Справа № 826/17346/13-а
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Гарник К.Ю.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду
міста Києва про визнання дій та
бездіяльності протиправними,
стягнення відшкодування
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до
Апеляційного суду міста Києва (далі по
тексту - відповідач) в якому просить
суд:
- визнати протиправними дії та
бездіяльність службових осіб
Апеляційного суду м. Києва щодо
невидачі та відмові у видачі ОСОБА_1
(податковий номер: НОМЕР_1) копії
рішення (ухвали Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 лютого 2013
року у справі № 761/3679/13 - ц);

- стягнути з Апеляційного суду міста
Києва () на користь
ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_1) суму
коштів у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00
коп. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Апеляційного суду міста
Києва () на користь
ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1) суму
коштів у розмірі 200 (двісті) грн. 10
(десять) коп. на відшкодування
матеріальних збитків;

- стягнути з Апеляційного суду міста
Києва () на користь
ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1) кошти
у розмірі 177 (сто сімдесят сім) гривні 64
коп., в якості компенсації сплаченого
судового збору.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
зазначає, що через канцелярію
Апеляційного суду міста Києва було
подано декілька клопотань про надання
копій рішень по цивільній справі,
проте, в супереч вимогам законодавства
працівниками суду було відмовлення в
видачі копій судових рішень, що в свою
чергу стало підставою для звернення до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позов на визнання
протиправних дій посадових осіб
Відповідача. Крім того, позивач
зазначає, що внаслідок протиправних
дій посадових осіб Апеляційного суду
міста Києва було порушено права ОСОБА_1,
який не зміг своєчасно отримати копію
Ухвали місцевого загального суду, що
призвело до його конфлікту з клієнткою
ОСОБА_3, внаслідок її сумнівів стосовно
компетентності ОСОБА_1 Позивач
наголошує, що був вимушений чотири рази
їздити до Апеляційного загального
суду, постійно відриваючись від роботи
та відкладаючи заплановані зустрічі, в
тому числі з близькими йому людьми, та
призвели до фізичних незручностей та
моральних страждань ОСОБА_1

Відповідач в судове засідання не
з'явився, вимоги обґрунтованих
заперечень проти позовних вимог не
надав.

На адресу Окружного адміністративного
суду міста Києва 19 травня 2014 надійшов
Лист від Апеляційного суду міста Києва
від 19.05.2014 вих. №22-ц про розгляд справи
без участі Відповідача.

Керуючись приписами частини 4 статті 122
та частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши можливість присутнім
учасникам судового розгляду у повній
мірі реалізувати свої процесуальні
права, та враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
суд завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Після розгляду адміністративного
позову та доданих до нього матеріалів,
всебічного і повного встановлення всіх
фактичних обставин, на яких
ґрунтується позов, об'єктивної оцінки
доказів, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в
провадженні Апеляційного суду міста
Києва перебувала справа №22-ц/796/9444/13 за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на Ухвалу
Шевченківського районного суду міста
Києва від 18 лютого 2013 року, за позовом
ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві,
зацікавлена сторона - ОСОБА_5, інша
особа ОСОБА_4 про надання дозволу на
примусове входження до житла.

В судовому засіданні 09 жовтня 2013 року
Апеляційним судом міста Києва було
проголошено вступну та резолютивну
частину Ухвали апеляційного суду міста
Києва.

Позивач зазначає, що головуючий суддя
Апеляційного загального суду Мараєва
Н.Є., без будь-яких пояснень,
відмовилась видати належно завірену
копію вступної та резолютивної частини
Ухвали апеляційного суду міста Києва.

ОСОБА_1 11 жовтня 2013 року (вх. №74 від
11.10.2013 року), через канцелярію,
звернувся до Апеляційного суду міста
Києва з клопотанням про видачу належно
завірених копій Ухвали апеляційного
суду міста Києва від 09 жовтня 2013 року у
справі « 22-ц/796/9444/13 та Ухвали
Шевченківського районного суду міста
Києва від 18 лютого 2013 року.

Позивач зазначає, що службові особи
канцелярії Апеляційного загального
суду відмовились видати копії
зазначених вище документів, оскільки,
як вони повідомили ОСОБА_1, зазначені,
документі ще не було підготовлено та
відмовились видати вступну та
резолютивну частини Ухвали
апеляційного суду міста Києва,
оскільки вступна та резолютивні
частини також не були готові.

ОСОБА_1 14 жовтня 2013 року повторно
звернувся до канцелярії Апеляційного
загального суду з усним клопотанням
про отримання зазначених вище
документів, однак, йому знову
відмовили.

Позивач зазначає, що 14 жовтня 2013 року
йому стало відома про те, що ОСОБА_6
(представник ОСОБА_5, який є
заінтересованою особою у справі №
22-ц/796/9444/13) також звернулась до суду із
клопотанням про видачу 6 копій Ухвали
Шевченківського районного суду міста
Києва від 18 лютого 2013 року та Ухвали
апеляційного суду міста Києва від 09
жовтня 2013 року і також не змогла їх
отримати.

Так, 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 повторно
звернувся до Апеляційного суду міста
Києва, проте, йому видали лише копію
Ухвали апеляційного суду міста Києва
від 09 жовтня 2013 року, а у
виданні Ухвали Шевченківського
районного суду міста Києва від 18 лютого
2013 року відмовили без жодних пояснень.

Позивач наголошує, що ОСОБА_6
(представник ОСОБА_5) також не змогла
отримати Ухвалу Шевченківського
районного суду міста Києва від 18 лютого
2013 року, проте 16 жовтня 2013 року ОСОБА_6
(представник ОСОБА_5) видали Ухвалу
апеляційного суду міста Києва від 09
жовтня 2013 року у кількості 6
екземплярів, які вона теж запрошувала.

ОСОБА_1 17 жовтня 2013 року повторно
звернувся з клопотанням (вх.. № 238 від 17
жовтня 2013 року) до канцелярії
Апеляційного загального суду із
клопотанням про отримання копії Ухвали
Шевченківського районного суду міста
Києва від 18 лютого 2013 року, але йому
було відмовлено, пояснюючи це тим, що
матеріали справи ще 11 жовтня 2013 року
було направлено до суду першої
інстанції.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши встановлені обставини
справи, Окружний адміністративний суд
міста Києва зазначає наступне.

Як вже встановлено судом та не
заперечується Позивачем, що в судовому
засіданні 09 жовтня 2013 року Апеляційним
судом міста Києва було проголошено
вступну та резолютивну частину Ухвали
апеляційного суду міста Києва.

З матеріалів справи вбачається, що 11
жовтня 2013 року (вх. №74 від 11.10.2013 року)
Позивач звернувся до Апеляційного суду
міста Києва з клопотанням про видачу
належно завірених копій Ухвали
апеляційного суду міста Києва від 09
жовтня 2013 року у справі « 22-ц/796/9444/13 та
Ухвали Шевченківського районного суду
міста Києва від 18 лютого 2013 року.

У відповідності до ст. 317 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
по тексту ЦПК України), Рішення та
ухвали апеляційного суду
проголошуються за правилами,
встановленими статтею 218 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, Рішення
суду або його вступна та резолютивна
частини проголошуються негайно після
закінчення судового розгляду і
прилюдно, крім випадків, встановлених
цим Кодексом. Головуючий роз'яснює
зміст рішення, порядок і строк його
оскарження. У разі проголошення у
судовому засіданні тільки вступної та
резолютивної частин судового рішення
суд повідомляє, коли особи, які беруть
участь у справі, зможуть ознайомитися з
повним рішенням суду.

Проголошується усе рішення повністю
або лише його вступна та резолютивна
частини. Це питання вирішується на
розсуд суду залежно від того, складає
він повний текст рішення одразу, чи
відкладає це на певний строк (не більше
5 днів) відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦПК.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
він 11 жовтня 2013 року та 14 жовтня 2013 року
звертався усно до канцелярії
Апеляційного суду міста Києва про
надання йому копій рішень, проте йому
було відмовлено в отримані рішень суду
усно.

Суд звертає увагу, що у відповідності
до Закону України "Про звернення
громадян" (надалі - Закон №393/96) регулює
питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
Конституцією України права вносити в
органи державної влади, об'єднання
громадян відповідно до їх статуту
пропозиції про поліпшення їх
діяльності, викривати недоліки в
роботі, оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів. Закон
забезпечує громадянам України
можливості для участі в управлінні
державними і громадськими справами,
для впливу на поліпшення роботи
органів державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, для відстоювання своїх прав
і законних інтересів та відновлення їх
у разі порушення.

Відповідно до ст.3 Закону №393/96 під
зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі
пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги. Заява
(клопотання) - звернення громадян із
проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності. Клопотання - письмове
звернення з проханням про визнання за
особою відповідного статусу, прав чи
свобод тощо. Скарга - звернення з
вимогою про поновлення прав і захист
законних інтересів громадян, порушених
діями (бездіяльністю), рішеннями
державних органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Згідно із ст.4 Закону №393/96 до рішень,
дій (бездіяльності), які можуть бути
оскаржені, належать такі у сфері
управлінської діяльності, внаслідок
яких: порушено права і законні інтереси
чи свободи громадянина (групи
громадян); створено перешкоди для
здійснення громадянином його прав і
законних інтересів чи свобод;
незаконно покладено на громадянина
які-небудь обов'язки або його незаконно
притягнуто до відповідальності.

Згідно вищезазначених норм Позивач мав
право звернутися до Голови
Апеляційного суду міста Києва зі
скаргою (заявою) на посадових осіб щодо
не надання копій рішень за заявою від 11
жовтня 2013 року (вх. №74 від 11.10.2013 року).

Проте, як свідчать матеріали справи,
Скарг не було подано зі сторони
Позивача до Голови Апеляційного суду
міста Києва на дії посадових осіб,
також, в матеріалах справи в період з 11
жовтня 2013 року по 16 жовтня 2013 року
відсутні письмові заяви позивача до
Голови Апеляційного суду міста Києва
про надання пояснень відносно не
надання копій рішень суду.

В матеріалах справи міститься Лист
Апеляційного суду міста Києва вих.
№22-ц/796/9444/2013 від 22.10.2013 на вх. 35014, 35015 від
17.10.2013 р., який адресований Голові
Шевченківського районного суду м.
Києва Мєлєшак Олені Вікторівні та
(копія) ОСОБА_5, в якому зазначено
наступне: « 11 жовтня 2013 року справу було
передано до канцелярії Апеляційного
суду м. Києва та після закінчення
апеляційного провадження направлено
до Шевченківського районного суду м.
Києва.

14 жовтня 2013 року Апеляційним судом м.
Києва було отримано клопотання
представника заінтересованої особи
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про видачу 6-ти копій
ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9
жовтня2013 року та 6-ти копій ухвали
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 лютого 2013 року.

Зазначене клопотання було розглянуто
Апеляційним судом м. Києва та
виготовлено копії ухвали Апеляційного
суду м. Києва від 9 жовтня 2013 року шляхом
роздрукування електронної копії
судового рішення, що міститься в
автоматизованій системі, та
засвідчення її належним чином.

Згідно відомостей журналу реєстрації
прийому громадян Апеляційного суду м.
Києва, а саме, запису №305 від 16 жовтня 2013
року, шість копій ухвали Апеляційного
суду м. Києва від 9 жовтня 2013 року були
отримані представником ОСОБА_5- ОСОБА_6
особисто.

Оскільки станом на 11 жовтня 2013 року
справу №22-ц/796/9444/2013 передано до
канцелярії для відправки до районного
суду, зазначену заяву про отримання
копій за супровідним листом
№22-ц/796/9444/2013 від 17.10.2013 направлено на
адресу Шевченківського районного суду
м. Києва для вирішення питання в
частині видачі копій ухвали суду
першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, заяву ОСОБА_5
про видачу 6-ти копій ухвали
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 лютого 2013 року було
направлено за належністю до суду
першої інстанції.

Для отримання копій процесуальних
документів по вищевказаній справі Вам
необхідно звернутися до
Шевченківського районного суду м.
Києва.».

В позовній заяві позивач наголошує, що
заяву ОСОБА_6 (представник ОСОБА_5) від 14
жовтня 2013 року частково задоволено і
видано 6 копій Ухвали апеляційного
загального суду, - станом на 14 жовтня 2013
року - матеріали справи знаходились в
Апеляційному загальному суді, а таким
чином Апеляційний суд міста Києва не
правомірно відмовив в видачі копій
рішень Шевченківського районного суду
міста Києва.

Суд не приймає до уваги посилання
Позивача на те, що матеріали справи
станом на 14 жовтня перебували в
Апеляційному суді міста Києва,
оскільки, з Листа Апеляційного суду
міста Києва ви. №22-ц/796/9444/2013 від 22.10.2013
на вх.. 35014, 35015 від 17.10.2013 р. вбачається,
що 11 жовтня 2013 року справу №22-ц/796/9444/2013
передано до канцелярії для відправки
до районного суду, а Ухвала
Апеляційного суду м. Києва від 9
жовтня2013 року була роздрукована
електронна копія судового рішення, що
міститься в автоматизованій системі.

У відповідності до ч. 6 ст. 11 Закону
України, "Про судоустрій і статус
суддів" від 07.07.2010, № 2453-VI, порядок
функціонування автоматизованої
системи документообігу суду, в тому
числі видачі судових рішень та
виконавчих листів, передачі справ до
електронного архіву, зберігання
текстів судових рішень, ухвал та інших
процесуальних документів, надання
інформації фізичним і юридичним
особам, підготовки статистичних даних
визначається Положенням про
автоматизовану систему документообігу
суду.

Згідно з пункт 1.2 Інструкції з
діловодства в місцевому загальному
суді, затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від 27
червня 2006 р. N 68 (що діяла станом на
жовтень 2013 року), Положення цієї
Інструкції передбачають як ведення
діловодства у паперовій формі, так і
автоматизовану (електронну) технологію
обробки, обліку та контролю документів
(справ) за допомогою автоматизованої
системи документообігу суду.

У відповідності до пункту 18.2.
вищезазначеної інструкції, Судові
документи оформлюються відповідно до
вимог Цивільного процесуального
кодексу України, Кримінального
процесуального кодексу України,
Кодексу адміністративного судочинства
України, Кодексу про адміністративні
правопорушення України, інших
законодавчих і нормативно-правових
актів, а також цієї Інструкції. Тексти
рішень, ухвал та інших процесуальних
документів суду зберігаються в
автоматизованій системі
документообігу суду у вигляді
відповідного електронного документа,
засвідченого електронним цифровим
підписом судді (судді-доповідача).

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується самим позивачем, йому
було видано 16 жовтня саме Ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 09
жовтня 2013 року, що свідчить про те, що в
Листі Апеляційного суду міста Києва ви.
№22-ц/796/9444/2013 від 22.10.2013 на вх. 35014, 35015 від
17.10.2013 р. міститься достовірна
інформація проте, що Ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 09
жовтня 2013 року було видано шляхом
роздрукування електронної копії
судового рішення, що міститься в
автоматизованій системі.

Таким чином, посилання позивача на те,
що матеріали справи №22-ц/796/9444/2013
перебували станом на 14 жовтня 2013 року є
припущенням, а не доказом.

В частині щодо витребування у
Апеляційного суду м. Києва журналу
видачі копій судових рішень за 2013 рік,
журналу реєстрації вихідної
кореспонденції за 2013 рік та розносної
книги для місцевої кореспонденції за
2013 рік, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи містяться
заперечення на апеляційну скаргу від
19.12.2013 р. за підписом Заступника Голови
Апеляційного суду міста Києва Г,В.
Крижанівської, в яких зазначено, що
відповідно до п. 5 наказу Голови
Апеляційного суду м. Києва від 7 серпня
2013 року № 18-ОД "Про перелік відомостей,
що становлять службову інформацію, та
які можуть міститися в документах з
організації діяльності Апеляційного
суду міста Києва", журнал видачі копій
судових рішень, журнал реєстрації
вихідної кореспонденції та розносна
книга для місцевої кореспонденції є
обліковими документами, які містять
службову інформацію.

Як вбачається зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 9
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" до службової може належати
інформація, що міститься в документах
суб'єктів владних повноважень, які
становлять внутрівідомчу службову
кореспонденцію, доповідні записки,
рекомендації, якщо вони пов'язані з
розробкою напряму діяльності установи
або здійсненням контрольних,
наглядових функцій органами державної
влади, процесом прийняття рішень і
передують публічному обговоренню
та/або прийняттю рішень.

Таким чином, журнал видачі копій
судових рішень, журнал реєстрації
вихідної кореспонденції та розносна
книга для місцевої кореспонденції -
обліковими документами призначені для
службового користування та містять
інформацію, яка не підлягає
розголошенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
(ч.1) В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. (ч.2) Якщо
особа, яка бере участь у справі, не може
самостійно надати докази, то вона
повинна зазначити причини, через які ці
докази не можуть бути надані, та
повідомити, де вони знаходяться чи
можуть знаходитися. Суд сприяє в
реалізації цього обов'язку і
витребовує необхідні докази. Про
витребування доказів або про відмову у
витребуванні доказів суд постановляє
ухвалу. Ухвала суду про відмову у
витребуванні доказів окремо не
оскаржується. Заперечення проти неї
може бути включене до апеляційної чи
касаційної скарги на рішення суду,
прийняте за наслідками розгляду
справи. (ч.3) Суд може збирати докази з
власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка
бере участь у справі, без поважних
причин не надасть докази на пропозицію
суду для підтвердження обставин, на які
вона посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС
України).

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд приходить до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які не підтверджуються достатніми
доказами, що свідчить про не
обґрунтованість позовних вимог, в
частині щодо визнання протиправними
дії посадових осіб Апеляційного суду
міста Києва.

З приводу вимог позивача про стягнення
з Апеляційного суду м. Києва моральної
шкоди у розмірі 2000 грн. суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Наведена норма кореспондується із
статтею 1173 Цивільного кодексу України
якою встановлено, що шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Враховуючи вимоги статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
та обставини справи, суд зазначає про
відсутність вини відповідача в
неотриманні позивачем Ухвали
Шевченківського районного суду міста
Києва від 18 лютого 2013 року, оскільки
Позивач не був позбавлений права
отримати дане рішення в
Шевченківського районного суду міста
Києва безпосередньо та відсутність
причинно-наслідкового зв'язку між
бездіяльністю відповідача та
негативних наслідків для позивача.

Крім того, суд вбачає за необхідне
звернути увагу позивача на наступне.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав, визначених у
процесуальному законодавстві. Питання
притягнення судді до відповідальності
врегульовано законами України "Про
судоустрій і статус суддів" та "Про Вищу
раду юстиції".

Таким чином, на сьогодні чинне
законодавство дає можливість
громадянину повною мірою реалізувати
своє право на оскарження судового
рішення та дій судді під час здійснення
правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суддів, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання зробити це в конкретній
справі шляхом подання окремого позову
проти судді є протиправним втручанням
у здійснення правосуддя й посяганням
на процесуальну незалежність (статті 126
і 129 Конституції України). Зазначена
правова позиція викладена, зокрема, в
постанові Верховного Суду України від
15 квітня 2008 року (справа №21-319 во 07).

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року "Про незалежність судової влади"
роз'яснено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається; суди
повинні відмовляти у прийнятті позовів
та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету Міністрів Ради
Європи щодо якості судових рішень
підкреслює, що зміст конкретних
судових рішень контролюється,
насамперед, за допомогою процедур
апеляції або перегляду рішень у
національних судах та за допомогою
права на звернення до Європейського
суду з прав людини.

Тлумачення закону, оцінювання фактів
та доказів, які здійснюють судді для
вирішення справи, не повинні бути
приводом для цивільної або
дисциплінарної відповідальності, за
винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості (пункт 66
Рекомендацій СМ/Rес (2010) 12 Комітету
Міністрів Ради Європи державам-членам
щодо суддів: незалежність,
ефективність та обов'язки).

Таким чином, вимоги про стягнення
моральної шкоди у розмірі 2000 грн. та
стягнення 200,10 грн. відшкодування
матеріальних збитків - безпідставними
та такими, що задоволенню не підлягають
та документально не підтверджені.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з системного аналізу положень
законодавства України та доказів,
наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили в
строки та порядку, встановленому
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
К.Ю. Гарник