Справа № 2а-4120/10/1670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/87872/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

за участю секретаря судового
засідання: Горголь І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 листопада 2011 року

у справі № 2а-4120/10/1670

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, - Приватне
підприємство «Мицар Плюс»

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2010 року позовні вимоги
Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 (далі
- СПД-ФО ОСОБА_3; позивач) до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві (далі
- ДПІ у м. Полтаві; відповідач)
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення
№ /2 від 09 вересня 2009 року та №
/3 від 26 листопада 2009
року в частині визначення СПД-ФО ОСОБА_3
суми податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 3
667 992,87 грн. (2 445
328,58 грн. - основний платіж; 1 222 664,29 грн.
штрафні (фінансові) санкції). Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
СПД-ФО ОСОБА_3 витрати у вигляді
судового збору в розмірі 3,40 грн.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано невідповідністю висновків
податкового органу щодо нікчемності
угоди, укладеної між позивачем та
Приватним підприємством «Мицар Плюс»,
нормам чинного на час виникнення
спірних правовідносин законодавства
та фактичним обставинам справи.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
її в апеляційному порядку.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року апеляційну скаргу ДПІ у
м. Полтаві задоволено. Постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2010 року скасовано, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням у справі, позивач оскаржив
його в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального та матеріального права
ставиться питання про скасування
постанови Харківського апеляційного
адміністративного суду від
08 листопада 2011 року та залишення в
силі постанови Полтавського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2010 року.

В запереченні на касаційну скаргу
відповідач просить залишити її без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Крім того, ДПІ у м. Полтаві заявлено
клопотання про заміну відповідача у
справі - ДПІ у м. Полтаві на Державну
податкову інспекцію у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області у зв'язку з
реорганізацією, яке згідно із статтею 55
Кодексу адміністративного судочинства
України підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено виїзну позапланову
документальну перевірку СПД-ФО ОСОБА_3
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008
року, за результатами якої складено акт
№ 358/1703//19/ДПК від 30
березня 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки та за результатами
адміністративного оскарження,
відповідачем остаточно прийнято
податкове повідомлення-рішення
№ /3 від 26 листопада 2009
року, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 3 680 678,87 грн.
(2 453 785,91 грн. -
основний платіж; 1 226 892,96 грн. штрафні
(фінансові) санкції).

Перевіркою, зокрема, встановлено
порушення СПД-ФО ОСОБА_3 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03
квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин;
далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних, виписаних на його адресу ПП
«Мицар Плюс» за нікчемним правочином.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд апеляційної інстанції виходив з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Водночас надання податковому органу
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо контролюючий орган не
встановив та не довів, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

За змістом частини 4 статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час розгляду
справи судом першої інстанції) вирок
суду в кримінальній справі або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

В розглядуваній ситуації доводи
податкового органу, підтримані судом
апеляційної інстанції, про
недостовірність представлених
позивачем первинних документів та
невідповідність даних податкового
обліку підприємця фактичному змісту
господарських правовідносин
ґрунтуються на вироку Жовтневого
районного суду м. Полтави від 30 квітня
2010 року у справі № 1-100/10, яким директора
ПП «Мицар Плюс» ОСОБА_4
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого частиною 3 статті 28,
частиною 2 статті 366 Кримінального
кодексу України (далі - КК України), та
вироку Київського районного суду м.
Полтави від 12 лютого 2010 року у справі №
1-35/10, яким позивача визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених
частинами 1, 3 статті 358 КК України.

Зазначеними вироками, зокрема,
встановлено, що в охоплений перевіркою
період ПП «Мицар Плюс» позивачу ніяких
товарно-матеріальних цінностей не
поставляло, а лише конвертувало
підприємцю безготівкові кошти в
готівкові, а СПД-ФО
ОСОБА_3, в свою чергу, з метою ухилення
від сплати податку на додану вартість
вносились до податкової звітності
фіктивні відомості щодо господарських
операцій з ПП «Мицар Плюс».

Наведені обставини достеменно
підтверджують відсутність фактичного
виконання господарських операцій з
придбання позивачем
сільськогосподарської продукції у
контрагента та, відповідно,
обумовлюють правомірність прийнятих
контролюючим органом оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року такою, що прийнята з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до її
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі
відповідача - Державну податкову
інспекцію у м. Полтаві її
правонаступником - Державною
податковою інспекцією у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області.

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 залишити без задоволення,
а постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3 розділу
IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.