Справа № 805/6743/14
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 р.
Справа №805/6743/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 10-45 год.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді Смагар
С.В. при секретарі судового засідання
Пономаренко В.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Управління Пенсійного фонду
України в Петровському районі м.
Донецька

до Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в
Петровському районі м. Донецька

про стягнення заборгованості за період
з 1 грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року на
загальну суму 44279 грн. 52 коп.

за участю представників:

від позивача: Акінжали Г.О. - за
дов. від 24.06.2014р.

від відповідача: Петрушкевич М.В. - за
дов. від 09.01.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Управлінням Пенсійного фонду
України в Петровському районі м.
Донецька заявлено позов до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Петровському
районі м. Донецька про стягнення
заборгованості по витратам по особових
справах потерпілих, яким виплачено
пенсії у зв'язку із втратою
годувальника, котрий помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, за період з
1 грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року на
загальну суму 44279 грн. 52 коп. (з
урахуванням зміни позовних вимог).

Позивач в обґрунтування позовних
вимог посилається на те, що ним до
відповідача для відшкодування
понесених витрат було надано акти
звірки за період з 1 грудня 2013 року по 30
квітня 2014 року щодо сум сплачених
пенсій у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання в розмірі
42890 грн. 57 коп. та по особовим справам
осіб, які стали інвалідами внаслідок
нещасного випадку на території
колишніх республік СРСР у розмірі 1388
грн. 95 коп. Однак зазначені витрати
відповідачем не були відшкодовані у
зв'язку із відсутністю підстав для
таких витрат, чим порушено право органу
Пенсійного фонду на відшкодування
зазначених пенсійних виплат.
Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала у
повному обсязі, просила позов
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечувала проти позову,
про що зазначила в письмових
запереченнях, в обґрунтування чого
пояснила що стосовно витрат з виплати
та доставки пенсій у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання рішеннями
суду вже встановлені факти щодо того,
що на день смерті потерпілих
(годувальників) утриманці не досягли 55
річного віку, тобто були працездатними,
групи інвалідності їм не встановлено.
Щодо сум допомоги на поховання
зазначила, що причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів. В
матеріалах справи висновки МСЕК про
причино-наслідкового зв'язку смерті
відсутні, тому підстав для
відшкодування допомоги на поховання у
Фонду не виникло. Що стосується витрат
з виплати та доставки пенсій особам,
які стали інвалідами внаслідок
нещасного випадку на території
колишніх республік СРСР, зазначила, що
відшкодування шкоди особам
проводиться за законодавством країн де
з ними сталися нещасні випадки,
особових справ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
відповідача не має, тому просила
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Вислухавши у судовому засіданні
представників сторін, дослідивши та
оцінивши надані докази за своїм
внутрішнім переконанням, суд встановив
наступне.

Між сторонами підписано акт звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсій у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за період з 1 грудня 2013
року по 30 квітня 2014 року та акт звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, які отримали каліцтво в
державах СНД і переїхали на постане
місце проживання в Україну за період з 1
грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року.

Судом встановлено, що відповідачем
не прийняті до відшкодування витрати
пенсійного органу на загальну суму 44279
грн. 52 коп., у тому числі:

- по особовим справам ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
яким виплачені пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, які отримали в державах
СНД і переїхали на постійне місце
проживання в Україну в сумі 1388 грн. 95
коп. (основний розмір пенсії);

- суми витрат по особовим справам
потерпілих, яким виплачено пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання на загальну суму 42890 грн. 57
коп., у тому числі основний розмір
пенсій - 42100 грн. 17 коп., поштовий збір - 190
грн. 40 коп., допомога на поховання - 600
грн.

Зазначені обставини підтверджені
матеріалами справи, а саме:
розрахунками сум позову, актами
щомісячної звірки особових справ
пенсіонерів, і не є спірними.

Згідно з підпунктами «г», «д» частини
1 статті 21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№ 1105-ХІV (надалі - Закон № 1105) у разі
настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні, пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсію у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Тобто, на відповідача покладається
обов'язок виплатити пенсію по втраті
годувальника, у разі його смерті від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання. Оскільки
пенсійне забезпечення здійснюється
позивачем, то відповідач зобов'язаний
відшкодувати вказану пенсію.

Частиною 3 статті 30 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» передбачено, що
пенсія по інвалідності від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання призначається відповідно
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визначено, що пенсія у зв'язку з втратою
годувальника призначається
непрацездатним членам сім'ї померлого
годувальника, які були на його
утриманні, за наявності в годувальника
на день смерті страхового стажу, який
був би необхідний йому для призначення
пенсії по інвалідності, а в разі смерті
пенсіонера або осіб, зазначених у
частині другій статті 32 цього Закону, -
незалежно від тривалості страхового
стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку
з втратою годувальника призначається
незалежно від того, чи були вони на
утриманні годувальника.

Статтею 21 Закону № 1105 визначений
перелік соціальних послуг та виплат,
які здійснюються та відшкодовуються
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків у разі настання
страхового випадку.

Відповідно до статті 28 Закону № 1105
страховими виплатами є грошові суми,
які згідно із статтею 21 цього Закону
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків виплачує
застрахованому чи особам, які мають на
це право, у разі настання страхового
випадку. Зазначені грошові суми
складаються із: 1) страхової виплати
втраченого заробітку (або відповідної
його частини) залежно від ступеня
втрати потерпілим професійної
працездатності (далі - щомісячна
страхова виплата); 2) страхової виплати
в установлених випадках одноразової
допомоги потерпілому (членам його сім'ї
та особам, які перебували на утриманні
померлого); 3) страхової виплати пенсії
по інвалідності потерпілому; 4)
страхової виплати пенсії у зв'язку з
втратою годувальника; 5) страхової
виплати дитині, яка народилася
інвалідом внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання її матері під час
вагітності; 6) страхових витрат на
медичну та соціальну допомогу.

Як закріплено статтею 33 Закону № 1105 у
разі смерті потерпілого право на
одержання щомісячних страхових виплат
(пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1
частини першої статті 21 цього Закону)
мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого або
мали на день його смерті право на
одержання від нього утримання, а також
дитина померлого, яка народилася
протягом не більш як десятимісячного
строку після його смерті. Такими
непрацездатними особами є: 1) діти, які
не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років,
які не працюють, або старші за цей вік,
але через вади фізичного або
розумового розвитку самі не спроможні
заробляти; діти, які є учнями,
студентами (курсантами, слухачами,
стажистами) денної форми навчання - до
закінчення навчання, але не більш як до
досягнення ними 23 років; 2) жінки, які
досягли 55 років, і чоловіки, які досягли
60 років, якщо вони не працюють; 3)
інваліди - члени сім'ї потерпілого на
час інвалідності; 4) неповнолітні діти,
на утримання яких померлий виплачував
або був зобов'язаний виплачувати
аліменти; 5) непрацездатні особи, які не
перебували на утриманні померлого, але
мають на це право. Право на одержання
страхових виплат у разі смерті
потерпілого мають також дружина
(чоловік) або один з батьків померлого
чи інший член сім'ї, якщо він не працює
та доглядає дітей, братів, сестер або
онуків потерпілого, які не досягли
8-річного віку. Пенсія у разі смерті
годувальника призначається і
виплачується згідно із законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що постановою
Донецького окружного
адміністративного суду від 5 березня 2014
року по справі № 805/1591/14 частково
задоволено позов Управління
Пенсійного фонду України в
Петровському районі м. Донецька до
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання України в
Петровському районі м. Донецька про
стягнення заборгованості по витратам
по особових справах потерпілих, яким
виплачено пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, за період з
1 вересня 2013 року по 30 листопада 2013 року
у розмірі 26343 грн. 96 коп., а саме:
стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України в Петровському
районі м. Донецька Донецької області на
користь Управління Пенсійного Фонду
України в Петровському районі м.
Донецька заборгованість по витратам на
виплату пенсій у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання в розмірі 1286
грн. 94 коп. У задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 квітня 2014
року постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 5 березня 2014
року по справі № 805/1591/14 залишено без
змін.

Відповідно до частини 5 статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України) постанова
або ухвала суду апеляційної чи
касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 255 КАС України
передбачено, що обставини, які були
встановлені постановою, що набрала
законної сили, в одній
адміністративній справі не можуть
оспорюватися в іншій судовій справі за
участю тих самих сторін.

Так, судами першої та апеляційної
інстанції по справі № 805/1591/14
встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_5, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35,
ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39,
ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43,
ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47,
ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51,
ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55,
ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59,
ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63,
ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67,
ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, не мають право
на одержання щомісячних страхових
виплат відповідно до Закону № 1105-ХІV.

Стосовно ОСОБА_71, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є
донькою померлого ОСОБА_72 судом
встановлено, що зазначеній особі
призначено пенсію у зв'язку з втратою
годувальника - ОСОБА_72, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Висновком МСЕК про
час настання інвалідності
підтверджено, що ОСОБА_71 є інвалідом 2-ї
групи по зору з дитинства (захворювання
настало до досягнення 18-ти річного
віку), інвалідність встановлено без
строку.

З розрахунку ціни позову за період з
грудня 2013 року по квітень 2014 року в
матеріалах справи вбачається, що сума
витрат по особовій справі ОСОБА_71
складає 755 грн. 94 коп., у тому числі:
основний розмір пенсії - 750 грн.,
поштовий збір - 5 грн. 94 коп.

Відповідно до частини 9 статті 34
Закону № 1105 причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.

Статтею 36 Закону №1058 встановлені
умови призначення пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, згідно якої
пенсія у зв'язку з втратою годувальника
призначається непрацездатним членам
сім'ї померлого годувальника, які були
на його утриманні, за наявності в
годувальника на день смерті страхового
стажу, який був би необхідний йому для
призначення пенсії по інвалідності, а в
разі смерті пенсіонера або осіб,
зазначених у частині другій статті 32
цього Закону, - незалежно від
тривалості страхового стажу. При цьому
дітям пенсія у зв'язку з втратою
годувальника призначається незалежно
від того, чи були вони на утриманні
годувальника. Батьки і чоловік
(дружина) померлого, які не були на його
утриманні, мають право на пенсію у
зв'язку з втратою годувальника, якщо
втратили джерело засобів до існування.
Непрацездатними членами сім'ї
вважаються: 1) чоловік (дружина), батько,
мати, якщо вони є інвалідами або
досягли пенсійного віку, передбаченого
статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому
числі діти, які народилися до спливу 10
місяців з дня смерті годувальника)
померлого годувальника, які не досягли
18 років або старші цього віку, якщо вони
стали інвалідами до досягнення 18 років.
Діти, які навчаються за денною формою
навчання у загальноосвітніх
навчальних закладах системи загальної
середньої освіти, а також
професійно-технічних, вищих навчальних
закладах, - до закінчення такими дітьми
навчальних закладів, але не довше ніж
до досягнення ними 23 років, та
діти-сироти - до досягнення ними 23 років
незалежно від того, навчаються вони чи
ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх
відсутності - один з батьків або брат чи
сестра, дідусь чи бабуся померлого
годувальника незалежно від віку і
працездатності, якщо він (вона) не
працюють і зайняті доглядом за дитиною
(дітьми) померлого годувальника до
досягнення нею (ними) 8 років. До членів
сім'ї, які вважаються такими, що були на
утриманні померлого годувальника,
відносяться особи, зазначені в частині
другій цієї статті, якщо вони: 1) були на
повному утриманні померлого
годувальника; 2) одержували від
померлого годувальника допомогу, що
була для них постійним і основним
джерелом засобів до існування. Члени
сім'ї померлого годувальника, для яких
його допомога була постійним і
основним джерелом засобів до
існування, але які й самі одержували
пенсію, мають право, за бажанням,
перейти на пенсію у зв'язку з втратою
годувальника.

Враховуючи те, що ОСОБА_71 є донькою
загиблого ОСОБА_72, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві, що
підтверджено свідоцтвом про смерть від
29 грудня 1995 року НОМЕР_1 та актом про
нещасний випадок № 245, та має другу
групу інвалідності по зору з дитинства,
що також підтверджено випискою з акту
огляду МСЕК серії 10 ААА № 385058, суд
дійшов висновку, що ОСОБА_71 на підставі
пунктів 1, 3 частини 2 статті 33 Закону №
1105 має право на одержання щомісячних
страхових виплат.

Стосовно позовних вимог в частині
стягнення суми витрат по особовим
справам ОСОБА_3 (нещасний випадок
стався 21 грудня 1986 року) та ОСОБА_4
(нещасний випадок стався 24 квітня 1984
року), які стали інвалідами внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання на
території колишніх СРСР, суд зазначає
наступне.

Згідно частиною 2 статті 2 Закону №
1105 особи, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було
встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону. При цьому право на таке
забезпечення, яке встановлено в
Україні, не залежить від того, у якій з
колишніх республік СРСР стався
нещасний випадок на виробництві з
застрахованою особою або виникло
професійне захворювання, пов'язане з
виконанням нею трудових обов'язків.

Відповідно до пункту «а» статті 27
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» громадянам України -
переселенцям з інших держав, які не
працювали в Україні, пенсії по
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання призначаються незалежно
від стажу роботи.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1105
передбачено, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між Фондом соціального страхування від
нещасних випадків і страховиками з
інших видів соціального страхування
виникають спори щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернувся застрахований.
Страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Частиною 4 статті 26 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування закріплено, що
якщо після призначення застрахованій
особі матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Згідно з пунктом 3 розділу XI
Прикінцевих положень Закону № 1105
відшкодування шкоди, медична,
професійна та соціальна реабілітація
провадяться Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
також зазначеним у статті 8 цього
Закону особам, які потерпіли до
набрання ним чинності та мали право на
зазначені страхові виплати і соціальні
послуги. Абзацом третім пункту 3
розділу XI цього Закону встановлено, що
вся заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання чинності цим Законом
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків.

Таким чином, обов'язок Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодувати потерпілим на
виробництві та членам їх сімей
матеріальну і моральну (немайнову)
шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я,
не залежить від сплати Фонду страхових
внесків підприємств, на яких ушкоджене
здоров'я потерпілого.

Відповідно до статті 2 Угоди «Про
взаємне визнання прав на відшкодування
шкоди, завданої працівникам каліцтвом,
професійним захворюванням або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язані з
виконанням ними трудових обов'язків»,
підписаної 9 вересня 1994 року між
частиною держав колишнього СРСР,
відшкодування шкоди, завданої
працівнику внаслідок трудового
каліцтва, іншого ушкодження здоров'я (у
тому числі при настанні втрати
працездатності в результаті нещасного
випадку на виробництві, пов'язаного з
виконанням працівниками трудових
обов'язків, після переїзду потерпілого
на територію іншої Сторони), смерті
здійснюється роботодавцем Сторони,
законодавство якої поширювалось на
працівника в момент одержання
каліцтва, іншого ушкодження здоров'я,
смерті.

Статтею 3 Угоди про гарантії прав
громадян держав-учасників
Співдружності Незалежних держав у
галузі пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року встановлено, що всі
витрати, пов'язані із здійсненням
пенсійного забезпечення за цією Угодою
несе держава, що надає це пенсійне
забезпечення. Статтею 5 цієї Угоди
передбачено, що вона поширюється на всі
види пенсійного забезпечення громадян,
які встановлені законодавством.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробни цтві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами Пенсійного
фонду України - відшкодувати
останньому витрати, повинен Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків.

Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Верховного Суду України
від 21 листопада 2011 року № 21-361а11.

З матеріалів справи вбачається, що
сума витрат по особовим справам ОСОБА_3
та ОСОБА_4, яким призначено пенсію у
зв'язку із інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання на
території колишніх СРСР, за період з 1
грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року
складає 1388 грн. 95 коп., у тому числі: 750
грн. - сума витрат по особовій справі
ОСОБА_3, 638 грн. 95 коп. - сума витрат по
особовій справі ОСОБА_4 Таким чином, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги в
цій частині є обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд зазначає, що відповідачем доведено
факт відсутності правових підстав для
відшкодування витрат на виплату пенсій
по втраті годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання стосовно осіб по особовим
справам: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_5, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32,
ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36,
ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40,
ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44,
ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48,
ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52,
ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56,
ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60,
ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64,
ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68,
ОСОБА_69, ОСОБА_70, але не доведено факт
відсутності правових підстав стосовно
ОСОБА_71, а також факт відсутності
правових підстав для відшкодування
витрат з виплати та доставки пенсій
особам, які стали інвалідами внаслідок
нещасного випадку на території
колишніх республік СРСР, стосовно осіб
по особовим справам ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відповідно до норм діючого
законодавства, що також встановлено
судовими рішеннями по справі № 805/1591/14,
які набрали законної сили, внаслідок
чого не підлягають доказуванню в межах
даної справи відповідно до частини 1
статті 72 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Управління
Пенсійного фонду України в
Петровському районі м. Донецька
підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42,
47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154,
158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Управління Пенсійного фонду
України в Петровському районі м.
Донецька до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Петровському
районі м. Донецька про стягнення
заборгованості по витратам по особових
справах потерпілих, яким виплачено
пенсії у зв'язку із втратою
годувальника, котрий помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, за період з
1 грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року на
загальну суму 44279 грн. 52 коп.
задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Петровському
районі м. Донецька заборгованість по
витратам на виплату пенсій, у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, у розмірі 2144 грн. 89 коп. за
період з 1 грудня 2013 року по 30 квітня 2014
року.

В іншій частині у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини
постанови прийняті у нарадчій кімнаті
та проголошені у судовому засіданні 24
червня 2014 року. Постанова у повному
обсязі складена 27 червня 2014 року.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
Смагар С.В.