Справа № 2а-1650/10
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. м. Київ
К/800/41101/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддівЗайця В.С.
(суддя-доповідач), Донця О.Є., Стрелець
Т.Г.,розглянувши в письмовому
провадженні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
управління праці та соціального
захисту населення Богунської районної
ради м. Житомира про визнання дій
протиправними та стягнення
невиплачених коштів, передбачених
статтею 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», -

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2009 року ОСОБА_4 пред'явила
позов до управління праці та
соціального захисту населення
Богунської районної ради м. Житомира
(далі - УПСЗН) про визнання дій УПСЗН
щодо невиплати їй у повному розмірі
доплати до заробітної плати,
передбаченої статтею 39 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
протиправними; стягнення з УПСЗН на її
користь недоплаченої доплати до
заробітної плати, передбаченої статтею
39 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в сумі 70 855, 93 грн. за період
з 01 жовтня 1996 року по 31 жовтня 2009 року.

Постановою Лугинського районного суду
Житомирської області від 28 жовтня 2010
року позов задоволено частково.

Визнано дії відповідача щодо невиплати
ОСОБА_4 у повному розмірі доплат,
передбачених статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
протиправними.

Стягнуто з УПСЗН на користь ОСОБА_4 51457,06
грн. доплати до заробітної плати,
передбаченої частиною 1 статті 39 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
за період з жовтня 1996 року по грудень 2005
року, з липня 2007 року по грудень 2007 року,
з травня 2008 року по жовтень 2008 року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Лугинському
районі Житомирської області
задоволено частково, а постанову
Лугинського районного суду
Житомирської області від 28 жовтня 2010
року скасовано.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду апеляційної інстанції скаржник
оскаржив його.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судами встановлено, що позивач є
громадянкою, яка потерпіла від
Чорнобильської катастрофи, що
підтверджено копією посвідчення серії
НОМЕР_1, працювала з 02 вересня 1996 року по
31 жовтня 2009 року у ППЧ-43 Лугини, що
знаходиться в смт. Лугини Житомирської
області, територія якого віднесена до
зони гарантованого добровільного
відселення.

Згідно з частиною 1 статті 39 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
громадянам, які працюють на територіях
радіоактивного забруднення,
проводиться доплата до заробітної
плати, яка становить у зоні
гарантованого добровільного
відселення дві мінімальні заробітні
плати.

Позивачу зазначена доплата
виплачувалась відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України № 836 від 26
липня 1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

ОСОБА_4 30 листопада 2009 року звернулась
до УПСЗН із заявою про здійснення
перерахунку та виплати доплати до
заробітної плати, передбаченої статтею
39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірах, передбачених
зазначеним Законом за період з 15 січня
1995 року по 30 листопада 2009 року.

Нарахування позивачу зазначеної
доплати відповідно до положень Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
відповідачем не здійснено.

Суд першої інстанції задовольняючи
частково позовні вимоги зазначив, що
встановлений постановою Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розмір
доплати громадянам, які працюють на
територіях радіоактивного забруднення
не змінювався, не відповідає розмірам,
встановленими Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Виходячи
із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними
актами суд першої інстанції прийшов до
висновку, що при вирішенні даного спору
застосуванню підлягають саме статті
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не постанова Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року
№836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Тому
відповідач виплачуючи зазначену
доплату відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України, діяв
протиправно, поза межами чинного
законодавства.

Апеляційний суд погодився із висновком
суду першої інстанції про
неправомірність дій відповідача, разом
з цим скасував рішення суду першої
інстанції через невірні періоди
задоволення позовних вимог та пропуск
позивачем строку звернення до
адміністративного суду.

Апеляційний суд зазначив, що позивач
звернувся до суду 21 грудня 2009 року із
позовними вимогами до управління праці
та соціального захисту населення після
спливу строку звернення до суду,
передбаченого частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України. При цьому позивач не навів
поважних підстав для поновлення
пропуску цього строку.

Не досліджуючи правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 223 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право:
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін; змінити судове рішення суду
апеляційної інстанції, скасувавши
судове рішення суду першої інстанції;
змінити судове рішення суду
апеляційної інстанції, залишивши
судове рішення суду першої інстанції
без змін; змінити судове рішення суду
першої інстанції, скасувавши судове
рішення суду апеляційної інстанції;
скасувати судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі судове рішення суду першої
інстанції; скасувати судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і направити справу на новий розгляд або
для продовження розгляду; скасувати
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і залишити
позовну заяву без розгляду або закрити
провадження; визнати судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
такими, що втратили законну силу, і
закрити провадження; скасувати судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалити нове судове
рішення.

Як вбачається із матеріалів справи
постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року апеляційну скаргу УПСЗН
задоволено частково, а постанову
Лугинського районного суду
Житомирської області від 28 жовтня 2010
року скасовано.

Разом з цим, скасувавши рішення суду
першої інстанції, нового судового
рішення про задоволення позовних вимог
чи про відмову в задоволенні позовних
вимог судом апеляційної інстанції
ухвалено не було.

Крім цього з матеріалів справи не
зрозуміло з яких підстав та на підставі
чого судом апеляційної інстанції
здійснено заміну відповідача УПСЗН на
Управління Пенсійного фонду України в
Лугинському районі Житомирської
області.

Матеріалами справи підтверджено, що 21
грудня 2009 року ОСОБА_4 пред'явила позов
УПСЗН.

Постановою Лугинського районного суду
Житомирської області від 28 жовтня 2010
року визнано дії УПСЗН щодо невиплати
ОСОБА_4 у повному розмірі доплат,
передбачених статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
протиправними та стягнуто з УПСЗН на
користь ОСОБА_4 51457,06 грн. доплати до
заробітної плати, передбаченої
частиною 1 статті 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період з
жовтня 1996 року по грудень 2005 року, з
липня 2007 року по грудень 2007 року, з
травня 2008 року по жовтень 2008 року.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Лугинському
районі Житомирської області
задоволено частково, а постанову
Лугинського районного суду
Житомирської області від 28 жовтня 2010
року скасовано.

Як вбачається із матеріалів справи
апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції була подана УПСЗН,
Управління Пенсійного фонду України в
Лугинському районі Житомирської
області не було стороною у даній справі
та рішення суду першої інстанції не
оскаржувало.

Частиною 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України передбачено, що підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції
порушено норми процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню, з направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 227, 230, 231 КАС
України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: