Справа № К/9991/19960/11-С
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/19960/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну Державної
податкової інспекції у місті Рівне на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 06.11.2008 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.02.2010 по
справі №2-а-3500/08 (№22а-18498/08/9104) за позовом
Державної податкової інспекції у місті
Рівне до Відкритого акціонерного
товариства «Рівнехолод», Закритого
акціонерного товариства - підприємства
«Волиньпак-Фор» про визнання
недійсними зобов'язання.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляд суду передано вимоги
Державної податкової інспекції у місті
Рівне до до Відкритого акціонерного
товариства «Рівнехолод», Закритого
акціонерного товариства - підприємства
«Волиньпак-Фор» про визнання
недійсними зобов'язання та
застосування наслідків, передбачених
частиною першою статті 208
Господарського кодексу України.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 06.11.2008 у
задоволенні позовних вимог відмовлено
за безпідставністю.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.02.2010
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 06.11.2008
скасовано в частині відмови у визнанні
недійсним господарського зобов'язання,
провадження у справі у цій частині
закрито, в решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
Державна податкова інспекція у місті
Рівне 02.04.2011 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 13.09.2011
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просив
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
06.11.2008 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 09.02.2010, прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог Державна
податкова інспекція у місті Рівне
посилається на порушення с судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, пункту 6.2 статті 6, підпункту
7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», статті 203 Цивільного
кодексу України, статей 207 та 208
Господарського кодексу України, статті
167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між відповідачами
укладено договір комісії від 01.06.2007
№01/06-07 за яким Відкрите акціонерне
товариство «Рівнехолод»
зобов'язується за окрему винагороду
продати товар на експорт, при цьому
знайти покупця, укласти з ним контракт,
провести відвантаження товару,
забезпечити повне митне оформлення,
прийняти оплату від покупця та
перерахувати на корить комітента -
Закритого акціонерного товариства -
підприємства «Волиньпак-Фор».

Факт виконання договору комісії
підтверджується матеріалами справи,
зокрема належним чином оформленими
вантажними митними деклараціями,
звітами комісіонера, актами
прийому-передачі товару

Як на підставу позовних вимог Державна
податкова інспекція у місті Рівне
посилається на наявність у
відповідачів при укладенні договору
комісії мети суперечної інтересам
держави, оскільки працівниками
податкової міліції встановлено факт
безтоварності відповідної
господарської операції.

Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

При цьому, положення статті 207
Господарського кодексу України слід
застосовувати з урахуванням того, що
правочин, який вчинено з метою завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства, водночас суперечить
моральним засадам суспільства, а тому
згідно з частиною першою статті 203 та
частиною другою статті 215 Цивільного
кодексу України є нікчемним, тобто
недійсним в силу закону, у зв'язку з чим
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Органи державної податкової служби,
вказані в абзаці першому статті 10
Закону України «Про державну податкову
службу в Україні», можуть на підставі
пункту 11 цієї статті звертатись до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, одержаних за
правочинами, вчиненими з метою, що
суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їхню
нікчемність. У разі задоволення позову
висновок суду про нікчемність
правочину має міститись у
мотивувальній, а не в резолютивній
частині судового рішення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання
недійсним господарського зобов'язання
підлягає закриттю на підставі пункту 1
частини першої статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Для застосування санкцій, передбачених
частиною першою статті 208
Господарського кодексу України
необхідним є умисел на укладення угоди
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, який
спрямований на приховування доходів
від оподаткування; такий умисел
повинен виникнути до моменту укладення
договору; мета укладення такого
договору приховування доходів від
оподаткування. Відсутність хоча б
однієї з них, не дає підстав
стверджувати, що зобов'язання вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави.

Разом з тим, судами встановлено, що
сторонами договору комісії від 01.06.2007
№01/06-07 виконано всі його умови в межах
взятих на себе зобов'язань.

Окрім того, судами не встановлено
фактів, які б свідчили про те, що зміст
договору не відповідає дійсним намірам
сторін щодо набуття цивільних прав та
обов'язків і що ці наміри спрямовані на
ухилення від сплати податків за
фінансово-господарськими результатами
виконання зазначеного договору.

Колегія суддів також звертає увагу, що
санкції, встановлені частиною першою
статті 208 Господарського кодексу
України, є конфіскаційними, стягуються
за рішенням суду в доход держави за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, та не є
цивільно-правовими, а є
адміністративно-господарськими як
такі, що відповідають визначенню
частини першої статті 238
Господарського кодексу України. З
огляду на це, такі санкції можуть
застосовуватися лише протягом строків,
встановлених статтею 250 цього Кодексу.

Укладення спірного договору відбулося
01.06.2007, а позивач звернувся із позовом
до суду після закінчення річного
строку від дня укладення такого
договору.

Таким чином, вимога про застосування
санкцій, встановлених статтею 208
Господарського кодексу України, була
заявлена за межами граничного річного
строку від вчинення правопорушення,
передбаченого статтею 250 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, зважаючи на те,
що застосування приписів статті 208
Господарського кодексу України
можливе лише при встановленні судом
обґрунтованості доводів податкового
органу про нікчемність господарського
зобов'язання (наявність складу
правопорушення в діях хоча б однієї зі
сторін зобов'язання (правочину,
договору, угоди), що є підставою позову
про застосування санкцій, суди дійшли
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про застосування
наслідків, передбачених частиною
першою статті 208 Господарського
кодексу України.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у місті Хмельницькому
залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 06.11.2008 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.02.2010 по
справі №2-а-3500/08 (№22а-18498/08/9104) залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв