільнений від
відповідальності за дії або
бездіяльність іншого суб'єкта
господарювання.

Як вже зазначено вище, така позиція
суду цілком узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини.

Згідно п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» від
03.04.1997р. №168/97-ВР із змінами і
доповненнями: «Платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дату виписування податкової
накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи
або місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість;

е) опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну або скорочену назву, зазначену
у статутних документах отримувача;

ж) ціну поставки без врахування
податку;

з) ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку».

Згідно п.п.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України:
«Податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів) …з метою подальшого
використання у виробництві та/або
поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду».

Підпунктом 7.4.5 п.7.4 ст.7 встановлено: «Не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту)».

Підпунктом 7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
встановлено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається: «дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківському рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг)».

Згідно наведених в цьому дослідженні
норм права, випливає, що діяльність
підприємства, направлена на отримання
доходу в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах при умові її
регулярності, постійності та
суттєвості, є господарською; до валових
витрат виробництва та обігу
підприємства відноситься сума витрат
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах за придбані
товари (послуги) з метою їх подальшого
використання у господарській
діяльності.

Сума податкового кредиту по ПДВ, на яку
має право підприємство в звітному
періоді складається з сум податків,
сплачених (або нарахованих) ним в
зв'язку з придбанням товарів, вартість
яких відноситься до складу валових
витрат виробництва; до складу
податкового кредиту не включаються
сплачені (нараховані) суми податку, у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
які не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до Наказу ДПАУ від 30.05.97р. №
165 «Про затвердження форми податкової
накладної та порядку її заповнення» із
змінами і доповненнями:

«Податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість».

«Податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою, ніж вказаною у пункті 2 даного
Порядку».

«Податкова накладна складається у двох
примірниках (оригінал і копія) у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця відповідно до вимог пункту 7.3
статті 7 Закону».

Оригінал податкової накладної
надається покупцю товарів (послуг) на
його вимогу. Зазначений документ
зберігається покупцем разом із
розрахунковими, платіжними
документами з придбання товарів
(послуг) у порядку і протягом терміну,
визначеного для зберігання облікових
податкових документів та зобов'язань
із сплати податків.

Податкова накладна дає право покупцю,
зареєстрованому як платник податку, на
включення до податкового кредиту
витрат по сплаті податку на додану
вартість».

Згідно з п.5 наказу ДПАУ від 30.05.97р. № 165
«Про затвердження форми податкової
накладної та порядку її заповнення»
податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою окрім тієї, яка зареєстрована
платником податку в податковому
органі і якій наданий індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Відповідно до п.6 Порядку ведення
реєстру отриманих та виданих
податкових накладних, затвердженого
Наказом ДПАУ №244 від 30.06.2006р. із змінами
і доповненнями: «У реєстрі окремо
обліковуються операції: з придбання
товарів (послуг) з метою використання у
господарській діяльності платника для
здійснення операцій, які
оподатковуються податком на додану
вартість за ставкою 20 відсотків чи 0
відсотків, звільнених від
оподаткування, та тих, що не є об'єктом
оподаткування, а також тих, які не
призначаються для використання у
господарській діяльності цього
платника податку; з поставки товарів
(послуг), які оподатковуються податком
на додану вартість за ставкою 20
відсотків чи 0 відсотків, звільнених
від оподаткування, та тих, що не є
об'єктом оподаткування»

Реєстр є основою для відображення
зведених результатів такого обліку в
податкових деклараціях з податку на
додану вартість.

Згідно п.8 Порядку ведення реєстру
отриманих та виданих податкових
накладних, У розділі I реєстру
відображаються отримані податкові
накладні, розрахунки коригування
кількісних і вартісних показників
(додаток 2 до податкової накладної),
вантажні митні декларації, а також інші
подібні документи (згідно з підпунктом
7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону).

Придбання або виготовлення товарів
(послуг) та придбання (будівництво,
спорудження) основних фондів (основних
засобів, у тому числі інших необоротних
матеріальних активів та незавершених
капітальних інвестицій в необоротні
капітальні активи) на митній території
України відображається на підставі
податкових накладних, розрахунків
коригування кількісних і вартісних
показників (додаток 2 до податкової
накладної), а також інших подібних
документів, зазначених вище».

Реальність господарських операцій, а
також правомірність формування
податкового кредиту відповідних
звітних періодів підтверджується
наданими позивачем первинними
документами.

Із ТОВ «Роун Ван» податковими
накладними, актами приймання, актами
про походження чорних металів,
рахунками фактурами, специфікаціями
видатковими накладними, виписками
банку (том 1, а.с. 28-90).

Із ТОВ «Лугметсервіс ЛТД» податковими
накладними, актами приймання, актами
про походження чорних металів,
рахунками фактурами, специфікаціями
видатковими накладними, виписками
банку (том 5, а.с. 210-250, том 6, а.с.1-164, том 7,
а.с. 213-250, том 8, а.с.1-157, 176-246).

Із ПП «ПТФ Георгій Побєдоносець»
податковими накладними, актами
приймання, актами про походження
чорних металів, рахунками фактурами,
специфікаціями видатковими
накладними, виписками банку (том 3, а.с.
1-250, том 4, а.с. 1-250, том 5, а.с. 1-209, том 6,
а.с.165-250, том 7, а.с. 1-212).

При цьому суд звертає увагу на ту
обставину, що податковим органом при
проведенні перевірки правомірності
формування податкового кредиту із ТОВ
«Роун Ван», ТОВ «Лугметсервіс ЛТД», ПП
«ПТФ Георгій Побєдоносець» взагалі не
досліджено первинних документів
бухгалтерського та податкового обліку,
на підставі яких позивач набуває
зазначеного права, а також не зазначено
про їх ненадання суб'єктом контролю.

Представниками відповідача у судовому
засіданні з цього приводу не надано
жодних вмотивованих пояснень, а також
доказів витребування документів, які
не досліджувались.

Представниками позивача у судовому
засіданні з цього приводу було надано
пояснення, що під час перевірки
уповноваженим особам податкового
органу було надано весь обсяг
документів, на підтвердження
правомірності формування податкового
кредиту по взаємовідносинам із ТОВ
«Роун Ван», ТОВ «Лугметсервіс ЛТД», ПП
«ПТФ Георгій Побєдоносець».

Суд звертає увагу на ті обставини, що
описова частина акту перевірки взагалі
не містить обставин невідповідності
первинних документів бухгалтерського
та податкового обліку позивача,
наданих під час перевірки, приписам п.2
ст.3, ст. 4, п.1, 2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п.п. 1.2 п. 1, п. 2.1, п.
2.7 п.2 Положення про документальне
підтвердження записів у
бухгалтерському обліку, затв. Наказом
МФУ від 24.05.1995 року № 88.

Крім того, описова частина акта
перевірки не містить належних доказів
порушення податкового законодавства
щодо складання податкових накладних,
на підставі яких сформовано податковий
кредит спірного періоду.

Згідно ч. 4 ст. 70 КАС України,- обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Акт перевірки не містить відомостей
щодо визнання в установленому законом
порядку недійсними вказаних
податкових накладних, отриманих, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит.

Відповідачем під час розгляду справи
також не надано жодних доказів щодо
визнання вищезазначених податкових
накладних недійсними.

Відповідно до ч.3 ст. 72 КАС України
обставини, які визнаються сторонами,
можуть не доказуватися перед судом,
якщо проти цього не заперечують
сторони і у суду не виникає сумнівів
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Суд звертає увагу на ту обставину, що
правильність заповнення податкових
накладних та форма податкових
накладних у суді не заперечується та не
викликає у суду будь-яких сумнівів щодо
їх достовірності та добровільності їх
визнання.

Таким чином, оскільки акт перевірки,
складений податковий органом, не
містить інших обставин щодо
неправомірності формування
податкового кредиту, суд, з урахуванням
вищевикладених обставин приходить до
висновку про необґрунтованість
висновків акту перевірки у частині
заниження податку на додану вартість
на суму 11252089,00 гривень, у тому числі за
жовтень 2010 року у сумі 5708840 гривень, за
листопад 2010 року у сумі 4638602 гривень, за
грудень 2010 року у сумі 901672 гривень, за
лютий 2011 року у сумі 2975 гривень.

Що стосується порушень п.п.4.1.4 (а) п.4.1
ст.4 та п.п. 4.1.7 п. 41.1 ст. 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» п.п. 7.8.1
п.7.8 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» у вигляді
несвоєчасної подачі декларації з ПДВ
за жовтень, листопад 2010 року, суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування висновків акту
перевірки у цій частині покладено
обставини несвоєчасності надання
після закінчення граничного терміну
подання податкових декларацій з ПДВ за
жовтень 2010 року (подано 23.12.2010 року,
граничний строк подачі 22.11.2010 року), за
листопад 2010 року (подано 23.12.2010 року,
граничний строк подачі 20.12.2010 року) (том
1, а.с. 98).

Представником позивача у судовому
засіданні з цього приводу не надано
жодних вмотивованих пояснень, а також
доказів у спростування встановлених
порушень.

Оскільки адміністративний позов не
містить доводів у спростування
зазначених обставин, суд приходить до
висновку про обґрунтованість
висновків акту перевірки у цій частині
та відповідно до висновку про
правомірність застосування до
позивача штрафу на суму 340,00 гривень.

Згідно п. 3, 5, 6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затв. наказом Державної податкової
адміністрації України від 22.12.2010 N 984 та
зар. в Міністерстві юстиції України 12
січня 2012р. за N 34/18772,- акт - службовий
документ, який підтверджує факт
проведення документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби.

За результатами документальної
перевірки в акті викладаються всі
суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
платника податків, які мають
відношення до фактів виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Таким чином, з огляду на вищенаведені
обставини, суд вважає, що факти
виявлених порушень, викладені
відповідачем у акті перевірки
суб'єктивно та не у повній мірі, -
всупереч зазначеному Порядку.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, оскільки у судовому
засіданні у повному обсязі не знайшли
підтвердження факти вчинення
позивачем порушень встановлених актом
перевірки, є частково неправомірним
збільшення грошового зобов'язання,
здійснене відповідачем відповідно до
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку суду відповідач у повному
обсязі не довів правомірності спірних
рішень.

Згідно абз. 2 п. 58.1 ст. 58 ПК України,-
податкове повідомлення-рішення
містить підставу для такого
нарахування (зменшення) податкового
зобов'язання та/або зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість; посилання на норму
цього Кодексу та/або іншого закону,
контроль за виконанням якого покладено
на контролюючі органи, відповідно до
якої був зроблений розрахунок або
перерахунок грошових зобов'язань
платника податків; суму грошового
зобов'язання, що повинен сплатити
платник податку; суму зменшеного
(збільшеного) бюджетного відшкодування
та/або зменшення від'ємного значення
результатів господарської діяльності
або від'ємного значення суми податку на
додану вартість; граничні строки
сплати грошового зобов'язання та/або
строки виправлення платником податків
показників податкової звітності;
попередження про наслідки несплати
грошового зобов'язання або внесення
виправлень до показників податкової
звітності в установлений строк;
граничні строки, передбачені цим
Кодексом для оскарження податкового
повідомлення-рішення.

Таким чином, як вбачається із наведеної
норми, при прийняті контролюючим
органом податкового
повідомлення-рішення в ньому
зазначається підстава такого
нарахування.

Згідно п. 55.1. ст. 55 ПК України,-
податкове повідомлення-рішення про
визначення суми грошового зобов'язання
платника податків або будь-яке інше
рішення контролюючого органу може бути
скасоване контролюючим органом вищого
рівня під час проведення процедури
його адміністративного оскарження та в
інших випадках у разі встановлення
невідповідності таких рішень актам
законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд може прийняти іншу
постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

Оскільки відповідач у повному обсязі
не довів суду правомірність підстав
нарахування позивачу податкових
зобов'язань, суд приходить до висновку
про часткове скасування спірних
рішень.

Таким чином враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9
розділу VI Прикінцевих та перехідних
положень Бюджетного кодексу України у
разі безспірного списання коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
Державна казначейська служба України
відображає в обліку відповідні
бюджетні зобов'язання розпорядника
бюджетних коштів, з вини якого виникли
такі зобов'язання. Погашення таких
бюджетних зобов'язань здійснюється
виключно за рахунок бюджетних
асигнувань цього розпорядника
бюджетних коштів. Одночасно
розпорядник бюджетних коштів
зобов'язаний привести у відповідність
з бюджетними асигнуваннями інші взяті
бюджетні зобов'язання.

Водночас пунктом 19 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
2011 року № 845 встановлено, що безспірне
списання коштів державного та місцевих
бюджетів і їх перерахування на рахунок,
зазначений у виконавчому документі про
стягнення надходжень бюджету та/або
заяві про виконання рішення про
стягнення надходжень бюджету,
здійснюються органами Казначейства з
відповідного рахунка, на який такі
кошти зараховані, шляхом оформлення
розрахункових документів.

З урахуванням принципу пріоритетності
законів над підзаконними актами,
оскільки судом задоволено позовні
вимоги позивача, а відповідачем у
справі є суб`єкт владних повноважень,
звільнений від сплати судових витрат,
судові витрати, у тому числі судовий
збір та витрати на проведення судової
експертизи, підлягають стягненню із
Державного бюджету України шляхом їх
безспірного списання із рахунку
суб'єкта владних повноважень -
відповідача, як зазначено Вищим
адміністративним судом України у листі
від 21.11.2011 року №2135/11/13-11 Щодо стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або бюджетних установ».

Відповідно до ст.94 КАСУ-, суд присуджує
з Державного бюджету України на
користь позивача документально
підтверджені судові витрати зі сплати
судового збору відповідно до
задоволених вимог на суму 2140,00 гривень.

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51,
56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-112, 121, 122-143,
151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254, Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мастер груп» до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Донецька
Донецької області Державної
податкової служби про визнання
нечинним податкових
повідомлень-рішень № 6815/10/22-213 )
від 10.07.2012 року, № 6814/10/23-213 ) від
10.07.2012 року, - задовольнити частково.

Скасувати повністю податкове
повідомлення - рішення Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Донецька Донецької області
Державної податкової служби № 6814/10/23-213
) від 10.07.2012 року.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Донецька Донецької області Державної
податкової служби №
6815/10/22-213 ) від 10.07.2012 року:

в частині збільшення суми грошового
зобов'язання за основним платежем на
суму 11 252 089,00 гривень (одинадцять
мільйонів двісті п'ятдесят дві тисячі
вісімдесят дев'ять) гривень;

в частині застосування штрафної
(фінансової) санкції на суму 5 624 558,00
гривень (п'ять мільйонів шістсот
двадцять чотири тисячі п'ятсот
п'ятдесят вісім) гривень.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог,- відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мастер груп»
судовий збір у розмірі 2140,00 (дві тисячі
сто сорок) гривень шляхом їх
безспірного списання із рахунку
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Донецька
Донецької області Державної
податкової служби.

Постанова постановлена у нарадчій
кімнаті та проголошена її вступна та
резолютивна частина у судовому
засіданні 06 грудня 2012 року в
присутності представників сторін.

Постанова виготовлена в повному обсязі
11 грудня 2012 року.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Христофоров А.Б.