Справа № 803/843/14
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 рокуСправа № 803/843/14

Волинський окружний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,
суддів Валюха В.М., Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання
Піянзіну О.К.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України) про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 4 квітня 2014 року № 186-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язання переглянути справу
громадянина Афганістану ОСОБА_3 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішення ДМС України від 4 квітня 2014 року
№ 186-14 про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту було прийняте без повної
оцінки всіх документів, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
незаконним та необґрунтованим. Вважає,
що у випадку його повернення до країни
громадянської належності його життю,
здоров'ю та свободі буде загрожувати
реальна небезпека, через що в нього є
цілком обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань через політичну
діяльність та належність до соціальної
групи.

Представник відповідача в поданому
письмовому запереченні від 5 червня 2014
року пред'явленні позовні вимоги
заперечив з наступних підстав.

З матеріалів особової справи позивача
вбачається відсутність суб'єктивного
елементу обґрунтованості побоювання,
оскільки ОСОБА_3 тривалий час перебував
на території третіх безпечних держав, а
також України та не звертався за
захистом. Крім того, зазначає, що факти
повідомлені позивачем при проведені
співбесіди є суперечливими та
ґрунтуються лише на припущеннях.
Позивачем не надано жодних
переконливих доказів, що свідчили б про
переслідування та погрози з боку
батька дружини та представників
угрупування Талібан на своїй
батьківщині, не наведено жодних фактів
загрози його життю, безпеці чи свободі
в країні походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність поводження чи
покарання.

Посилається на правомірність своїх дій
та рішень та вважає, що оскаржуване
рішення винесене у відповідності до
норм діючого законодавства і підстав
для його скасування немає. Просив в
задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, просив визнати
неправомірним та скасувати рішення від
4 квітня 2014 року № 186-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язати відповідача переглянути
справу громадянина Афганістану ОСОБА_3
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в судовому
засіданні позову не визнав з мотивів,
викладених у письмових запереченнях
проти позову.

Заслухавши пояснення, доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов до задоволення не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 9 січня 2014 року
ОСОБА_3, громадянином Афганістану,
ІНФОРМАЦІЯ_1, подано до ДМС України
заяву про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з підстав переслідування та
погрози з боку батька дружини, а також
побоювання стати жертвою
переслідувань через політичну
діяльність та належність до соціальної
групи.

З матеріалів особової справи № 2014 LT0001
ОСОБА_3 вбачається, що 25 січня 2014 року
Управлінням ДМС України у Волинській
області видано наказ № 8 «Про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту».

З позивачем працівником Управління ДМС
України у Волинській області були
проведені співбесіди, про що складено
протоколи від 10 січня 2014 року та від 18
лютого 2014 року.

21 березня 2014 року Управлінням ДМС
України у Волинській області
підготовлено висновок щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянину Афганістану ОСОБА_3.

Рішенням ДМС України від 4 квітня 2014
року № 186-14, за результатами розгляду
особової справи № 2014 LT0001, відповідно до
статті 10 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позивачу було направлено повідомлення
від 23 квітня 2014 року № 7 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні
регулюються Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №
3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону № 3671-VI встановлено, що особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Статтею 6 Закону № 3671-VI передбачено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: яка вчинила злочин
проти миру, воєнний злочин або злочин
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

Відповідно до частини першої статті 7
Закону № 3671-VI оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Згідно з частинами першою, п'ятою
статті 10 Закону № 3671-VI рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючих з ним на території
України неповнолітніх дітей (членів
сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. За
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Як слідує із висновку щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 21
березня 2014 року та оскаржуваного
рішення від 4 квітня 2014 року № 186-14,
позивачу відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки факти,
повідомлені заявником, не дають
підстав для визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту у відповідності до умов
передбачених пунктами 1, 13 частини
першої статті 1 Закону № 3671-VI.

На думку суду, такі висновки органу
державної міграційної служби
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам законодавства, з
огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів особової
справи № 2014 LT 0001, громадянин
Афганістану ОСОБА_3 народився
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кабул, за
віросповіданням - мусульманин, за
національністю - пуштун, освіта –
середня, закінчив 12 класів у м. Кабулі,
одружений, має доньку.

В протоколах співбесід позивач
повідомляє, що з 2013 році був змушений
покинути Афганістан через те, що батько
дружини міг забрати її додому і можливо
покарати за те, що вона вийшла за нього
заміж. Іншою причиною виїзду стало
тяжке матеріальне становище. Зібравши
певну суму грошей за допомогою
перевізників вирішив виїхати з
Афганістану до країн Західної Європи.

Перебуваючи в Таджикистані 10 днів та в
Казахстані приблизно 15 днів за
статусом біженця до компетентних
органів не звертався, оскільки не мав
бажання.

Нелегально потрапивши до України в м.
Одеса проживав там близько двох
місяців, за захистом до міграційної
служби не звертався. Після чого
перевізники його разом із дружиною та
донькою з м. Одеси повезли в напрямку
кордону з країнами Євросоюзу.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 16 жовтня 2013 року по справі
№ 308/17856/13-а за адміністративним позовом
Чопського прикордонного загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
до ОСОБА_3 про примусове видворення,
встановлено, що 9 жовтня 2013 року ОСОБА_3
був затриманий прикордонним нарядом
«Прикордонний патруль» від відділу
прикордонної служби «Паладь
Комарівці» за спробу незаконно
перетину державного кордону з України
в Словаччину, поза межами пункту
пропуску. На момент затримання
документів, що посвідчують особу не
мав. Даною постановою позивача
примусово видворено за межі території
України.

Слід зазначити, що повідомлена
позивачем в протоколах співбесід
інформація стосовно причин виїзду з
Афганістану, а також його роботи в
неурядовій гуманітарній міжнародній
французькій організації є
суперечливою.

Так, у заяві про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту позивач повідомив, що причиною
виїзду з країни походження було те, що
він декілька років працював в
неурядовій гуманітарній міжнародній
французькій організації водієм. Тих
хто працює в міжнародних організаціях
переслідують представники угрупування
Талібан.

Серед причин виїзду позивача з
Афганістану є також одруження з
дівчиною без дозволу її батька, бо вона
належить до релігійної сім'ї, а її
батько хотів видати її заміж за іншого.
Також стверджує, що його з дружиною
можуть покарати за те, що він одружився
таємно без дозволу батька дружини, а
дружину можуть покарати через
позашлюбну вагітність та через
непокору батькові і законам шаріату.

Однак, як повідомляє ОСОБА_3, він знав
про міру покарання за такий вчинок і
разом з дружиною зробили це свідомо.

Суд приймає до уваги, що згідно з
матеріалами особової справи позивач
під час проживання в Афганістані не
зазнавав ніяких переслідувань та
загроз, ніколи не перебував членом
релігійної, політичної чи військової
організації.

Враховуючи вищевикладені обставини,
позивач не довів, що йому при
поверненні додому буде загрожувати
небезпека і погане поводження за те, що
він працював в неурядовій гуманітарній
міжнародній французькій організації.
Не навів жодних фактів загрози його
життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо нього смертельної
кари або виконання вироку про смертну
кару чи тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність поводження чи
покарання.

Крім того, як встановлено судом,
перебуваючи на території Таджикистану,
Казахстану, а також України із заявою
про надання статусу біженця не
звертався. Проте, звернувся до органу
міграційної служби лише 9 січня 2014 року
перебуваючи у Волинському пункті
тимчасового перебування іноземців та
осіб без громадянства, які незаконно
перебувають в Україні, розташованому у
с Журавичі Ківерцівського району
Волинської області, з жовтня 2013 року.

Проаналізувавши зібрані та досліджені
докази по справі, суд дійшов висновку,
що немає підстав вважати, що позивач
має обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта
владних повноважень мають підзаконний
характер, тобто повинні бути прийняті
(вчинені) на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені
законом.

Судом також приймається до уваги, що
відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частин першої, другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позивачем не надано обґрунтованих
пояснень та допустимих доказів в їх
підтвердження щодо підстав визнання
неправомірним та скасування рішення
від 4 квітня 2014 року № 186-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язання переглянути справу
громадянина Афганістану ОСОБА_3 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а тому у
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 160,
статтею 163 Кодексу адміністративного
судочинства України, на підставі
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.Я. Ксензюк

Судді
В.М. Валюх

В.В. Мачульський