Справа № К/9991/13337/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/13337/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України у Волинській
області про зобов'язання призначити
пенсію за вислугу років за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 9 грудня 2009
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував
наступним. 6 січня 2000 року позивач був
звільнений у запас Збройних Сил
України через хворобу. В період з 30
грудня 1985 року до 6 січня 2000
року проходив службу в органах
внутрішніх справ. В період з 11
листопада 1974 року по 9 листопада 1976
року перебував на строковій військовій
службі. Загальна вислуга років
позивача становить 14 років 6 днів,
загальний трудовий стаж на день
звільнення складав 27 років 9 місяців 5
днів, на теперішній час - 33 роки 9
місяців 5 днів. ОСОБА_1 звернувся до
Головного управління Пенсійного фонду
України у Волинській області із заявою
про призначення йому пенсії за вислугу
років на підставі пункту «б» статті 12
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ.
Проте 1 жовтня 2008 року відповідач
відмовив позивачу в призначенні пенсії
за вислугу років. Просив зобов'язати
відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію
відповідно до пункту «б» статті 12
Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ» з 4 березня
2007 року.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 20 січня
2009 року позов ОСОБА_1 було
задоволено частково. Зобов'язано
Головне управління Пенсійного фонду
України у Волинській області
призначити ОСОБА_1 пенсію за
вислугу років в органах внутрішніх
справ відповідно до пункту «б» статті 12
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» з 1 жовтня 2008 року.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 9 грудня 2009
року апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській області було задоволено.
Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 20 січня 2009
року скасовано. В задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1.,
судом апеляційної інстанції порушення
норм чинного процесуального та
матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильного судового рішення,
позивач просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 з 30 грудня 1985
року проходив службу в органах
внутрішніх справ та був звільнений у
запас Збройних Сил України наказом
начальника УМВС у Волинській області
від 6 січня 2000 року № 2о/с через хворобу.
Вислуга років позивача складає 14 років
6 днів, загальний трудовий стаж складає
33 роки 9 місяців 5 днів.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 досяг
45-річного віку. 1 жовтня 2008 року позивач
звернувся до Головного управління
Пенсійного фонду України у Волинській
області із заявою про призначення
пенсії за вислугу років, проте у
призначенні пенсії йому було
відмовлено.

Умови призначення пенсії за вислугу
років визначено статтею 12 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992
року №2262-ХІІ.

Редакція пункту «б» зазначеної статті
змінювалась, міняючи при цьому умови і
підстави виникнення права на пенсію за
вислугу років, зокрема, умову
призначення пенсії - досягнення
45-річного віку на час звільнення зі
служби.

У певний час існували положення статті,
за якими військовослужбовець міг
звільнитися зі служби і раніше, але при
досягненні ним 45-річного віку йому
могла бути призначена пенсія за
вислугу років при наявності інших
обов'язкових показників.

Відповідно до пункту «б» статті 12
Закону №2262-ХІІ (в редакції Закону від
4 липня 2002 року № 51-IV) право на
пенсію за вислугу років мають особи
офіцерського складу, прапорщики і
мічмани, військовослужбовці
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особи, які мають
право на пенсію за цим Законом,
звільнені зі служби незалежно від
підстав та часу звільнення і досягли
45-річного віку, крім осіб, позбавлених
військових або спеціальних звань, а
також звільнених із служби у зв'язку з
засудженням за умисний злочин,
вчинений з використанням свого
посадового становища, або вчиненням
корупційного діяння, а ті з них, що є
інвалідами війни, - незалежно від віку,
і мають загальний трудовий стаж 25
календарних років і більше, з яких не
менше 12 календарних років і 6 місяців
становить військова служба або служба
в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України з питань
пенсійного забезпечення та
соціального захисту
військовослужбовців» від 4 квітня 2006
року № 3591-IV (набрав чинності 29 квітня 2006
року) внесено зміни до Закону
№ 2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього
Закону, зміст і редакцію окремих статей
та доповнено його новими статтями. Так,
статтю 12 викладено в іншій редакції,
зокрема пункт «б» цієї статті
передбачає, що особам офіцерського
складу, прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, іншим особам, зазначеним у
пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону №
2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день
звільнення зі служби 45-річного віку,
крім осіб, зазначених у частині третій
статті 5 цього Закону, за наявності у
них страхового стажу 25 років і більше,
з яких не менше ніж 12 календарних років
і 6 місяців становить військова служба
або служба в органах внутрішніх справ,
державній пожежній охороні, органах і
підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування
цього закону у часі, необхідно виходити
із того, що згідно зі статтею 22
Конституції України закріплені нею
права і свободи не є вичерпними,
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних
законодавчих актів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав питання,
пов'язані з реалізацією права на
соціальний захист, і сформулював
правову позицію, згідно з якою
Конституція України виокремлює певні
категорії громадян України, що
потребують додаткових гарантій
соціального захисту з боку держави. До
них, зокрема, належать громадяни, які
відповідно до статті 17 Конституції
України перебувають на службі у
військових формуваннях та
правоохоронних органах держави,
забезпечуючи суверенітет і
територіальну цілісність України, її
економічну та інформаційну безпеку, а
саме - у Збройних Силах України, органах
Служби безпеки України, міліції,
прокуратури, охорони державного
кордону України, податкової міліції,
Управління державної охорони України,
державної пожежної охорони, Державного
департаменту України з питань
виконання покарань тощо (рішення
Конституційного Суду України від 6
липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо
права на пільги та від 20 березня
2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг,
компенсацій і гарантій ).

Необхідність додаткових гарантій
соціальної захищеності цієї категорії
громадян як під час проходження служби,
так і після її закінчення зумовлена
насамперед тим, що служба у Збройних
Силах України, інших військових
формуваннях та правоохоронних органах
держави пов'язана з ризиком для життя і
здоров'я, підвищеними вимогами до
дисципліни, професійної придатності,
фахових, фізичних, вольових та інших
якостей (Рішення Конституційного Суду
України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних
Силах України та інших військових
формуваннях врегульовано спеціальними
нормативно-правовими актами, які
покладають на громадян, які
перебувають на такій службі, додаткові
обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що
зупинення пільг, компенсацій і
гарантій для військовослужбовців та
працівників правоохоронних органів
без відповідної матеріальної
компенсації є порушенням
гарантованого державою права на їх
соціальний захист та членів їхніх
сімей.

Відповідно до частини другої статті 8
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року
№ 2011-ХІІ військовослужбовці, за
винятком тих, які проходять строкову
службу, не можуть бути звільнені з
військової служби до набуття права на
пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях
Конституційного Суду України
розуміння сутності соціальних
гарантій військовослужбовців та
прирівняних до них осіб, зміст та обсяг
досягнутих ними соціальних гарантій не
може бути звужено шляхом внесення змін
до законодавства, а правовідносини по
їхньому пенсійному забезпеченню
виникають не в момент звернення за
призначенням пенсії, а в момент
виникнення права на її призначення.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про задоволення позову,
оскільки на дату досягнення позивачем
45-річного віку був чинним пункт «б»
статті 12 Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ» від 9 квітня
1992 року №2262-ХІІ в редакції Закону від 4
липня 2002 року № 51-IV, відповідно до якої
позивач мав право на призначення йому
пенсії за вислугу років.

Зазначена правова позиція
узгоджується з правовою позицією,
висловленою в постановах Верховного
Суду України від 6 лютого 2012 року та від
25 вересня 2012 року (справи
№21-322а11, №21-230а12), які відповідно до
положень статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
є обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 9 грудня
2009 року скасувати, залишивши в силі
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 20 січня 2009
року.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.