Справа № 449/202/13а 2а/449/601/13
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 червня 2014 року Справа № 13124/13/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Гулида Р.М. та Каралюса В.М.,

з участю секретаря судового засідання -
Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача -
ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Перемишлянського районного центру
зайнятості на постанову
Перемишлянського районного суду
Львівської обл. від 04.10.2013р. в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Перемишлянського районного
центру зайнятості про визнання відмови
протиправною та зобов'язання
призначити, нарахувати і виплатити
допомогу по безробіттю, -

В С Т А Н О В И Л А:

30.04.2013р. позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду із адміністративним позовом, в
якому просив визнати протиправною
відмову відповідача Перемишлянського
районного центру зайнятості у
призначенні, нарахуванні та виплаті
йому допомоги з безробіття згідно
пп.«б» п.1 ст.26 Закону України «Про
зайнятість населення»; зобов'язати
відповідача Перемишлянський районний
центр зайнятості призначити,
нарахувати і виплатити йому допомогу з
безробіття згідно пп.«б» п.1 ст.26 Закону
України «Про зайнятість населення» за
період з 24.04.2012р. по 31.12.2012р.; зобов'язати
відповідача Перемишлянський районний
центр зайнятості виплатити йому 2046 грн.
35 коп. - різницю за період з 24.04.2012р. по
31.12.2012р. між сумою допомоги з
безробіття, виплата якої передбачена
згідно пп.«б» п.1 ст.26 Закону України
«Про зайнятість населення», та
фактично виплаченою допомогою з
безробіття згідно п.1 ст.23 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» згідно
представленого розрахунку (а.с.3-10).

Постановою Перемишлянського районного
суду Львівської обл. від 04.10.2013р.
заявлений позов задоволено (а.с.54-55).

Не погодившись із винесеною судом
постановою, її оскаржив відповідач
Перемишлянський районний центр
зайнятості, який покликаючись на
неповне порушення судом норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить постанову суду скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні заявлених вимог відмовити
(а.с.57-58).

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує
тим, що приписи Закону України «Про
зайнятість населення» суперечать
нормам Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» у частині розміру
призначення допомоги по безробіттю
особам, які припинили роботу на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Також
позивач набув статусу безробітного під
час дії останнього Закону, який ставить
розмір допомоги по безробіттю в
залежність від страхового стажу.

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
заперечення позивача, перевіривши
матеріали справи та апеляційну скаргу
в межах наведених у ній доводів,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, позивач
ОСОБА_1 звільнений 23.03.2012р. із
Золочівської міжрайонної державної
податкової інспекції на підставі п.1
ст.40 Кодексу законів про працю України,
що стверджується відповідним записом у
його трудовій книжці (а.с.11).

Протягом семиденного строку (а саме
28.03.2012р.) позивач звернувся до
відповідача Перемишлянського
районного центру зайнятості за
сприянням у працевлаштуванні.

У зв'язку з наведеним відповідачем
прийняті рішення, якими позивачу
надано статус безробітного
(вивільненим особам) з 04.04.2012р.
відповідно до ст.2 та пп.«а» п.1 ст.26
Закону України «Про зайнятість
населення»; призначено допомогу по
безробіттю застрахованим особам з
урахуванням страхового стажу понад 10
років - у розмірі 70 відсотків середньої
заробітної плати (доходу) залежно від
тривалості безробіття, з 04.04.2012р. по
29.03.2013р. тривалістю 360 календарних днів
відповідно до п.п.1, 3, 4 ст.22 та п.1 ст.23
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття»; відкладено допомогу по
безробіттю (надання компенсаційних
виплат при звільненні) з 04.04.2012р. по
23.04.2012р. (20 календарних днів) відповідно
до п.4 ст.31 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та п.п.5.1, 5.2 наказу
Міністерства праці та соціальної
політики України № 307 від 20.11.2000р. «Про
затвердження Порядку надання допомоги
по безробіттю, у тому числі одноразової
її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності»; розпочато виплату
допомоги по безробіттю з 24.04.2012р.
відповідно до п.3 ст.22, п.п.4, 5 ст.31 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» та п.п.5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 6.1
наказу Міністерства праці та
соціальної політики України № 307 від
20.11.2000р. «Про затвердження Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності» (а.с.16-22).

Задовольняючи заявлений позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
посилання відповідача на суперечності
в нормах Закону України «Про
зайнятість населення» та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» не відповідають
дійсності, оскільки законодавством
передбачений загальний і спеціальний
порядок реєстрації осіб, які шукають
роботу.

Так, загальний порядок передбачає
реєстрацію громадян незалежно від часу
втрати роботи. Однак, є категорії
громадян, які втратили роботу вимушено,
поза своїм бажанням. Для таких осіб
передбачені особливі гарантії (п.1 ст.26
Закону України «Про зайнятість
населення»), які надаються за умови
своєчасної реєстрації в службі
зайнятості (спеціальний порядок), а це,
зокрема, і працівники, трудовий договір
з якими було розірвано з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
за п.1 ст.40 КЗпП, - протягом 7 календарних
днів після звільнення. Лише у разі, коли
вказані громадяни без поважних причин
своєчасно не зареєструвалися у
державній службі зайнятості як такі, що
шукають роботу, вони втрачають пільги,
передбачені п.1 ст.26 Закону України «Про
зайнятість населення», а умови виплати
допомоги з безробіття та її розмір
встановлюються для них на загальних
підставах (ст.ст.28, 29 зазначеного
Закону).

Враховуючи те, що ОСОБА_1, будучи
звільненим з роботи на підставі наказу
№ 9-о від 23.03.2012р. за п.1 ст.40 КЗпП, у
встановлені строки зареєструвався в
Перемишлянському районному центрі
зайнятості, як такий, що шукає роботу,
тобто на момент постановки на облік ним
були виконані всі умови, викладені в п.1
ст.26 Закону України «Про зайнятість
населення», а відтак допомогу по
безробіттю ОСОБА_1 слід було призначати
згідно пп.«б» п.1 ст.26 Закону України
«Про зайнятість населення».

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, не відповідають
нормам матеріального права і фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ст.202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а так само розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Закон України «Про зайнятість
населення» визначає правові,
економічні та організаційні основи
зайнятості населення України і його
захисту від безробіття, а також
соціальної гарантії з боку держави в
реалізації громадянами права на працю.

Відповідно до ст.25 цього Закону України
держава створює умови незайнятим
громадянам у поновленні їх трудової
діяльності та забезпечує їм такі види
компенсацій: надання особливих
гарантій працівникам, вивільнюваним з
підприємств, установ, організацій;
виплат матеріальної допомоги в період
професійної підготовки,
перепідготовки або підвищення
кваліфікації; виплата в установленому
порядку допомоги по безробіттю.

Розміри та умови надання матеріального
забезпечення на випадок безробіття
визначаються Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

Відповідно до ч.1 ст.22 цього Закону
застраховані особи, визнані у
встановленому порядку безробітними,
які протягом 12 місяців, що передували
початку безробіття, працювали на
умовах повного або неповного робочого
дня (тижня) не менше 26 календарних
тижнів та сплачували страхові внески,
мають право на допомогу по безробіттю
залежно від страхового стажу.

На підставі ст.23 наведеного Закону
застрахованим особам, зазначеним у
частині першій статті 22 цього Закону,
розмір допомоги по безробіттю
визначається у відсотках до їх
середньої заробітної плати (доходу),
визначеної відповідно до порядку
обчислення середньої заробітної плати
(доходу) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України, залежно від страхового стажу:
до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років -
55 відсотків; від 6 до 10 років - 60
відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю виплачується
залежно від тривалості безробіття у
відсотках до визначеного розміру:
перші 90 календарних днів - 100 відсотків;
протягом наступних 90 календарних днів -
80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

На виконання ст.23 цього Закону наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України № 307 від 20.11.2000р.
затверджено Порядок надання допомоги
по безробіттю, у тому числі одноразової
її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності, який визначає механізм
призначення, виплати допомоги по
безробіттю, у т.ч. одноразової для
організації безробітними
підприємницької діяльності, та
обчислення страхового стажу.

Приписами пп.2.1 розділу 2 цього Порядку
визначено, що у випадках, передбачених
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», зокрема, громадянам
України, на користь яких здійснюється
страхування на випадок безробіття, які
втратили роботу з незалежних від них
обставин і визнані в установленому
порядку безробітними та протягом 12
місяців, що передували початку
безробіття, працювали на умовах
повного або неповного робочого дня
(тижня), проходили службу або
виконували роботи (надавали послуги)
згідно з цивільно-правовими
договорами, здійснювали
підприємницьку або іншу діяльність не
менше 26 календарних тижнів та
сплачували страхові внески та/або
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі -
єдиний внесок), допомога по безробіттю
визначається у відсотках до їх
середньої заробітної плати (доходу) або
середнього грошового забезпечення
залежно від страхового стажу: до 2 років
- 50 відсотків; від 2 до 6 років -55
відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків;
понад 10 років - 70 відсотків.

Залежно від тривалості безробіття
допомога по безробіттю зменшується і
виплачується у відсотках до
визначеного розміру: перші 90
календарних днів - 100 відсотків;
протягом наступних 90 календарних днів -
80 відсотків; надалі - 70 відсотків.

Підпунктом 2.2 цього Порядку
встановлено, що втратою роботи з
незалежних від застрахованих осіб
обставин вважається припинення
трудового договору відповідно до
статті 36 (пункти 1, 2, 3), статті 38 (у разі
неможливості продовження роботи, а
також невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов
колективного чи трудового договору),
статті 39, статті 40 (пункти 1, 2, 5, 6)
Кодексу законів про працю України.

Позивач ОСОБА_1 при призначені йому
допомоги по безробіттю мав страховий
стаж понад 10 років на час призначення
допомоги, тому відповідачем підставно
визначено розмір допомоги по
безробіттю у розмірі 70 відсотків до
його середньої заробітної плати
відповідно до ст.23 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та пп.2.2 Порядку надання
допомоги по безробіттю, у тому числі
одноразової її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності.

Також спірні виплати призначалися
позивачу на підставі Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» (а не на підставі Закону
України «Про зайнятість населення»),
оскільки допомога по безробіттю
призначена у 2012 році, тобто, вже під час
дії положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», який набрав чинності з
01.01.2001р.

Приписи пп.«б» п.1 ст.26 Закону України
«Про зайнятість населення», якими
встановлено, що особи, які припинили
роботу на підставі п.1 ст.40 КЗпП України,
мають право на одержання допомоги по
безробіттю у розмірі 100 процентів
середньої заробітної плати за останнім
місцем роботи протягом 60 календарних
днів, 75 процентів - протягом 90
календарних днів і 50 процентів -
протягом наступних 210 календарних днів,
суперечать вищевикладеним нормам
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», оскільки не ставлять
розмір допомоги по безробіттю в
залежність від страхового стажу.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» передбачено, що до
приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом закони та
інші нормативно - правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому закону.

Згідно ст.75 Конституції України
Верховна Рада України є єдиним органом
законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає
також закону України, який б регулював
питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну
силу.

Водночас, Конституційний Суд України у
пункті 3 мотивувальної частини рішення
№ 4-зп від 03.10.1997р. у справі про набуття
чинності Конституцією України
зазначив про те, що конкретна сфера
суспільних відносин не може бути
водночас врегульована однопредметними
нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайною є
практика, коли наступний у часі акт
містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше.

За змістом ч.3 ст.150 Конституції України
рішення Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на всій
території України.

Отже, за наявності декількох законів,
норми яких по-різному регулюють
конкретну сферу суспільних відносин,
під час вирішення спорів у цих
відносинах суд повинен застосовувати
положення закону з урахуванням дії
закону в часі за принципом пріоритету
тієї норми, яка прийнята пізніше.

На момент виникнення спірних
правовідносин, а саме на дату
призначення, нарахування і виплати
позивачу допомоги по безробіттю
районним центром зайнятості, положення
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» були діючими, а відповідно
до ст.9 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України.

Вирішуючи питання про те, яка з
однопредметних законодавчих норм
однакової юридичної сили, що не визнані
неконституційними в установленому
порядку, підлягає застосуванню для
вирішення спорів зазначеної категорії,
необхідно надавати перевагу тій із них,
що прийнята пізніше. У цих
правовідносинах така норма міститься у
Законі України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

Таким чином, підстав для визнання
відмови відповідача протиправною та
зобов'язання призначити, нарахувати і
виплатити допомогу по безробіттю
немає, оскільки Перемишлянський
районний центр зайнятості діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України.

Наведені обставини є
визначальними при вирішенні
наведеного спору, через що решта
доводів сторін не носить принципового
характеру.

Із урахуванням вищенаведеного та
обставин справи в їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконливого висновку про те, що
заявлений позов є безпідставним, а тому
не підлягає до задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи
апеляційної скарги є суттєвими і
складають підстави для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, через
що постанова суду підлягає скасуванню
з прийняттям нової постанови про
відмову в задоволенні позову з
вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.3 ч.1
ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Перемишлянського
районного центру зайнятості
задоволити.

Постанову Перемишлянського районного
суду Львівської обл. від 04.10.2013р.
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Перемишлянського районного центру
зайнятості про визнання відмови
протиправною та зобов'язання
призначити, нарахувати і виплатити
допомогу по безробіттю, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання постановою законної сили, а у
разі складення постанови в повному
обсязі відповідно до ст.160 КАС України -
з дня складення постанови в повному
обсязі.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
Р.М.Гулид

В.М.Каралюс