Справа № 826/6883/14
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/6883/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 червня 2014 року 09:20 год. № 826/6883/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

за участю секретаря судового засідання Галак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом

Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ ТРЕЙДИНГ»

про

стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

встановив:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ ТРЕЙДИНГ», в якому просило: стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 7986,67 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 64,80 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в силу вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», повинен був створити та працевлаштувати 1 інваліда, однак відповідачем не створено необхідну кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджується поданим ним Звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою 10-ПІ, у зв’язку з чим утворилась заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 7986,67 грн. та пеня у розмірі 64,80 грн.

Відповідач позов не визнав. В своїх запереченнях проти позову зауважив, що дійсно 21 лютого 2014 року до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів ним було подано Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою 10-ПІ (поштова-річна), в якому вказано, що середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2013 році становила 9 осіб, відповідно до 4-х відсоткового нормативу на підприємстві повинна бути працевлаштована 1 особа, проте у вказаному звіті зазначено, що працевлаштовано 0 осіб. Однак, 30 квітня 2014 року відповідач на адресу позивача надіслав виправлений Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік від 23 квітня 2014 року, у якому відобразив коректні дані щодо працевлаштування інвалідів на підприємстві відповідача, а саме, зазначив, що працевлаштовано 1 особу-інваліда. Крім того зауважив, що підприємство не подавало у 2013 році звітів до центру зайнятості, оскільки протягом 2013 року на підприємстві середньооблікова чисельність працівників складала 8 осіб, тобто було відсутнє зобов’язання, встановлене нормами статей 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Після влаштування на роботу 02 грудня 2013 року особи-інваліда середньооблікова чисельність по підприємству склала 9 осіб. Цим самим вимоги, визначені законодавством щодо створення 1 робочого місця для інваліда відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідачем виконані.

Таким чином, відповідач вважає, що ним належним чином була створена вакансія та працевлаштовано 1 особу-інваліда на цю вакансію, а отже відсутні підстави для стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

За наведених обставин відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Суд, заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За змістом статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих (середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік).

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів і звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У частині першій статті 20 Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов’язковим платежем), обов’язкова сплата яких передбачена Конституцією України чи Податковим кодексом України, є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв’язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до положень статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Так, зі Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою 10-ПІ (поштова-річна) поданого товариством до позивача, як в лютому 2014 року, так і скоригованого та направленого в квітні 2014 року, вбачається, що протягом 2013 року на підприємстві середньооблікова чисельність працюючих складала 9 осіб.

Водночас, як стверджував відповідач і не спростував позивач, 9–ою особою, прийнятою на підприємство, є фізична особа-інвалід, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ-ДНА – 01 №571623, і прийнята ця особа згідно наказу №30-к по ТОВ «ГЛОБАЛ ТРЕЙДИНГ» 02 грудня 2013 року.

Позивач, заперечуючи проти доводів відповідача, вказував на те, що прийнята відповідно до наказу №30-К від 02 грудня 2013 року особа на посаду менеджера з оптової торгівлі не може бути зарахована як стовідсоткова одиниця, оскільки відповідно до Наказу Державного комітету статистики України №286 від 28 вересня 2005 року «Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників», станом на 31 грудня 2013 року у звітному періоді (рік) пропрацювала лише місяць, що дорівнює 0,08.

Проте, в такому випадку, на думку суду, дана обставина не спростовує позиції відповідача з приводу того, що при середньообліковій кількості працюючих 8 осіб, у останнього відсутні зобов’язання щодо створення 1 робочого місця для особи-інваліда і, відповідно, відсутні підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

Судові витрати, які підлягають стягненню – відсутні.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Позов Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ ТРЕЙДИНГ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 7986,67 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 64,80 грн. - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко