Справа № 819/890/14-а
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/890/14-a

"23" червня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І. О.

При секретарі судового засідання
Габрилецькій С. Є.

за участі позивача ОСОБА_1

представників: позивача - ОСОБА_2
відповідачів - Стукало М. С., Бойко О. В.

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Міністерства
внутрішніх справ України у
Тернопільській області, Козівського
районного відділу управління
внутрішніх справ України у
Тернопільській області про поновлення
на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із
адміністративним позовом до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України у Тернопільській
області, Козівського районного відділу
внутрішніх справ Міністерства
внутрішніх справ України у
Тернопільській області, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Тернопільській
області про поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог посилається на те, що його було
неправомірно, з порушенням закону
звільнено з органів внутрішніх справ
за порушення дисципліни за п. 64 «Є «.
Вважає, що причиною втечі з під варти
ОСОБА_5 стали чисельні порушення з боку
керівництва Козівського РВ УМВСУ у
Тернопільській області, а саме, не
доведення до відома осіб, що здійснюють
конвоювання змісту Наказу № 60 дск, яким
встановлюється порядок конвоювання,
відсутність інструктажу з боку
начальника конвою, неповне
укомплектування складу конвойної
служби та невидача зброї та
спецзасобів. Також позивач вказує на
те, що його було допущено до
конвоювання із порушенням інструкції
по формуванню конвоювання, оскільки
він не мав стажу 3-х років служби у
органах МВС. Вважає також істотним
порушенням видання наказу про
дисциплінарне стягнення № 379 від 17.04.2013
р. до закінчення перевірки дій
працівників міліції під час
конвоювання та закінчення
кримінального провадження у
кримінальній справі по вказаному
факту, з огляду на приписи ст.16
Дисциплінарного статуту органів
внутрішніх справ. Крім того, зазначає,
що з копією наказу про звільнення його
було ознайомлено у скороченому
вигляді, та трудову книжку йому не було
видано у той же день, не під особистий
підпис у відповідному журналі. Вважає,
що запис про його звільнення не
відповідає вимогам п. п. 2.3,2.25,2.26 4.1-4.3.
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, а саме, не
вказано причину звільнення із
посиланням на відповідну статтю.

В судовому засіданні позивач та його
представник заявлений позов
підтримали, просили його задовольнити.
Крім того просили визнати причину
пропуску строку звернення із даним
позовом до суду поважною.

Представник відповідача 1 - Управління
Міністерства внутрішніх справ України
заявлений позов заперечував у повному
обсязі, просив відмовити у його
задоволенні. Вважає, що відповідач при
звільненні позивача діяв на підставі, у
межах і у спосіб, передбачений чинним
законодавством. Не дивлячись на
встановлені вироком у кримінальному
провадженні № 0000057 порушення з
боку начальника конвою ОСОБА_6, вважає
доведеним і підтвердженим факти
порушення службової дисципліни ОСОБА_1,
що і підтверджується висновком
проведеного службового розслідування,
який позивачем не оскаржено. Також
заперечував факти порушень
законодавства у частині ознайомлення з
дисциплінарним наказом у скороченому
вигляді, оскільки витяг з наказу
сформовано не у вигляді його
скороченого змісту, а щодо конкретної
особи. Твердження щодо несвоєчасної
видачі трудової книжки спростовуються
відповідним записом на описі
документів особової справи позивача.

Також вважає безпідставними та
необґрунтованими твердження позивача
про наявність поважних причин пропуску
строку звернення із даним позовом до
суду, просив залишити його без
розгляду.

Представник відповідача № 2 -
Козівського районного відділу
внутрішніх справ Міністерства
внутрішніх справ України у
Тернопільській області, просив у
задоволенні позову відмовити.
Підтримав позицію та обґрунтування
щодо заявленого позову, наведені
представником відповідача № 1.

Зокрема, заперечував факт
необізнаності позивача зі змістом
наказу № 60 ДСК з огляду на проведене
22.03.2013 р. навчання із працівниками
конвойних підрозділів та
співробітниками, які залучаються до
конвоювання спецконтингенту та
вивчення вимог наказу № 60 ДСК від
25.01.2005 р.

До початку розгляду справи по суті
позивачем заявлено клопотання про
зміну складу відповідачів, у зв»язку із
тим, що позивачем не заявлено вимоги
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, а саме -
виключення зі складу Головного
управління Державної казначейської
служби України в Тернопільській
області.

При вирішенні питання щодо визнання
поважними причин пропуску звернення
позивача до суду за захистом його
порушеного права, суд, проаналізувавши
обставини справи, підтверджені
відповідними письмовими доказами та
зміст норм процесуального права, які
врегульовують спірні правовідносини,
дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
( далі - КАС України) адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Ч. 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для
захисту прав, свобод та інтересів особи
цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 99 КАС України
для звернення до адміністративного
суду щодо оскарження рішення суб'єкта
владних повноважень, на підставі якого
ним може бути заявлено вимогу про
стягнення грошових коштів,
встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Судом встановлено, та
підтверджується матералами
адміністративної справи, що 21.08.2013 р.
ОСОБА_1 звернувся із адміністративним
позовом до Головного управління МВС
України у Тернопільській області,
Козівського районного відділу
внутрішніх справ Міністерства
внутрішніх справ України у
Тернопільській області, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Тернопільській
області про поновлення на роботі. 28.11.2013
р. вищевказану позовну заяву було
залишено без розгляду. 09.12.2013 р.
Козівським районним судом відкрито
провадження у справі між тими ж
сторонами про такий же предмет спору.
12.12.2013 р. вказану позовну заяву
повернуто позивачу, як не підсудну
цьому суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського суду з прав людини. Ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
передбачено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
суду як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав
людини по справі «Іліан проти
Туреччини» зазначено, що правило
встановлення обмежень доступу до суду
у зв»язку з пропуском строку звернення
повинно застосовуватись з певною
гнучкістю і без надзвичайного
формалізму, воно не застосовується
автоматично і не має абсолютного
характеру, перевіряючи його виконання
слід звертати увагу на обставини
справи.

Відповідно до ст.41 КзпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов 'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу. У разі
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
він зобов'язаний також у день
звільнення видати йому копію наказу
про звільнення з роботи. В інших
випадках звільнення копія наказу
видається на вимогу працівника.

Зважаючи на то, що у матеріалах
даної адміністративної справи належні
та допустимі доказів вручення
позивачу, або ознайомлення його із
копією наказу про його звільнення від
23.04.2013 р. № 93 о/с відсутні, а судом, на
виконання вимог ч. 3 ст. 71 КАС України в
частині офіційного з»ясування
обставин справи таких доказів не
здобуто, враховуючи правову позицію
Європейського суду з прав людини та з
огляду на вищенаведені норми КАС
України, суд приходить до висновку про
наявність поважних причин для пропуску
позивачем передбаченого ч. 5 ст. 99 КАС
України строку звернення із даним
адміністративним позовом.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень проти позову, заслухавши
пояснення позивача, представників
відповідача, третіх осіб, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
якими врегульовано спірні
правовідносини, при прийнятті рішення
виходить з наступних підстав та
мотивів.

Судом встановлено, та підтверджується
матеріалами адміністративної справи,
що ОСОБА_1 02.07.2010 р. на підставі Наказу
РВПУ від 02.07.2010 р. прийнято на службу в
органи внутрішніх справ України ( а. с.
26).

16.04.2013 р. позивача, який працював
дільничим інспектором сектора
дільничних інспекторів міліції
включено у конвойний наряд для
забезпечення конвоювання ОСОБА_5 у м.
Тернопіль для проходження медичного
обстеження в інфекційному відділенні
Тернопільської комунальної лікарні
швидкої допомоги № 1 для проходження
обстеження, у зв»язку із підозрою у
нього на захворювання «гепатит С». Під
час конвоювання затриманий ОСОБА_5
втік з-під варти.

За даним фактом проведено службове
розслідування, за результатами якого
складено висновок від 17.04.2013 р., яким
встановлено, що причинами та умовами,
що сприяли допущенню вказаної вище
надзвичайної події стали низькі
моральні та професійні якості майора
міліції ОСОБА_6, лейтенанта міліції
ОСОБА_7, та молодшого лейтенанта
міліції ОСОБА_1, а також відсутність
належного контролю за діями підлеглих
з боку керівництва Козівського РВ та
УМВС України в області ( а. с. 80-88).
Позивачем даний висновок не оскаржено.

За результатами проведеного
службового розслідування 17.04.2013 р.
Начальником Управління Міністерства
внутрішніх справ України у
Тернопільській області видано Наказ №
379 п. 2 якого за грубе порушення
службової дисципліни, що проявилось у
свідомому ігнорування вимог наказу МВС
України від 20.01.2005 р. № 60 дск, а також
неналежному виконанні службових
обов»язків з охорони затриманого, що
призвело до втечі з-під варти ОСОБА_5,
інспектора Козивського РВ УМВС України
в Тернопільській області лейтенанта
міліції ОСОБА_7 та дільничного
інспектора міліції СДІС Козівського РВ
молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_1
звільнено з ОВС України за п. 64 «Є»
Положення про проходження служби. З
даним наказом ОСОБА_1 ознайомився
18.04.2013 р., про що свідчить його особистий
підпис ( а. с. 89)

23.04.2013 р. Начальником Управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Тернопільській області видано Наказ
№ 93 о/с яким звільнено молодшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1, дільничого
інспектора міліції сектору ДІМ МГБ
Козівського РВ, з 23.04.2013 р., на підставі
висновку про звільнення, наказу УМВС
України в Тернопільській області від
17.04.2013 р. № 379 о/с ( а. с. 96).

Як свідчить відмітка на описі
документів особової справи позивача (
а. с. 93) трудову книжку та військовий
квиток ОСОБА_1 отримав 23.04.2013 р.

Судом також встановлено, що по факту
халатності конвойного наряду, що
призвело до втечі взятого під варту
ОСОБА_5 прокуратурою м. Тернополя до
ЄДР внесено відомості під № 0000067
за правовою кваліфікацією злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

12.08.2013 р. у кримінальному провадженні,
внесеному до Єдиного реєстру досудових
розслідувань № 0000067 від 16.04.2013 р.,
ОСОБА_6, обвинуваченого у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України,
вироком Тернопільського
міськрайнного суду визнано винним у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367
КК України та засуджено ( а. с. 18-24).

Дослідивши зібрані по справі докази,
суд відзначає, що спірні
правовідносини склались з приводу
проходження позивачем служби в органах
внутрішніх справ.

Ст.16,18 Закону України «Про міліцію» від
20.12.1990 р. № 565-Х11 встановлено, що
особовий склад міліції складається з
працівників, що проходять державну
службу в підрозділах міліції, яким,
відповідно до чинного законодавства
присвоєно спеціальні звання міліції.
Порядок та умови проходження служби в
міліції регламентуються Положенням
про проходження служби особовим
складом органів внутрішніх справ,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України, Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України
затверджується Верховною Радою
України.

Відповідно до ст. 2 Закону України від
22.02.2006 р. N 3460-IV «Про дисциплінарний
статут органів внутрішніх справ
України» (далі - Дисциплінарний статут),
дисциплінарним проступком є
невиконання або неналежне виконання
особою рядового або начальницького
складу службової дисципліни.

Звільнення зі служби осіб рядового або
начальницького складу органів
внутрішніх справ за порушення
службової дисципліни, як вид
дисциплінарного стягнення,
передбачено п.6 ч.1 ст.12 Закону України
«Про дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України».

Ч. 10 ст. 14 Дисциплінарного статуту
визначено, що, при визначенні виду
дисциплінарного стягнення мають
враховуватися тяжкість проступку,
обставини, за яких його скоєно,
заподіяна шкода, попередня поведінка
особи та визнання нею своєї провини, її
ставлення до виконання службових
обов'язків, рівень кваліфікації тощо.
Звільнення осіб рядового або
начальницького складу з органів
внутрішніх справ як вид стягнення є
крайнім заходом дисциплінарного
впливу.

Судом встановлено та підтверджується
висновками проведеного за фактом втечі
з-під варти затриманого ОСОБА_5 числені
порушення з боку як керівництва
Козівського РВ УМВС України так і з
боку начальника конвою ОСОБА_6 при
організації конвоювання затриманих, а
саме, порушення чисельного складу
конвойного наряду, відсутність
інструктажу працівників, що входять до
складу наряду та невидача їм зброї та
спецзасобів, недодержання вимог щодо
зміни маршруту та порушення системи
оперативного інформування. Наявність
вище перелічених порушень не
заперечується сторонами, стосовно них
відсутній спір, та встановлені вироком
від 12.08.2013 р. по справі № 607/8863/13-к, а
відтак, з огляду на положення ч. ч. 1, 3
ст.72, ч.2 ст.76 КАС України, вони не
підлягають додатковому доказуванню
при вирішенні даного
адміністративного спору.

В той же час, ст. 4 Дисциплінарного
статуту встановлені визначення, форма
та порядок виконання наказів особами
начальницького складу, а саме,
передбачено, що у разі одержання
наказу, який суперечить закону,
підлеглий не повинен виконувати його,
про що повинен негайно поінформувати
начальника, який віддав наказ, а в
разі підтвердження цього наказу -
письмово поінформувати старшого
прямого начальника. Віддання і
виконання наказу, який суперечить
закону, або невиконання правомірного
наказу тягне відповідальність,
передбачену цим Статутом та іншими
законодавчими актами.

Аналізуючи пояснення позивача, надані
у судовому засіданні, його пояснення,
надані під час проведення службового
розслідування та висновки службового
розслідування, та співставляючи їх зі
змістом зазначеної вище норми
Дисциплінарного статуту, суд приходить
до висновку, що позивач під час
здійснення конвоювання ОСОБА_5,
усвідомлюючи незаконний характер
вказівок начальника конвою ОСОБА_6 був
зобов»язаний проінформувати про
одержання наказів, які суперечать
закону у порядку і формі встановленій
ст. 4 Дициплінарного статуту старшого
прямого начальника. Тому суд вважає
безпідставними та необґрунтованими
твердження позивача про відсутність з
його боку можливості невиконання
вказівок ОСОБА_6

Також судом не береться до уваги
посилання позивача, як на підставу його
звільнення від відповідальності не
включення його до складу навчальної
групи № 5 Козівського РВ УМВС України в
Тернопільській області, з огляду на
неможливість його участі в ній,
оскільки на час її формування та
видання відповідного Наказу № 259 від
28.08.2012 р. він не працював в Козівського
РВ УМВС України в Тернопільській
області.

Разом з тим, суд звертає увагу також на
наявність у матеріалах даної
адміністративної справи доказів, які
спростовують твердження позивача про
його необізнаність із вимогами наказу
МВС України від 20.01.2005 р. № 60 дск, яким
встановлено порядок конвоювання
взятих під варту осіб, з огляду на
наявність його прізвища під № 29 у
відомості прийняття заліків від
особового складу Козівського РВ УМВС
України в Тернопільській області по
знанню вимог вищезазначеного наказу,
на виконання вказівки № 2/6-347 від 20.03.2013
р.

В той же час суд критично оцінює
посилання позивача на його незнання
вищезазначеного наказу, як на підставу
звільнення від відповідальності за
вчинені порушення під час конвоювання,
з огляду на надану ч. 4 Дисциплінарним
статутом можливість належного
реагування на одержання наказів, що
суперечать закону, та вважає єдиною
можливою належною, у розумінні
Дисциплінарного статуту, поведінкою
позивача - інформування у порядку і
формі встановленій ст. 4
Дисциплінарного статуту старшого
прямого начальника про неможливість
його участі у конвоюванні затриманого
ОСОБА_5, з огляду на необізнаність
позивача з вимогами Наказу № 60 дск, а
відтак - незаконність наказу про його
включення до складу конвойного наряду.

Отже, аналізуючи наявні у справі
докази, суд приходить до висновку про
наявність грубих порушень службової
дисципліни з боку позивача, що
проявились у неналежному виконанні та
невиконанні вимог наказу МВС України
№ 60 дск, як керівника так і членів
конвойного наряду, зокрема, ОСОБА_1 які
призвели до тяжких наслідків у вигляді
втечі з-під варти ОСОБА_5, що є
надзвичайною подією, а відтак і
правомірності застосування
відповідачем 1 такого крайнього заходу
дисциплінарного впливу, передбаченого
п.6 ч.1 ст. 12 Дисциплінарного статуту, як
звільнення із органів внутрішніх
справ.

Порядок звільнення осіб рядового і
начальницького складу зі служби
врегульовано Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ затвердженої
Постановою Кабінету Міністрів України
від 29.07.1991 р. N 114 ( далі - Положення № 114).

П. Є ст. 64 Положення передбачено що,
особи середнього, старшого і вищого
начальницького складу звільняються зі
служби за порушення дисципліни.
Зважаючи на вищевикладені встановлені
протягом судового розгляду обставини
підтверджені належними та допустимими
доказами, суд вважає правомірним і
підставним виданий відповідачем 1
наказ № 93 ос від 23.04.2013 р.

Суд також зазначає, що ч. 2 ст. 16
Дисциплінарного статуту
встановлено, що, у разі проведення за
фактом учинення проступку службового
розслідування, провадження в
кримінальній справі або справі про
адміністративне правопорушення на
осіб рядового і начальницького складу,
дисциплінарне стягнення може бути
накладено не пізніше одного місяця з
дня закінчення службового
розслідування, провадження в
кримінальній справі чи справі про
адміністративне правопорушення, не
враховуючи періоду тимчасової
непрацездатності або перебування у
відпустці.

Враховуючи те, що обвинувачення у
кримінальній справі порушеній за
фактом втечі з-під варти ОСОБА_5
висунуто щодо ОСОБА_6, та ОСОБА_1
обвинувачення не пред»являлось, суд
приходить до висновку про
безпідставність посилання
представника позивача на порушення
відповідачем 1 при виданні
оспорюваного наказу про звільнення з
органів внутрішніх справ строків
накладення дисциплінарного стягнення,
з огляду на додержання ним такого
строку, а саме не пізніше одного місяця
з дня закінчення службового
розслідування, оскільки днем
закінчення службового розслідування є
17.04.2013 р., а стягнення реалізовано 23.04.2013
р., тобто, у межах, передбаченого ч. 2 ст.
16 Дисциплінарного статуту строку.

Крім того, суд звертає увагу на то, що у
разі проведення провадження у
кримінальній справі за фактом вчинення
проступку та визнання особи
начальницького і рядового складу
винною, законодавцем передбачена
окрема підстава для звільнення такої
особи, а саме, підстава передбачена п. Й
ст. 64 Положення № 114 - у разі набрання
законної сили рішенням суду щодо
притягнення до відповідальності за
вчинення злочину або
адміністративного корупційного
правопорушення ( у редакції, яка діяла
на момент існування спірних
правовідносин). Тому суд вважає
встновленим та доведеним причинний
зв»язок між наявністю дисциплінарного
проступку з боку позивача та
застосованим видом дисциплінарного
стягнення у вигляді звільнення та
наступною реалізацією такого
стягнення - у вигляді звільнення
позивача за порушення дисципліни.

Також судом не береться до уваги
посилання представника позивача як на
одну з підстав для задоволення
заявлених позовних вимог на порушення
порядку видачі йому трудової книжки та
порушення порядку оформлення запису
про звільнення позивача, з огляду на
відсутність жодних належних та
допустимих доказів наявності таких
порушень та зауважує, що наявність
таких порушень є підставою для
задоволення позову про внесення змін
до запису у трудовій книжці, а таких
позовних вимог позивачем у даному
провадженні не заявлялось.

При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють не лише чи прийняті
(вчинені) вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а й
обґрунтовано, добросовісно, розсудливо
та безсторонньо. Матеріали справи
свідчать, що відповідні положення
відповідачем дотримані.

Таким чином, сукупність вищенаведених
встановлених обставин підтверджених в
судовому засіданні належними та
допустимими доказами, дає суду
підстави із врахуванням критеріїв
оцінювання рішення суб'єкта владних
повноважень, які містяться у ч.3 ст. 2 КАС
України, визнати позовні вимоги
необґрунтованими, недоведеними
матеріалами справи, і такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, 11, 86, 160-163 КАС України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги на постанову суду
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови
виготовлено 27.06.2014 р.

Суддя
Білоус І.О.

копія вірна

Суддя
Білоус І.О.