Справа № 2-а-2522/11/2070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/92748/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 06 липня
2011 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22 листопада
2011 року

у справі № 2-а-2522/11/2070

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк Золоті Ворота»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові

про визнання недійсним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 06
липня 2011 року, залишеною без
змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22 листопада 2011 року,
адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «Банк Золоті
Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті
Ворота»; позивач) до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові (далі - СДПІ по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові; відповідач) задоволено.
Скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від 28
серпня 2006 року. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь ПАТ «Банк
Золоті Ворота» витрати з оплати
судового збору (державного мита) в
розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, СДПІ
по роботі з великими платниками
податків у м. Харкові, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 06
липня 2011 року, ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22 листопада 2011 року та прийняти
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить відмовити в її
задоволенні, а постановлені у справі
судові рішення залишити в силі.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
виїзну планову перевірку ПАТ «Банк
Золоті Ворота» з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2005
року по 31 березня 2006 року, за
результатами якої складено акт №
1431/50-0/20015529 від 18 серпня 2006 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
СДПІ по роботі з великими платниками
податків у м. Харкові прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 28 серпня 2006 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 165 749,67 грн. (110 499,98 грн. - основний
платіж, 55 249,99 грн. - штрафні
(фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення ПАТ
«Банк Золоті Ворота»
підпункту 5.2.4 пункту 5.2 статті 5,
підпунктів 12.2.1, 12.2.2 пункту 12.2 статті 12
Закону України від 28 грудня 1994 року №
334/94-ВР «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 334/94-ВР) у зв'язку із завищенням
валових витрат внаслідок збільшення
страхового резерву, сформованого під
зобов'язання позивача перед клієнтами
за наданими гарантіями на загальну
суму в розмірі 558 902,09 грн. Дані гарантії
надавались товариством туристичним
фірмам та іншим клієнтам як засіб
забезпечення виконання майбутніх
зобов'язань перед бенефіціаром за
принципала у разі невиконання останнім
своїх зобов'язань.

Задовольняючи адміністративний позов,
суди попередніх інстанцій дійшли
висновку про те, що витрати позивача на
формування резервів на покриття
можливих втрат за кредитними
операціями мають обов'язковий характер
та підлягають включенню до складу
валових витрат відповідно до
підпунктів 12.2.1, 12.2.2 пункту 12.2
статті 12 Закону № 334/94-ВР.

Проте, із вказаними доводами
погодитись не можна, зважаючи на таке.

Відповідно до підпункту 12.2.1 пункту 12.2
статті 12 Закону № 334/94-ВР будь-який банк,
а також будь-яка небанківська
фінансова установа, створена згідно з
нормами відповідних законів, крім
страхових компаній та недержавних
пенсійних фондів, зобов'язані
створювати страховий резерв для
відшкодування можливих втрат по
основному боргу (без процентів та
комісій) за всіма видами кредитів (у
тому числі консолідованим іпотечним
боргом), а також гарантій, порук,
придбаних цінних паперів (у тому числі
іпотечних сертифікатів з фіксованою
дохідністю), інших активних
банківських операцій, які відносяться
до їх господарської діяльності згідно
із законодавством.

Із змісту наведеного положення
випливає, що правовою підставою
створення страхового резерву за
переліченими операціями є існування
боргових відносин між банком як
кредитором та його контрагентами, у
тому числі за договорами гарантії та
акредитиву. Оскільки ПАТ «Банк Золоті
Ворота» не здійснило фактичної виплати
коштів за такими операціями, то воно не
має права вимоги до своїх контрагентів
щодо повернення коштів.

Підпунктом 12.2.1 пункту 12.2 статті 12
Закону № 334/94-ВР також передбачено
необхідну ознаку боргових відносин як
підставу формування страхового
резерву, а саме можливість втрати по
основному боргу, тобто наявність
ризику, який і зумовлює необхідність
створення такого резерву для покриття
цих втрат.

За відсутності ризику при здійсненні
кредитної операції віднесення банком
до валових витрат сум страхового
резерву за цією операцією суперечить
вимогам зазначеної норми, а отже, є
неправомірним.

Враховуючи те, що в розглядуваній
ситуації позивачем не виплачено суму,
що становить основний борг, то не виник
і ризик неповернення цих коштів.

Згідно із статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Відповідно до частини 2 статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України законним вважається рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З огляду на зазначене, порушення судами
норм матеріального права є підставою
для скасування постановлених у справі
судових рішень та прийняття нової
постанови про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові задовольнити.

Скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
06 липня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22 листопада
2011 року.

Прийняти у справі нову постанову, якою
в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав і в порядку,
встановленими главою 3 розділу IV
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.