Справа № 815/628/14
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

25 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/628/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Юхтенко Л.Р.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -Кравець О.О.судді
-Домусчі С.Д.судді - за участю
секретаряШеметенко Л.П. Левицької З.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Державної
податкової інспекції у Біляївському
районі Головного управління
Міндоходів в Одеській
області,Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРАНРЕСУРСИ" на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19.02.2014 р. по
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРАНРЕСУРСИ" до
Державної податкової інспекції у
Біляївському районі Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання дій
протиправними, визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення; зобов'язання
здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ" звернулося до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Біляївському районі
Головного управління Міндоходів в
Одеській області та просило визнати
дії щодо проведення перевірки
протиправними та визнати протиправним
та скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 10.01.2014
року та зобов'язати здійснити повторну
документальну позапланову перевірку.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 19.02.2014 року
позов задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення - рішення № від
10.01.2014 року. В іншій частині позовних
вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
представник відповідача та
представник позивача подали
апеляційні скарги, в яких вважають
вказану постанову прийнятою з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, просили
представник позивача - позов
задовольнити повністю, представник
відповідача - відмовити у задоволенні
позову .

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового розгляду були
сповіщені належним чином відповідно до
ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши
доповідача, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, вважає, що вони не підлягають
задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування зобов'язані діяти
тільки на підставі ,в межах повноважень
та у спосіб ,що передбачені
Конституцією й законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено,
що ДПІ у Біляївському районі
Головного управління Міндоходів в
Одеській області було надіслано на
адресу ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ" запит від
26.11.2013 року № 2978/10/15-09-22-1013 про надання
інформації та її документального
підтвердження щодо результатів
операцій по господарських відносинах
із контрагентом ТОВ "Вектра 3000" за
серпень та вересень 2013 року, який був
отриманий ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ" 11 грудня 2013
року.

ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ"надало на цей запит
відповідь від 16.12.2013року з додатками:
копії первинних бухгалтерських
документів на 77 арк., які були отримані
податковим органом в той самий день.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового
кодексу України, органи державної
податкової служби мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки
проводяться контролюючими органами в
межах їх повноважень виключно у
випадках та у порядку, встановлених цим
Кодексом, а фактичні перевірки - цим
Кодексом та іншими законами України,
контроль за дотриманням яких покладено
на контролюючі органи.

Пунктом 79.2 статті 79 Податкового
кодексу України передбачено, що
документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться посадовими
особами контролюючого органу виключно
на підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, та за умови надіслання
платнику податків рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
або вручення йому чи його
уповноваженому представнику під
розписку копії наказу про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки та письмового повідомлення
про дату початку та місце проведення
такої перевірки.

Судами 1-ої та апеляційної інстанцій
було встановлено , що відповідачем були
виконані умови надіслання платнику
податків рекомендованим листом із
повідомленням про вручення копії
наказу про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
перевірки, а тому апеляційний суд
вважає,що дії відповідача щодо
проведення перевірки є правомірними, а
доводи апелянта - ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ"
необґрунтованими.

Судом 1-ої інстанції було встановлено,
що за результатами аналізу отриманої
відповіді та доданих копій первинної
бухгалтерської документації на
підставі наказу №343 від 16.12.2013 року з
16.12.2013 року по 20.12.2013 року була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам із
контрагентом ТОВ "Вектра 3000" за період
01.08.2013 року по 31.10.2013 року.

За результатами перевірки було
складено акт від 27.12.2013 року № 1098/22/37170646,
яким встановлено порушення п. 198.1, п.
198.2, 198.3, п. 198.6, ст. 198 Податкового Кодексу
України від 02.12.2010 року № 2755-VІ, а саме
,що ТОВ "ГРАНРЕСУРСИ" занижено податок
на додану вартість на суму 13 004 грн.

Висновки ґрунтуються на висновках акту
перевірки Головного управління
Міндоходів у Луганській області
№1/22/37377252 "Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ "Вектра 3000", яким
встановлено неможливість фактичного
здійснення ТОВ "Вектра 3000"
господарських операцій через
відсутність майна та інших
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для здійснення операцій з
купівлі-продажу, відсутність
необхідних умов для досягнення
результатів економічної діяльності у
зв'язку з відсутністю основних фондів,
складських приміщень, транспортних
засобів, відсутність об'єктів, які
підпадають під визначення ст. 3, ст. 4,
ст.7 Закону України "Про податок на
додану вартість" та ст. 185, ст. 187, ст. 188
Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки № 1098/22/37170646,,
ДПІ у Біляївському районі Головного
управління Міндоходів в Одеській
області було прийнято податкове
повідомлення - рішення № від
10.01.2014 року про збільшення ТОВ
"ГРАНРЕСУРСИ" суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 19506 грн.

Порядок формування податкового
кредиту з 01.01.2011 року визначений ст. 198
Податкового кодексу України (надалі -
ПК України).

Відповідно до п.п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг. Пунктом
198.2. ПК України встановлено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України,
Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті)
та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних
фондів(основних засобів, у тому
числі інших необоротних матеріальних
активів та незавершених
капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у
тому числі при їх імпорті, з
метою подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того,
чи такі товари/послуги та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи
здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено,
що не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не
підтвердженімитними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, податковий кредит
відповідно до закону України «Про
податок на додану вартість»та
Податкового кодексу України для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Згідно п. 201.1. ст. 201 ПК України, платник
податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну, у
якій зазначаються в окремих
рядках: а) порядковий номер податкової
накладної; б) дата виписування
податкової накладної; в) повна або
скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної
особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку
на додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я
та по батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку
на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору;

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.6 ст. 201 ПК України,
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України визначено,
що право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п.п. 201.1 ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору.

Податковий кодекс України не
передбачає відповідальності платника
податків за дії інших платників, в тому
числі підприємств, установ,
організацій, СПД - фізичних осіб.

Згідно п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України
грошове зобов'язання платника податків
- сума коштів, яку платник податків
повинен сплатити до відповідного
бюджету як податкове зобов'язання
та/або штрафну (фінансову) санкцію, що
справляється з платника податків у
зв'язку з порушенням ним вимог
податкового законодавства та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи,
а також санкції за порушення
законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності

Підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК
України передбачено, що контролюючий
орган зобов'язаний самостійно
визначити суму грошових зобов'язань,
зменшення (збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Згідно з абз. 1 п. 123.1 ст. 123 ПК України у
разі якщо контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що
між позивачем та його контрагентом ТОВ
"Вектра 3000" було укладено договір про
надання послуг №6 від 01.02.2013 року, а з
контрагентом ПП «Вознесенськ транзит»
було укладено договір поставки №0212-1
від 23.02.2012 року.

Факт здійснення господарських
операцій підтверджується письмовими
договорами, податковими та
видатковими накладними,актами
виконаних робіт ,рахунками ,платіжними
дорученнями ,ТТН, актами звіряння,
іншими первинними документами, які
підтверджують факт поставки товарів
від постачальника, отримання їх
підприємством та використання у
господарській діяльності
підприємства, сплату ПДВ у вартості
придбаних товарів(послуг) на адресу
постачальника.

Поставлений товар у подальшому був
використаний у господарській
діяльності.

Крім того, Постановою Луганського
окружного адміністративного суду від
23 грудня 2013 року , яка набула законної
сили згідно з ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11.02.2014 р.,по справі №812/9874/13-а
за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вектра 3000» було
зобов'язано Головне управління
Міндоходів у Луганській області
поновити в автоматизованій системі
«Податковий блок» дані щодо
задекларованих Товариством з
обмеженою відповідальністю «Вектра
3000» податкових зобов'язань з податку на
додану вартість у розмірі 82276511,00 грн. та
податкового кредиту з податку на
додану вартість у розмірі 81252372,00 грн.,
які було вилучено на підставі акта
перевірки від 13 листопада 2013 року
1/22/37377252.

Вищевказаними судовими рішеннями було
також встановлено ,що всі
бухгалтерські документи щодо
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «Вектра 3000» знаходяться у
розпорядженні Сєвєродонецького МВ
УМВС України в Луганській області , а
доказів того, що стосовно посадових
осіб ТОВ «Вектра 3000» відкрито
кримінальне провадження відповідачем
не надано

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ст.3 Господарського
кодексу України господарська
діяльність це діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результаті та
з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва підприємцями.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. Отже в результаті
виконання сторонами нікчемної угоди не
можуть виникати право на податковий
кредит.

Відповідно до п.п. 14.1.191 ст. 14 ПК України,
постачання товарів - будь-яка передача
права на розпорядження товарами як
власник, у тому числі продаж, обмін чи
дарування такого товару, а також
постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до п.п. 14.1.185 ст. 14 ПК України
постачання послуг - операція, зокрема, з
надання послуг, що споживаються в
процесі вчинення певної дії або
провадження певної діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін -у разі виконання
зобов'язання обома сторонами -в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а в
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
усе належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише в однієї зі
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави
(частина 1 статті 208 Господарського
кодексу України (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до вимог ст.18 Закону України
„Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців "
від 15.05.2003р. №755-IV якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін. Якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні. Третя особа не
може посилатися на них у спорі у разі,
якщо вона знала або могла знати про те,
що такі відомості є недостовірними.
Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, не були до нього внесені, вони
не можуть бути використані в спорі з
третьою особою, крім випадків, коли
третя особа знала або могла знати ці
відомості.

Статтею 104 Цивільного кодексу України
від 16.01.2003р. №435-IV (із змінами і
доповненнями) визначено, що юридична
особа припиняється в результаті
передання всього майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або в результаті
ліквідації. Юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

До того ж, згідно ст.59 Господарського
кодексу України від 16.01.2003р. №436-IV (із
змінами і доповненнями) припинення
діяльності суб'єкта господарювання
здійснюється шляхом його
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації -
за рішенням владника (власників) чи
уповноважених ним органів, за рішенням
інших осіб - засновників суб'єкта
господарювання чи їх правонаступників,
а у випадках, передбачених цим
кодексом, - за рішенням суду. Суб'єкт
господарювання вважається
ліквідованим з дня внесення до
державного реєстру запису про
припинення його діяльності.

Згідно частини 2 статті 33 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Отже, судом першої інстанції було
обґрунтовано встановлено, що на час
укладання та виконання господарських
зобов'язань контрагенти були належним
чином зареєстрованими як суб'єкти
підприємницької діяльності та мали
свідоцтва платників податків . Та
встановлена реальність господарських
операції щодо отримання позивачем від
його контрагентів-постачальників , а
також про добросовісність дій платника
податку, яка полягає у відповідності
вчинених ним дій господарській меті.

Крім того, згідно п.9.8 ст.9 Закону
України №168/97-ВР реєстрація особи як
платника податку на додану вартість
діє до дати її анулювання. А відповідно
до п.25 „Положення про реєстрацію
платників податку на додану вартість",
затвердженого наказом ДПА України від
01.03.2000р. №79 (із змінами і доповненнями),
реєстрація платників податку на додану
вартість діє до дати анулювання, яке
відбувається у випадках, визначених
п.9.8 ст.9 Закону України „Про податок на
додану вартість". Анулювання
реєстрації здійснюється шляхом
анулювання Свідоцтва та виключення
платника податку на додану вартість з
Реєстру.

Відповідно до п.184.1 ст.184 Податкового
кодексу України реєстрація діє до дати
анулювання реєстрації платника
податку, яка проводиться шляхом
виключення з реєстру платників
податку. Згідно п.1 розділу V "Положення
про реєстрацію платників податку на
додану вартість", затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №978
(далі - Положення №978), реєстрація діє до
дати анулювання, яке відбувається у
випадках, визначених пунктом 184.1 ст.184
розділу V Податкового кодексу України.

А пунктом 2 розділу V Положення №978
встановлено, що анулювання реєстрації
здійснюється шляхом виключення
платника ПДВ з реєстру платників ПДВ.
Свідоцтво про реєстрацію платника
податку вважається анульованим з дати
анулювання реєстрації платника
податку.

Так, санкції застосовуються за
вчинення правочину з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 Господарського кодексу України,
необхідним є наявність умислу на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Однак зазначені санкції
не можна застосовувати за сам факт
несплати податків (зборів, інших
обов'язкових платежів) однією зі сторін
договору, оскільки за таких обставин
правопорушенням була б несплата
податків, а не вчинення правочину.

Але на момент розгляду судом 1-ої
інстанції вказаної адміністративної
справи відсутній вирок суду , який
набув законної сили, та встановлював
факт фіктивності створення
контрагентів позивача .

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції доходить до висновку, що
позивачем відповідно до вимог частини 1
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України не було доведено,
що сторони, укладаючи господарські
зобов'язання, мали умисел на укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, такою,
так як вказані обставини щодо
«фіктивності» господарських операцій
не підтверджені допустимими та
достатніми доказами , є тільки
припущеннями податкового
органу,вказаними в актах перевірки
контрагентів , яких взагалі не знайдено
за останнім місцем знаходження , що
унеможливлює подальші вищевказані
висновки , та не є свідченнями
нікчемності правочину, та, крім того,
вважає, що фактичне звинувачення у
створенні фіктивного підприємства, що
є злочином, відповідальність за який
встановлена ст.205 КК України, та факт
скоєння якого в порядку ст.72 КАС
України може бути підтверджений
тільки вироком суду, який набув
законної сили, а ні актом перевірки
податкового органу чи на підставі
пояснень осіб, допитаних по
кримінальній справі чи обвинувальним
висновком .

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в
Україні»підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі -
первинні документи).

Таким чином, апеляційний суд
погоджується із висновком суду 1-ої
інстанції, що виникнення у позивача
податкового зобов'язання є наслідком
фактичного проведення господарських
операцій, які є об'єктами
оподаткування, за наявності первинних
документів бухгалтерського та
податкового обліку по розрахункам між
позивачем та його контрагентами, які
на момент укладання договорів,
додатків до них та їх виконання були
зареєстровані, не припинені та не
виключені з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб -
підприємців та мали свідоцтва про
реєстрацію платника ПДВ.

Фактично податковий орган у порушення
статті 71 КАС України як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірність
своїх дій по збільшенню грошового
зобов'язання , а позивачем правомірно
визначений податковий кредит за період
з 01.08.2013 року по 31.10.2013 р.,тобто виконані
всі вимоги Закону України «Про ПДВ» та
Податкового Кодексу України,які діяли
у відповідні періоди..

Відповідно до п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК
України (в редакції, діючої на момент
прийняття рішення податковим органом),
основним принципом податкового
законодавства є презумпція
правомірності рішень платника податку
в разі, якщо норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу.

Згідно ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», а також враховуючи приписи ст.
9 Конституції України та ст. 19 Закону
України «Про міжнародні договори
України», є джерелом права та є
обов'язковим для виконання Україною.

Європейський суд з прав людини (п'ята
секція) у своєму рішенні від 22.01.2009 р.
(заява №3991/03) у справі «Булвес»АД проти
Болгарії зазначив наступне:
«Враховуючи своєчасне і повне
виконання компанією-заявником своїх
обов'язків із декларування ПДВ,
неможливості з її сторони забезпечити
дотримання постачальником його
обов'язків щодо декларування ПДВ і той
факт, що не було ніякого шахрайства
стосовно системи оподаткування, про
яке компанія-заявник знала чи могла
знати, Суд вважає, що компанія-заявник
не повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування і, як наслідок, сплачувати
ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає,
що такі вимоги прирівнюються, до
надзвичайного обтяження для
компанії-заявника, що порушило
справедливий баланс, який повинен був
підтримуватися між вимогами загальних
інтересів та вимогами захисту права
власності».

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду 1-ої інстанції, що
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Біляївському
районі Головного управління
Міндоходів у Одеській області №
від 10.01.2014 року є протиправним, та
підлягає скасуванню, оскільки позивач
виконав вимоги приписів Закону України
«Про ПДВ» та Податкового Кодексу
України,які діяли у відповідні періоди,
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» щодо документального
оформлення операцій та податкового
обліку та на підтвердження
правомірності формування податкового
зобов'язання надав документи, а
виявлені за результатами перевірки
порушення з боку контрагентів
позивача є припущеннями та не є
доказом фіктивності діяльності, крім
того позивач не несе відповідальності
за облікову політику контрагентів,
через те що, закон не ставить у
залежність сплату податків, ведення
податкового та бухгалтерського обліку,
складання звітності
контрагентами-продавцями із правом на
одержання податкового кредиту
безпосередньо покупцем, також сама по
собі несплата податку контрагентом (у
тому числі внаслідок ухилення від
сплати) в разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування, а висновки відповідача,
викладені у акті перевірки щодо
нікчемності укладених договорів, є
помилковими та обґрунтованими
припущеннями стосовно заниження
податкового зобов'язання та не
підтвердженими належними та
достатніми доказами, укладені між
позивачем та його контрагентами
договори не віднесено законом до
нікчемних, а судові рішення, із
врахуванням вимог ст. 204 ЦК України, про
визнання їх недійсними відсутні, а дії
податкового органу проведення такої
перевірки є правомірними , та вважає за
неможливе підміняти податковий орган у
вирішенні питання щодо проведення
повторної документальної
перевірки,підстави для проведення якої
в цьому випаду відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, оскільки
ґрунтуються на невірному трактуванні
позивачем фактичних обставин і норм
матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.200 КАС України (в редакції
на момент вчинення процесуальної дії)
не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Таким чином , апеляційний суд доходить
до висновку, що не має підстав в межах
доводів апеляційної скарги для
скасування чи зміни постанови суду
1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198,
200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254
КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ГРАНРЕСУРСИ" та Державної податкової
інспекції у Біляївському районі
Головного управління Міндоходів у
Одеській області - залишити без
задоволення , а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
19.02.2014 р. - без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду набирає законної сили після її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого Адміністративного Суду України
шляхом подання касаційної скарги
протягом 20 днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя
Кравець О.О.

Суддя
Домусчі С.Д.

Суддя
Шеметенко Л.П.