Справа № 804/4886/14
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
03 червня 2014 р. Справа № 804/4886/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі: судді
Дєєва М.В., при секретарі судового
засідання - Пополітові І.М., за участю
представників: позивача -
Борисенка В.А., відповідача - Копань А.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Клінінг - Сервіс»
до Лівобережної об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення - рішення,-
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Клінінг - Сервіс»
звернулося до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Лівобережної об'єднаної державної
податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення № 1 від 11.03.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що посадовими особами
Лівобережної об'єднаної державної
податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
фінансово - господарської діяльності з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України ТОВ «Клінінг -
Сервіс» під час здійснення
взаємовідносин з ТОВ ВО
«Дніпротехніка» за січень 2013 року, за
результатами якої складено акт
перевірки № 820/2203/32898454 від 24.02.2014 року,
на підставі якого винесено оскаржуване
податкове повідомлення-рішення.
Зазначене податкове повідомлення -
рішення позивач вважає протиправним та
таким, що підлягає скасуванню, оскільки
воно було прийнято всупереч нормам
діючого законодавства. Крім того,
позивач зазначає, що висновки,
зазначені у акті перевірки є
суб'єктивною думкою перевіряючи
податкового органу і не ґрунтуються на
вимогах закону. З огляду на
вищевикладене, позивач просив суд
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримали,
просив позов задовольнити у повному
обсязі, посилаючись при цьому на
обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, посилаючись при цьому на
письмові заперечення надані суду, у
яких зазначено, що відповідачем була
проведена перевірка позивача в ході
якої встановлені порушення вимог
діючого законодавства. За наслідками
встановлених порушень Лівобережною
об'єднаною державною податковою
інспекцією м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області складено
акт перевірки та винесено оскаржуване
податкове повідомлення - рішення.
Відповідач вважає податкове
повідомлення - рішення правомірним, та
таким, що винесено відповідно до вимог
діючого законодавства, у зв'язку з чим
відповідач вважає, що підстави для його
скасування відсутні.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, заслухавши
пояснення сторін, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає позовні вимоги такими,
що підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до п.п. 20.1.4. п. 20.1. ст. 20
Податкового кодексу України, органи
державної податкової служби мають
право проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Згідно з п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу
України, органи державної податкової
служби мають право проводити
камеральні, документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Статтею 78 Податкового кодексу України
передбачено, що документальна
позапланова перевірка здійснюється,
зокрема, у разі якщо, за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

З матеріалів справи вбачається, що у
період з 11.02.2014 року по 17.02.2014 року, на
підставі наказу від 11.02.2014 року № 164, у
рахуванням матеріалів перевірки ТОВ ВО
«Дніпротехніка» за січень 2013 року щодо
відсутності реального здійснення
господарських операцій, посадовими
особами податкового органу була
проведена документальна позапланова
невиїзна перевірка фінансово -
господарської діяльності ТОВ «Клінінг
- Сервіс» з питань дотримання вимог
податкового законодавства України під
час здійснення взаємовідносин з ТОВ ВО
«Дніпротехніка» за січень 2013 року, за
результатами якої складено акт
перевірки № 820/2203/32898454 від 24.02.2014 року.

Згідно висновків акту перевірки даною
перевіркою встановлено:

-нереальність здійснення
господарських відносин ТОВ «Клінінг -
Сервіс», а саме, встановлено
відсутність об'єктів оподаткування та
неможливість реального здійснення ТОВ
«Клінінг - Сервіс» операцій по ланцюгу
з ТОВ ВО «Дніпротехніка» за період
січень 2013 року;

-порушення п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1
ст. 201 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість у січні 2013 року на
загальну суму 149826 грн.

На підставі висновків перевірки, 11.03.2014
року відповідачем було винесено
податкове повідомлення-рішення
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та застосовано штрафні
(фінансові) санкції (штраф) всього на
суму 224739 грн.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням - рішенням,
26.03.2014 року позивачем було подано
скаргу до Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області. Проте, станом на момент
розгляду справи відповідач рішення за
скаргою не прийняв.

Суд вважає вищевказане податкове
повідомлення - рішення протиправним та
таким, що підлягає скасуванню, з огляду
на наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Клінінг - Сервіс»
зареєстроване Виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради 12.03.2004
року та перебуває на обліку в
Лівобережній об'єднаній державній
податковій інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області як платник податків.

Судом встановлено, що Товариство з
обмеженою відповідальністю «Клінінг -
Сервіс» у перевіряємий період мало
взаємовідносини з ТОВ ВО
«Дніпротехніка».

Як свідчать матеріали справи,
Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська
було направлено запит директору ТОВ
«Клінінг-Сервіс» «Про надання
інформації та її документального
підтвердження» від 11.12.2013 року
№16833/10/04-64-22-03-11.

Листом № 14/01-10 від 30.01.2014 року ТОВ
«Клінінг-Сервіс» були надані пояснення
та копії документів в підтвердження
господарських відносин з ТОВ ВО
«Дніпротехніка» за період січень 2013
року, який було отримано Лівобережною
ОДПІ м. Дніпропетровська 30.01. 2014 року,
про що свідчить відмітка канцелярії на
титульному аркуші листа. Так, ТОВ
«Клінінг-Сервіс» були надані копії
документів, а саме, договору,
видаткових накладних, податкових
накладних, товарно-транспортних
накладних, штатного розкладу
підприємства.

Крім того, 24.12.2013 року на виконання
запиту №17095/10/15-1 від 13.12.2013 року, ТОВ
«Клінінг-Сервіс» були надані копії
договору суборенди нежитлового
приміщення, договору оренди
нежитлового приміщення, відомості про
директора, свідоцтво про реєстрацію
платника ПДВ. Надання вищевказаних
первинних документів також
підтверджується актом перевірки.

При проведенні перевірки ТОВ «Клінінг -
Сервіс» відповідачем враховано
висновки, викладені в акті перевірки:

-ДПІ у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області №
278/04-63-22-03-23368435 від 05.11.2013 року «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ ВО «Дніпротехніка» з питань
документального підтвердження
господарських відносин з ТОВ «Альянс
-ІСТ» за період з 01.05 -31.05.2012 року, 01.01 -
31.01.2013 року, ТОВ «Продсервіслюкс» за
травень 2013 року, ТОВ «Санторіна» за
вересень 2012 року та ТОВ «Норен» за
липень 2013 року»,

Згідно вищевказаного акту перевірки
відповідачем встановлено відсутність
документального підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з платниками податків.

Таким чином, суд доходить висновку, що
посадові особи податкового органу
зробили висновок про незаконність
віднесення витрат ТОВ «Клінінг-Сервіс»
з виконання договорів до податкового
кредиту лише на підставі акту
перевірки підприємства контрагента,
який жодним чином не є доказом та
проігнорували факт наявності
первинної документації, що підтверджує
податковий кредит.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок надано у
Постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає «перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд звертає увагу, що відповідач,
приймаючи оскаржуване податкове
повідомлення - рішення, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладених
договорів, його позиція про те, що ці
договори суперечать інтересам держави
та суспільства, не підтверджена
належними доказами чи рішенням суду
про визнання їх такими.

Пунктом 135.1 ст.135 ПК України
передбачено, що доходи, що враховуються
при обчислені об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст.137 ПК України, дохід
від реалізації товарів визначається за
датою переходу покупцеві права
власності на такий товар. Дохід від
надання послуг та виконання робіт
визначається за датою складання акта
або іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

У п. 135.2 ст.135 ПК України вказано, що
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1.ст. 14
ПК України, податковий кредит - це сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладені з
контрагентами правочини мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит та
валові витрати про вказаних вище
господарських операцій.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3. ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку -
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6. ст. 198 ПК
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

У відповідності з п. 201.10. ст. 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, не
підтвердженими фактичними обставинами
справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідач суду не надав. З
огляду на вищевикладене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова особа чи
службова особа).

Як підтверджується матеріалами справи,
судові витрати позивача складають
449 грн. 49 коп.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку про необхідність присудження
з Державного бюджету України позивачу
документально підтверджених судових
витрат в сумі 449 грн. 49 коп.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Клінінг -
Сервіс» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення №
1 від 11.03.2014 року, винесене
Лівобережною об'єднаною державною
податковою інспекцією м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області.

Судові витрати в розмірі 449 грн. 49 коп.
(чотириста сорок дев'ять гривень сорок
дев'ять копійок) присудити на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Клінінг - Сервіс» з
Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови виготовлений
04.06.2014 року.

Суддя М.В.
Дєєв