Справа № 817/522/14
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Сало
Суддя-доповідач:Охрімчук І.Г.
УХВАЛА

іменем України

"23" червня 2014 р.
Справа № 817/522/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Охрімчук І.Г.

суддів:
Зарудяної Л.О.

Кузьменко Л.В.

при секретарі
Кратюк А. О.

за участю представників сторін:

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області Міністерства
доходів і зборів України на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "17" квітня
2014 р. у справі за позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
Міністерства доходів і зборів України
про скасування податкових
повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2014р. підприємець ОСОБА_3
звернулася до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 20.03.2012, яким визначено податкове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 9 531,11 грн., №
від 20.03.2012, яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в сумі 8 282,00 грн.,
№ від 21.11.2013, яким позивачу
донараховано податкові зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб в сумі
10 129,46 грн.

В процесі розгляду справи позивачем
було заявлено клопотання, в якому
останній просив об'єднати розгляд
позовів у справі №817/522/14 та у справі
№817/960/14 в одне провадження, оскільки
підставою для винесення вищенаведених
податкових повідомлень-рішень та
вимоги ДПІ у м. Рівному №Ф-12 від 12.03.2014
року про сплату боргу (недоїмки) з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
страхування в сумі 28 882,45 грн.,
оскарження якої є предметом спору у
справі №817/960/14, є один і той самий акт
перевірки відповідача від 07.11.2013.
Ухвалою суду від 17.04.2014 вказане
клопотання позивача задоволено. Відтак
судом було здійснено розгляд справи
щодо всього обсягу об'єднаних позовних
вимог.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 17.04.2014р.
адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Рівне Рівненської області Державної
податкової служби від 20.03.2012 №, №
. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 20.11.2013 №.
Визнано протиправною та скасовано
податкову вимогу Державної податкової
інспекції у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області від 12.03.2013 №Ф-12. Присудити на
користь позивача ФОП ОСОБА_3 із
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 365,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням, відповідач звернувся до суду
апеляційної інстанції з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
дослідивши докази, зібрані в
матеріалах справи, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог апеляційної скарги з огляду на
наступне.

Судом вставлено, що Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби, проведено
документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства підприємцем ОСОБА_3
за період з 01.01.2010 р. по 31.12.2011 р. За
результатами вказаної перевірки
податковим органом складено
відповідний акт № 57/17-117/НОМЕР_2 від
06.03.2012 (а.с.11-31, т.1), відповідно до
висновків якого встановлені наступні
порушення:

- ст.138, ст.177 ПК України , ст.13 Декрету КМУ
"Про прибутковий податок з громадян" , а
саме відображення перекручених даних в
деклараціях привело до заниження
оподаткованого доходу за ІІІ-ІV кв. 2010р.
на суму 15772,00грн., за 2011р. на суму
38215,00грн.;

- ст.198 п.199.1 ст.199 ПК України п.п.7.4.3 п.7.4
ст.7, п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 ЗУ "про податок на
додану вартість" , в результаті чого
встановлено завищення задекларованих
підприємцем показників податкового
кредиту у рядку (10.1 - 16.4) Декларацій
всього в сумі 8282,00грн., в результаті
чого зменшено залишок від'ємного
значення, який включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду в розмірі 8282,00грн. ;

- ст.1 ЗУ "Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті", а саме
порушення термінів надходження
валютної виручки в сумі 1030,00 євро/11362,41
грн., граничний термін надходження якої
- 09.05.2011р., виручка фактично надійшла -
19.05.2011р. по експортному договору від
26.05.2010р.;

- п.6 ст.128 Господарського кодексу
України , а саме не ведення обліку
доходів витрат за період з 01.01.2010р. по
31.12.2011р.

В акті перевірки зазначено, що
перевіркою правильності визначення
витрат, відображених у деклараціях про
доходи, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, з даними про суми
витрат, визначеними в ході перевірки за
період діяльності з 01.01.2010 р. по 31.12.2011р.,
встановлено розбіжність в сумі 15772,00
грн. за 3-4 квартал 2010 р. та 38215,00 грн. за 2011
р. тобто завищення валових витрат на цю
суму та завищення податкового кредиту
за 2010 та 2011 роки на суму 8 282,00 гривень.

На підставі висновків акту перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення № від 20.03.2012
(а.с.32, т.), яким визначено податкове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 9 531,11 грн., №
від 20.03.2012 (а.с.33, т.), яким зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість в сумі 8 282
грн.

Судом встановлено, що основним видом
діяльності позивача є здійснення
вантажних перевезень автомобілями та
автобусами (крім таксі), надання
експедиторських послуг. Позивач
використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них. Протягом 2010 та 2011
років позивач перебував на загальній
системі оподаткування.

Як вбачається з вказаного вище акту
перевірки, розбіжність у валових
витратах відповідно за 3-4 кв. 2010 р. на
суму 15772,0 грн. та за 2011р. - 38215,0 грн.
виникла в зв'язку з тим, що підприємцем
до складу валових витрат віднесено
витрати понесені на подачу автомобілів
до пункту завантаження, а згідно
договорів про надання послуг, заявок,
актів виконаних робіт, рахунків,
шляхових листів, що підтверджують
списання пального тощо встановлено, що
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.
Таким чином, до складу валових витрат в
ході перевірки не прийнято частину
витрат на придбання дизельного
пального, що було використане для
переміщення транспортних засобів з
одного пункту до іншого без оплати
таких поїздок замовниками (покупцями)
по маршрутах, що не відображені в актах
виконаних робіт та такі, що не пов'язані
з отриманням доходів звітних періодів.

Відтак, за результатами перевірки,
податковий орган прийшов до висновку
про відображення позивачем
перекручених даних в деклараціях за 2010,
2011 роки, що привело до заниження
оподатковуваного доходу за III-IV кв. 2010 р.
на суму 15772 грн., за 2011р. на суму 38215 грн. В
результаті чого донарахована сума
податку з доходів фізичних осіб від
зайняття підприємницькою діяльністю в
сумі 8098,05грн., в т.ч. за 2010 р. - 2365,80 грн., за
2011 р. - 5732,25 грн.. Крім цього,
контролюючим органом за цими ж
операціями стверджується про
порушення позивачем норм ст.198 та п.199.1
ст.199 Податкового кодексу України та пп.
7.4.3 п.7.4 ст. 7, пп. 7.4.4 п.7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", згідно з якими право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання товарів, які
використовуються в оподаткованих
операціях. Як наслідок, прийнятий
висновок про безпідставне віднесення
до податкового кредиту показників у
сумі 8282 грн., у тому числі за грудень 2010
р. у сумі 3049 грн., за грудень 2011р. у сумі
5233 грн. Поряд з тим, в акті перевірки
податковий орган підтверджує
наявність під час перевірки податкових
накладних.

Розглядаючи питання про віднесення
витрат на подачу автомобілів до
пунктів завантаження до складу валових
витрат, судом апеляційної інстанції
враховуються наступне.

З договорів на
транспортно-експедиційне
обслуговування; договорів-заявок з
вказанням конкретного місяця
загрузки/вигрузки, тоннажу вантажу;
звітів про використання пального,
видаткових накладних, які
підтверджують придбання пального, що
одним із обов'язкових умов договорів
перевезення, вбачається, що
обов'язоком перевізника є забезпечення
надання транспортних засобів до
пункту завантаження - вказаного
замовником у відповідному договорі
або договорі-заявці. Вказані умови
договору кореспондують вимогам статей
306 - 316 ГК України, а відтак, виконання
такого обов'язку є обов'язковим
елементом господарської діяльності
позивача пов'язаної із наданням
транспортних послуг.

Крім того, з угод на перевезення,
укладених позивачем, вбачається, що
замовник сплачує вартість перевезення
від пункту завантаження до пункту
розвантаження автомобіля.

Разом з тим, з метою отримання цього
доходу, тобто здійснення господарської
діяльності, позивачем несуться витрати
пов'язані з доставкою автомобіля до
пункту завантаження.

Підтвердженням факту використання в
господарській діяльності витрат
понесених при поданні автомобілів до
пункту завантаження є саме виконання
замовлень щодо перевезення вантажів та
одержання відповідної виручки, так як
для прибуття в місце завантаження та
повернення на місце стоянки
автотранспортного засобу після
виконання перевезень чи переміщення
транспорту між населеними пунктами для
завантаження і перевезення продукції
(виконання замовлення) необхідно
використовувати пальне.

При цьому пальне, використане під час
руху по маршруту транспортного засобу
без вантажу слід вважати таким, що
використане у господарській
діяльності, відтак витрати, понесені
при придбанні такого пального,
обґрунтовано включені до складу
валових у періоді, що підлягав
перевірці.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового
кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

Безпідставним вважає суд посилання
податкового органу на порушення
Позивачем норм пп.139.1.9. п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України за якими,
не відносяться до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. В Акті
перевірки не відображено, а
представником відповідача не доведено
факту не представлення до перевірки
первинних документів.

В Акті перевірки, який став підставою
для прийняття оспорюваного рішення,
контролюючий орган обґрунтовує
наявність порушення лише покликанням
на норми Податкового кодексу України,
без зазначення конкретних первинних
документів, які ним не беруться до
уваги.

З огляду на викладене, податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівному
№ від 20.03.2012, яким визначено
податкове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 9 531,11 грн.,
та № від 20.03.2012, яким зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість в сумі 8 282,00
грн. підлягають скасуванню.

Матеріали справи свідчать, що ДПІ у м.
Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області 07.11.2013р. проведено планову
виїзну документальну перевірку
ОСОБА_3щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2012р. по 31.12.2012р., дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 по
31.12.2012. та правильності нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиного
внеску) за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2012 р.
За результатами вказаної перевірки
складено акт від 07.11.2013р. №212//17-01/3,
відповідно до висновків якого
встановлені наступні порушення:

- п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу
України (заниження оподаткованого
доходу за 2012р. на 45019,70 грн.);

- в порушення п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8 ЗУ "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" донарахована
сума єдиного внеску за 2011 рік складає
13260,61 грн. Донараховано єдиного внеску
за 2012р. становить 15621,84грн.

В акті перевірки зазначено, що
перевіркою правильності визначення
витрат, відображених у деклараціях про
доходи, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, з даними про суми
витрат, визначеними в ході перевірки за
період діяльності з 01.01.2012р. по 31.12.2012 р.,
встановлено розбіжність на суму 45019,70
гривень, внаслідок завищення, думку
податкового органу, валових витрат на
цю суму.

На підставі вказаних висновків
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 21.11.2013
р., яким донараховано податкові
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 10 129,46 грн. (в тому
числі 6 752,97 грн. основного зобов'язання
та 3 376,49 грн. штрафної санкції ), а також
виставлено вимогу №Ф-12 від 12.03.2013 про
сплату боргу (недоїмки) з єдиного
внеску на загальнообов'язкове
страхування в сумі 28 882,45 грн.

Як вбачається з вказаного вище акту
перевірки, розбіжності у валових
витратах по даним перевірки виникла в
результаті порушення позивачем п. 138.2,
п.138.4, п.138.6-9, п.138.10 ст. 138, п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, а саме:

- в квітні, травні, червні 2012 р.
підприємцем були надані деякі послуги
з міжнародного перевезення вантажів,
за якими позивачем сформовано витрати
по вищевказаних маршрутах перевезення
не пропорційно до отриманих по даних
переїздах доходах, внаслідок чого
позивачем, на думку контролюючого
органу, було понаднормово включено до
складу витрат 29 187,70 грн.;

- позивачем до складу валових витрат за
2012 р. неправомірно включено витрати на
сплату страхових платежів на
транспортні засоби у загальній сумі 15832
грн., оскільки, на думку контролюючого
органу, дані витрати не є операційними
витратами та не включаються до складу
витрат фізичної особи - підприємця.

З приводу формування позивачем
валових витрат згідно вище вказаного
акту, суд апеляційної інстанції
враховує наступне.

Звітним періодом для позивача у
відповідності до п.177.5 ст. 177
Податкового кодексу України є річний
строк, так як позивач один раз протягом
року подає відповідну декларацію про
доходи за попередній рік.

При цьому, як вбачається із декларації
позивача за 2012 р. (копія міститься в
матеріалах справи), діяльність
підприємця характеризується
дохідністю, оскільки за результатами
звітного періоду, позивач отримав
доходу в розмірі 1 154 744 грн., а витрат
поніс лише в розмірі 1 138 560,67 грн.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

Згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті
14 Податкового кодексу України від
02.12.2010 року №2755-VI: витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати»
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248,
до складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
операційну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

Досліджуючи докази, зібрані в
матеріалах справи, на підставі яких
позивачем формувались валові витрати,
вбачається що останнім були понесені
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, основних засобів
та інших необоротних активів
загальновиробничого призначення, які
відносились до загальновиробничих
витрат. При цьому, підтверджуючих
документів по витратній частині
позивачем було надано на суму 1 418 343,18
грн., тоді як в декларації
задекларовано, як на те вказувалось
вище, витрати лише на суму 1 138 560,67 грн.,
що в свою чергу, на думку суду, свідчить
про неповне включення позивачем усіх
витрат до складу валових, а відтак і про
наявність у позивача надлишкового
запасу підтверджуючих документів для
підтвердження показників поданої ним
декларації. Крім того, з досліджених
документів вбачається включення
позивачем до складу витрат у 2012 році
витрат, які ним понесені саме в 2012 році,
що цілком відповідає вимогам
законодавства та не спростовано
контролюючим органом.

В ході перевірки не виявлено фактів
ненадання відповідних первинних
документів зі сторони позивача або їх
невідповідність встановленим вимогам.

При цьому, в порушення вимог пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010р. № 984, відповідно до якого: у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно зазначити первинні
документи, на підставі яких вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку, навести
регістри бухгалтерського обліку,
кореспонденцію рахунків операцій та
інші документи, пов'язані з обчисленням
і сплатою податків і зборів, та докази,
що підтверджують наявність факту
порушення, відповідач не наводить
жодного первинного документу,
сформовані витрати за яким не взято до
уваги.

В порушення наведених норм
контролюючий орган не навів норм
закону, які начебто порушив позивач
при здійсненні таких операцій, відтак
такі висновки контролюючого органу є
безпідставними та необґрунтованими.

З приводу витрат по страхуванню, то як
зазначалось вище позивачем було надано
до суду відповідні підтверджуючі
документи, на підставі яких останній і
відніс до складу валових витрат
понесенні витрати на страхування.

Відповідно до підпункту 138.1. статті 138
Податкового кодексу України: витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із:
витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Так, згідно підпункту 138.1.1. пункту 138.1.
статті 138 Податкового кодексу України,
витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг.

В пункті 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України визначено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до пункту 138.4. статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім не розподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Так, згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1.
статті 14 Податкового кодексу України:
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що визначальною ознакою витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування, є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
на підставі договору страхування від
01.02.2012 р. укладеного із ТОВ Страхова
компанія «Альфа-Гарант», а також
полісів обов'язкового страхування,
позивачем, шляхом безготівкового
перерахування коштів у лютому та
травні 2012 р., було сплачено для
обумовленого страховика страховий
платіж на загальну суму 15832 грн., з метою
страхуванням власних транспортних
засобів та вантажу, що перевозився ним
на умовах міжнародної системи
автомобільного страхування "Зелена
картка".

Як передбачено у ст. 16 «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», у разі виїзду
транспортного засобу, зареєстрованого
в Україні, до країн - членів міжнародної
системи автомобільного страхування
"Зелена картка" власник такого
транспортного засобу зобов'язаний мати
чинний договір міжнародного
страхування, посвідчений відповідним
уніфікованим страховим сертифікатом
"Зелена картка". Виїзд з України до
країн - членів міжнародної системи
автострахування "Зелена картка"
транспортного засобу, зареєстрованого
в Україні, у разі відсутності договору
міжнародного страхування, укладеного
зі страховиком - повним членом МТСБУ і
посвідченого відповідним уніфікованим
страховим сертифікатом "Зелена картка",
забороняється.

Відповідно до абз. «г» пп. 138.8.5 п. 138.8 ст.
138 Податкового кодексу України, до
складу загальновиробничих витрат
включаються, витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
оперативну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

В свою чергу, загальновиробничі
витрати, які відносяться на
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку,
пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України віднесено до витрат, прямо
пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Ці норми податкового законодавства
слід розглядати в контексті
пов'язаності таких елементів і в
розумінні того, що автоперевізник, який
займається господарською діяльністю,
відповідно до положень Митної
Конвенції про Міжнародне перевезення
вантажів із застосуванням книжки МДП
та відповідно до положень Процедурних
Правил, якими регулюється відносини у
системі міжнародного автострахування
«Зелена Картка», Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», не може здійснювати свою
діяльність на ринку міжнародних
перевезень без здійснення процедур
страхування. Відтак, страхування
автоперевезень є обов'язковою умовою
для здійснення господарської
діяльності позивача. Таким чином,
наявність документального
підтвердження нарахованих та
сплачених страхових платежів є
основним критерієм для виникнення
страхових зобов'язань, а відтак і для
визнання таких витрат.

Тому, висновок податкового органу щодо
обмеження права платника на
відображення у податковій звітності
понесених витрат на страхування при
здійсненні господарської діяльності і
донарахування податкових зобов'язань є
фактичним невизнанням обґрунтованих
витрат платника податків, що тягне за
собою порушення його майнових прав.

Отже, витрати, пов'язані з страхуванням,
позивачем сформовані правомірно.

Підсумовуючи викладене вище, податкове
повідомлення-рішення прийняте
Державною податковою інспекцією у м.
Рівному Головного управління
Міністерства доходів у Рівненській
області № від 21.11.2013 р., яким
позивачу донараховано податкові
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб в сумі 10 129,46 грн.,
підлягає скасуванню.

Розглядаючи питання правомірності
виставлення ДПІ у м. Рівному №Ф-12 від
12.03.2013 вимоги про сплату боргу
(недоїмки) з єдиного внеску на
загальнообов'язкове страхування в сумі
28 882,45 грн., суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати,
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначено
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Виключно даним Законом визначаються:
принципи збору та ведення обліку
єдиного внеску; платники єдиного
внеску; порядок нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; орган, що
здійснює збір та веде облік єдиного
внеску, його повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI,
платниками єдиного внеску є, зокрема,
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

За змістом ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, базою
нарахування єдиного внеску для
фізичних осіб - підприємців є сума
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб.
Нарахування єдиного внеску
здійснюється в межах максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми,
зазначені в частинах першій і другій
цієї статті, не зменшені на суму
відрахувань податків, інших
обов'язкових платежів, що відповідно до
закону сплачуються із зазначених сум.

При прийнятті оспорюваної вимоги,
контролюючий орган виходив з власних
тверджень про необхідність збільшення
позивачу чистого оподаткованого
доходу за 2011 рік на суму 38 215 гривень та
за 2012 рік на суму 45 019,70 гривень.

Враховуючи те, що контролюючим органом
не доведено правомірності його
висновків про заниження позивачем у 2011
та 2012 роках суми доходів отриманих від
його діяльності внаслідок завищення
валових витрат та відповідного
прийняття відповідачем податкових
повідомлень-рішень по податку з
доходів фізичних осіб, у відповідача
відсутні правові підстави для
формування оспорюваної вимоги про
сплату боргу №ф-12 від 12.03.2013 р.
Відповідно, вимога ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області №Ф-12
від 12.03.2013 р. про сплату боргу (недоїмки)
є протиправною та підлягає скасуванню
(аналогічного висновку дійшов і суд
першої інстанції).

Враховуючи зазначене, та оскільки
контролюючим органом не доведено
правомірності його висновків про
заниження позивачем у 2011р. та 2012р. суми
доходів, отриманих від його діяльності
внаслідок завищення валових витрат та
відповідно прийняття відповідачем
податкових повідомлень-рішень по
податку з доходів фізичних осіб,
необґрунтованими є висновки викладені
відповідачем в акті перевірки про
порушення позивачем податкового
законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до переконання, що висновки
суду першої інстанції є
обґрунтованими, а доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин в справі, підтверджених
доказами, колегія суддів апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області Міністерства
доходів і зборів України залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"17" квітня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
І.Г. Охрімчук

судді:
Л.О. Зарудяна

Л.В. Кузьменко

Повний текст cудового рішення
виготовлено "25" червня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33022

3- відповідачу/відповідачам: Державна
податкова інспекція у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області Міністерства
доходів і зборів України вул.
Відінська,8,м.Рівне,33023

4- представнику позивача ОСОБА_4, 33024,
АДРЕСА_2. - ,