Справа № 826/17440/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Беспалова О.О., Ганечко О.М.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

за участю:

позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Відділу державної реєстрації
актів цивільного стану Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20 листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 до Відділу державної реєстрації
актів цивільного стану Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
про визнання протиправною
бездіяльності, зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом
до відділу державної реєстрації актів
цивільного стану Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві, в якому, з урахуванням уточнення
позовних вимог, просили: визнати
протиправною бездіяльність
відповідача щодо нездійснення
державної реєстрації народження
дитини позивачів; зобов'язати
відповідача здійснити державну
реєстрацію народження дитини,
народженої у ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
та видати свідоцтво про народження
дитини.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20 листопада 2013 року позов задоволено
повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставинами, що мають значення
для справи, а також невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив його скасувати та ухвалити нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити повністю.

В судове засідання з'явився позивач
ОСОБА_2, проти апеляційної скарги
заперечував та просив відмовити в її
задоволенні.

Представник відповідача до суду не
з'явився, хоча він був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання, колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу у
його відсутності, відповідно до ч. 4 ст.
196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, постанова суду -
скасуванню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 01
жовтня 2013 року до відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві звернулися громадяни
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з питання державної
реєстрації народження дитини з
одночасним визначенням її походження
та присвоєнням їй прізвища, власного
імені та по батькові.

Разом із заявою про здійснення
державної реєстрації народження
дитини позивачами подано копію
медичного свідоцтва про народження від
03 вересня 2013 року №2605, видане Київським
міським пологовим будинком №3, крім
того, ОСОБА_3 були пред'явлені паспорт
та рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 21.06.2013 року про
розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Судом також встановлено, що разом із
зазначеними документами, позивачами
подано заяву про визнання батьківства
від 01 жовтня 2013 року, у якій ОСОБА_2
визнає себе батьком ОСОБА_5, яка
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті
Києві, а ОСОБА_3 підтверджує таку
обставину.

За результатами розгляду заяви
позивачів про здійснення державної
реєстрації народження дитини
відповідач відмовив у здійсненні
державної реєстрації народження
дитини.

При цьому листом від 12.10.2013 року №С-6/04-02
заявникам було роз'яснено порядок
державної реєстрації народження
дитини, зокрема наголошено, що в силу
положень ст. 133 СК України, у разі, якщо
дитина народилася у подружжя, дружина
записується матір'ю , а чоловік -
батьком дитини.

Крім того відповідно до Правил
державної реєстрації актів цивільного
стану в Україні, затверджених наказом
Міністерства юстиції України 18.10.2000 №
52/5, якщо мати дитини під час державної
реєстрації народження заявляє, що її
колишній чоловік не є батьком дитини, і
у зв'язку з цим просить не вказувати
його батьком в актовому записі про
народження дитини, її прохання може
бути задоволене лише за наявності
спільної заяви чоловіка та дружини
(колишнього подружжя) про невизнання
чоловіка (колишнього чоловіка) батьком
дитини, а також заяви матері та батька
дитини про визнання батьківства.

Якщо колишній чоловік матері дитини не
може особисто з'явитись до органу
державної реєстрації актів цивільного
стану для подання відповідної заяви, то
його заява , яка підтверджує , що він не
є батьком дитини, справжність підпису
на якій має бути нотаріально
засвідченою, може бути подана через
представника або надіслана поштою.
Повноваження представника мають
ґрунтуватись на нотаріально
посвідченій довіреності.

Вважаючи протиправною бездіяльність
відповідача щодо нездійснення
державної реєстрації народження
дитини, позивачі звернулися до суду з
даним позовом і просили зобов'язати
Відділ здійснити державну реєстрацію
народження дитини, народженої у ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та видати свідоцтво
про народження дитини.

В обґрунтування вимог зазначили, що для
проведення державної реєстрації
дитини подано всі необхідні документи,
зокрема медичне свідоцтво про
народження; батьківство дитини визнано
добровільно та вважається
встановленим; обставини відсутності
шлюбних відносин позивача 1 з колишнім
чоловіком встановлені рішенням
Святошинського районного суду міста
Києва від 21 червня 2013 року, що не
потребує доказування.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність підстав для
задоволення вимог в повному обсязі, при
цьому виходив з того, що Відділом РАЦС
Святошинського РУЮ не доведено
правомірність та обґрунтованість
оскаржуваної бездіяльності щодо не
проведення державної реєстрації
народження дитини з урахуванням вимог
встановлених частиною другою статті 19
Конституції України та частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідач з таким рішенням суду не
погодився, в обґрунтування апеляційної
скарги зазначив, що дії працівників
відділу ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, в той же час зазначив, що
судом першої інстанції не з'ясовано тої
обставини, що на момент прийняття
рішення відповідачем про відмову в
задоволенні заяви взагалі позиція
ОСОБА_4 (колишнього чоловіка ОСОБА_3) не
була з'ясована. При зверненні заявників
до Відділу їх було поінформовано про
порядок проведення державної
реєстрації народження з одночасним
визначенням її походження, а також про
порядок оспорювання батьківства в
судовому порядку.

Надаючи правову оцінку висновкам суду
першої інстанції, доводам апеляційної
скарги, виходячи з наявних у справі
матеріалів, колегія суддів зазначає
наступне.

Правовідносини щодо здійснення
державної реєстрації народження
дитини врегульовані зокрема нормами
глави 12 Сімейного кодексу України (далі
- СК України), ст.49 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), Законом
України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про
державну реєстрацію актів цивільного
стану» (далі - Закон № 2398-VI), а також
Правилами державної реєстрації актів
цивільного стану в Україні,
затверджених наказом Міністерства
юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції
наказу Міністерства юстиції України
від 24 грудня 2010 р. № 3307/5) та
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 28.12.2010 за № 1371/18666 (далі -
Правила).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2398-VI
державній реєстрації відповідно до
цього Закону підлягає, зокрема
народження фізичної особи та її
походження.

Згідно з ч. 3 ст. 3 вказаного Закону
державна реєстрація актів цивільного
стану у встановлених законом випадках
є обов'язковою.

Відомості про народження фізичної
особи та її походження, усиновлення,
позбавлення та поновлення
батьківських прав, шлюб, розірвання
шлюбу, зміну імені, смерть підлягають
обов'язковому внесенню до Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян та Єдиного державного
демографічного реєстру в обсязі,
визначеному Законом України "Про
Єдиний державний демографічний реєстр
та документи, що підтверджують
громадянство України, посвідчують
особу чи її спеціальний статус".

В силу приписів частин 1-4 ст. 13 Закону №
2398-VI державна реєстрація народження
дитини проводиться з одночасним
визначенням її походження та
присвоєнням їй прізвища, власного
імені та по батькові. Походження дитини
визначається відповідно до Сімейного
кодексу України.

Державна реєстрація народження дитини
проводиться за письмовою або усною
заявою батьків чи одного з них за
місцем її народження або за місцем
проживання батьків.

Державна реєстрація народження дитини
проводиться не пізніше одного місяця з
дня її народження, а у разі народження
дитини мертвою - не пізніше трьох днів.

Підставою для проведення державної
реєстрації народження дитини є
визначені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
охорони здоров'я, документи, що
підтверджують факт народження.

У відповідності до пп. "а" п. 2 глави 1
розділу ІІІ Правил підставою для
проведення державної реєстрації
народження дитини є медичне свідоцтво
про народження (форма №103/о), форма
якого затверджена наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 08 серпня 2006 року №545, що видається
закладами охорони здоров'я незалежно
від підпорядкування та форми
власності, де приймаються пологи.

Відповідно до п.3 розділу II Правил для
державної реєстрації актів цивільного
стану подаються документи, які
підтверджують факти, що підлягають
державній реєстрації , а також паспорт
або паспортний документ заявника.
Відповідно до п.12 глави 1 розділу III
Правил якщо документ, що посвідчує
особу одного з батьків, з поважних
причин не може бути пред'явлений,
відомості про другого з батьків
зазначаються на підставі свідоцтва про
шлюб. Дані про громадянство в актовому
записі про народження не заповнюються.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, позивачами
для здійснення державної реєстрації
народження дитини було подано:

заяву про державну реєстрацію
народження дитини,

копію медичного свідоцтва про
народження від 03 вересня 2013 року №2605
виданого Київським міським пологовим
будинком №3, згідно з яким у ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась дитина -
дівчинка,

заяву про визнання батьківства від 01
жовтня 2013 року, у якій ОСОБА_2 визнає
себе батьком дитини, яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті Києві, а
ОСОБА_3 підтверджує, що ОСОБА_2 є батьком
її новонародженої дитини.

Крім того, ОСОБА_3 були пред'явлені
паспорт, рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 21.06.2013 року
про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 у справі №759/4965/13-ц, яке набрало
законної сили 01.07.2013.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 СК
України дитина, яка зачата (або)
народжена у шлюбі, походить від
подружжя. Походження дитини від
подружжя визначається на підставі
Свідоцтва про шлюб та документа
закладу охорони здоров'я про
народження дитини.

Дитина, яка народжена до спливу десяти
місяців після припинення шлюбу або
визнання його недійсним, походить від
подружжя.

Таким чином, враховуючи встановлені
обставини відносно того, що шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 21.06.2013
відповідно до рішення Святошинського
районного суду м. Києва у справі
№759/4965/13-ц, дитина у ОСОБА_3 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до сплину
десятимісячного терміну, то в силу
наведених вище положень СК України
вважається що дитина походить від
подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 122 СК України подружжя, а
також жінка та чоловік, шлюб між якими
припинено, у разі народження дитини до
спливу десяти місяців після припинення
їх шлюбу, мають право подати до органу
державної реєстрації актів цивільного
стану спільну заяву про невизнання
чоловіка (колишнього чоловіка) батьком
дитини. Така вимога може бути
задоволена лише у разі подання іншою
особою та матір'ю дитини заяви про
визнання батьківства.

Відповідно до п. 20 Глави 1 Розділу ІІІ
Правил якщо дитина народилася до
спливу десяти місяців від дня
припинення шлюбу (смерті, розірвання
шлюбу) або визнання його недійсним,
державна реєстрація народження дитини
проводиться у такому самому порядку, як
і державна реєстрація народження
дитини, батьки якої перебувають між
собою у шлюбі, за винятком випадків,
передбачених абзацами другим, п'ятим та
сьомим цього пункту.

Якщо мати дитини під час державної
реєстрації народження заявляє, що її
колишній чоловік не є батьком дитини, і
у зв'язку з цим просить не вказувати
його батьком в актовому записі про
народження дитини, її прохання може
бути задоволене лише за наявності
спільної заяви чоловіка та дружини
(колишнього подружжя) про невизнання
чоловіка (колишнього чоловіка) батьком
дитини, а також заяви матері та батька
дитини про визнання батьківства. У
цьому разі державна реєстрація
народження проводиться у порядку,
передбаченому абзацом четвертим
пункту 17 цієї глави.

Якщо колишній чоловік матері дитини не
може особисто з'явитись до органу
державної реєстрації актів цивільного
стану для подання такої заяви, то його
заява, справжність підпису на якій має
бути нотаріально засвідченою і яка
підтверджує, що він не є батьком дитини,
може бути подана через представника
або надіслана поштою. Повноваження
представника мають ґрунтуватися на
нотаріально посвідченій довіреності.

Отже, за обставин коли дитина
вважається такою, що походить від
подружжя, шлюб між яким припинено, а
також враховуючи наведені вище
положення сімейного законодавства,
колишній чоловік (ОСОБА_4) може бути не
записаний батьком лише за умови
подання до відділу одночасно двох заяв:

спільної заяви чоловіка та дружини
(колишнього подружжя) про невизнання
колишнього чоловіка батьком дитини;

заяви матері та батька дитини про
визнання батьківства.

Відсутність однієї з таких заяв
унеможливлює задоволення відділом
вимоги матері дитини не вказувати
колишнього чоловіка її батьком.

Апеляційним судом встановлено, що
спільної заяви колишнього подружжя про
невизнання колишнього чоловіка
батьком дитини подано не було.
Сторонами ця обставина не
заперечується.

При цьому, судова колегія враховує
посилання позивачів на те, що наведеним
вище судовим рішенням зокрема
встановлено, що вказані особи (колишнє
подружжя) на протязі тривалого періоду
часу не підтримують шлюбно-сімейні
відносини.

В той же час, апеляційний суд зважає на
те, що відповідач, як орган державної
влади, в силу положень ст.. 19
Конституції України, зобов'язаний
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
відповідач не наділений
повноваженнями досліджувати як довго
до часу припинення шлюбу подружжя не
підтримували шлюбні відносини, при
цьому в судовому рішенні, копія якого
наявна в матеріалах справи, конкретний
період не встановлено, вказано лише, що
сторони на протязі тривалого періоду
часу не підтримують шлюбно-сімейні
відносини.

Суд першої інстанції встановив, що
вказані особи з липня 2007 року
шлюбно-сімейні стосунки не
підтримують, разом з тим, в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі в
розумінні КАС України докази, якими б
підтверджувались обставини щодо
зазначеного періоду, тому апеляційний
суд вважає, що судом невірно
встановлено обставини в цій частині.

При цьому, колегією суддів з пояснень
позивача у судовому засіданні 19 червня
2014 року встановлено, що рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 21.06.2013 року у справі №759/4965/13-ц про
розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було прийнято за відсутності
останнього, що також вбачається зі
змісту самого рішення, будь-які
відомості про те, що він взагалі знає
про існування такого рішення в
матеріалах справи відсутні.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 1
ст. 13 Закону № 2398-VI державна реєстрація
народження дитини проводиться з
одночасним визначенням її походження
та присвоєнням їй прізвища, власного
імені та по батькові.

Враховуючи зокрема наведені положення
СК України колегія суддів погоджується
з позицією відповідача, що походження
дитини може бути визначено при
проведенні державної реєстрації
народження дитини виключно відповідно
до вимог статті 122 СК України, а саме
батьком дитини може бути записаний
колишній чоловік заявниці - ОСОБА_4.

Положення ч.3 статті 122 СК України не
можуть бути застосовані за відсутності
подання спільної заяви жінки та
чоловіка, шлюб між якими припинено, до
державного органу реєстрації актів
цивільного стану про невизнання
колишнього чоловіка батьком дитини, а
подання лише заяви про визнання
батьківства ОСОБА_2 не є достатньою
підставою для визначення походження
дитини від ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

У зв'язку з цим позивачам роз'яснено
порядок оспорювання батьківства
матір'ю дитини відповідно до статті 138 CK
України, якою надається можливість
жінці, яка народила дитину у шлюбі,
оспорити батьківство свого чоловіка у
суді, а також можливість чоловіка, який
вважає себе батьком дитини визнати
своє батьківство у суді.

Спір щодо визначення походження дитини
від батька може бути розглянутий в
судовому порядку лише після державної
реєстрації народження дитини.

В подальшому внесення змін до актового
запису про державну реєстрацію
народження дитини провадиться у
порядку визначеному п.2.16.2 Правил
внесення змін до актових записів
цивільного стану, їх поновлення та
анулювання, затвердженими наказом
Міністерства юстиції України 12.01.2011 р.
№ 96/5: за наявності рішення суду щодо
оспорювання батьківства актовому
записі про народження дитини
виправляються відомості, про які
зазначено в рішенні суду.

Отже, зважаючи на те, що заявники
відмовилися подати документи для
державної реєстрації народження
дитини з одночасним визначенням
походження дитини із записом її
батьком колишнього чоловіка матері
дитини, як передбачено чинним
законодавством, а для запису її батьком
ОСОБА_2 у відповідача були відсутні
достатні підстави, колегія суддів не
вбачає протиправності у діях Відділу
щодо нездійснення державної
реєстрації народження дитини
позивачів.

Суд першої інстанції вірно звернув
увагу, що частина перша статті 144
Сімейного кодексу України зобов'язує
батьків невідкладно, але не пізніше
одного місяця від дня народження
дитини, зареєструвати народження
дитини в органі державної реєстрації
актів цивільного стану.

Разом з тим, пропущення місячного
строку для державної реєстрації
народження дитини, встановленого ст.144
СК України, не позбавляє дитину права
на проведення державної реєстрації її
народження та визначення походження
відповідно до законодавства при
зверненні батьків до Відділу у
будь-який день.

Якщо заява про державну реєстрацію
народження дитини, яка досягла одного
року і більше надійшла після
закінчення одного року з дня
народження дитини і до досягнення нею 16
років, то державна реєстрація
народження проводиться відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану за місцем проживання дитини на
загальних підставах (за заявою
будь-кого з осіб, визначених статтею 144
Сімейного кодексу України, але після
перевірки наявності державної
реєстрації народження за місцем
народження дитини, за місцем
проживання батьків дитини на момент її
народження або за даними Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
дії працівників відділу ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства, в той же
час, судом першої інстанції не
враховано тієї обставини, що на момент
прийняття рішення відповідачем про
відмову в задоволенні заяви позиція
ОСОБА_4 (колишнього чоловіка ОСОБА_3)
взагалі не була з'ясована, хоча в силу
норм СК України та за встановлених
обставин, вважається що дитина
походить від подружжя.

При зверненні заявників до Відділу їх
було поінформовано про порядок
проведення державної реєстрації
народження з одночасним визначенням її
походження, а також про порядок
оспорювання батьківства в судовому
порядку.

Враховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги спростовують
висновки суду першої інстанції, який
прийняв рішення із неповним
з'ясуванням обставинами, що мають
значення для справи, при цьому висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції прийнято із неповним
з'ясуванням обставинами, що мають
значення для справи, при цьому висновки
суду не відповідають обставинам
справи, то колегія суддів апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова скасуванню.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212, 254, 267 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 20 листопада 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві про визнання
протиправною бездіяльності,
зобов'язання вчинити дії -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 листопада 2013
року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді

Повний текст постанови виготовлено 24
червня 2014 року.

Головуючий суддя

Губська О.А.

Судді:

Беспалов О.О.

Ганечко О.М.