Справа № 805/6812/14
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2014-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 р.
Справа № 805/6812/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

Донецький окружний адміністративний
суд в складі: головуючого судді
Христофорова А.Б., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Торезької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконною та
скасування вимоги № Ф -115-17 від 21.05.2014
року, -

В С Т А Н
О В И В :

Позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернулась до суду із позовом
до Торезької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконною та
скасування вимоги № Ф -115-17 від 21.05.2014
року.

В обґрунтування позову вказала, що вона
є фізичною особою-підприємцем,
перебуває на спрощеній системі
оподаткування, є пенсіонером за віком
та у відповідності до приписів ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
звільнена від сплати за себе єдиного
внеску.

Враховуючи обставини звільнення від
сплати за себе єдиного внеску, вважає
неправомірною та такою, що підлягає
скасуванню вимогу про сплату недоїмки.

Просить задовольнити позовні вимоги.

Позивач у судове засідання не з'явився,
про дату час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, надав до
суду заяву у якій просив розглянути
справу без його участі.

З огляду на те, що в матеріалах справи
міститься достатньо доказів, що
стосуються спірних правовідносин, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності позивача на підставі
доказів наявних в матеріалах справи.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про дату час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, надав до суду заяву,
згідно до якої просив розглянути
справу без його участі.

З огляду на те, що в матеріалах справи
міститься достатньо доказів, що
стосуються спірних правовідносин, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності представника відповідача
на підставі доказів наявних в
матеріалах справи.

Представник відповідача надав до суду
письмові заперечення, за змістом
наданих заперечень, в обґрунтування
незгоди із позовом відповідач
зазначив, що позивач у розумінні п.4 ч.1
ст. 4 Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» є
платником єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та не
звільняється від його сплати.

Просить відмовити у задоволенні
позову.

Відповідно до частини 6 статті 128 КАС
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо
можливості розгляду даної справи у
письмовому провадженні на підставі
наявних у матеріалах справи доказів.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Позивач - ОСОБА_1 (Далі,- ОСОБА_1),- є
фізичною особою-підприємцем, перебуває
на спрощеній системі оподаткування,
згідно ст. 48 КАС України, здатна
особисто здійснювати свої
адміністративні процесуальні права та
обов'язки.

Відповідач,- Торезька об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області (Далі,- Торезька
ОДПІ), є суб'єктом владних повноважень,
згідно ст. 48 КАС України, здатна
особисто здійснювати свої
адміністративні процесуальні права та
обов'язки.

Згідно пенсійного посвідчення серії
НОМЕР_2, виданого 28.08.2003 року, ОСОБА_1, є
пенсіонеркою, вид пенсії : «за віком»
(а.с. 11).

Згідно пенсійного посвідчення серії
НОМЕР_3, виданого 22.08.2007 року, ОСОБА_1, є
пенсіонеркою, вид пенсії : «у разі
втрати годувальника» (а.с.12).

Судом встановлено, що 21.05.2014 року
відповідачем прийнято вимогу про
сплату боргу (недоїмки) № Ф -115-17, якою
позивача зобов'язано сплатити
заборгованість зі сплати єдиного
внеску на суму 1267,95 гривень (далі,-
спірна вимога).

Наявність публічно-правового спору
обумовлена різним тлумаченням
сторонами поняття "пенсіонер за віком",
вжитого в ч.4 ст.4 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", в той час, коли
позивач виходить з буквального
тлумачення вказаного поняття,
відповідач застосовує звужене
тлумачення вказаного поняття,
приходячи до висновку, що від сплати
єдиного внеску звільняються лише ті
фізичні особи-підприємці, які
перебувають на спрощеній системі
оподаткування і яким пенсія за віком
призначена на загальних, а не на
пільгових умовах.

Статтею 3 Конституції України
визначено, що людина, її життя і
здоров'я, честь і гідність,
недоторканність і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

У справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення;
9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС
України.

Зважаючи на викладене, розглядаючи і
вирішуючи по суті публічно-правовий
спір, який виник між сторонами, суд
перевіряє оскаржуване рішення
відповідача, на відповідність
критеріям, наведеним у ч.3 ст.2 КАС
України.

Відповідно до п. 6.4 Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (затверджена
наказом Міністерства доходів і зборів
України від 09.09.2013 N 455, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 19 вересня
2013 р. за N 1622/24154) вимога про сплату боргу
формується на підставі актів
документальних перевірок, звітів
платника про нарахування єдиного
внеску та облікових даних з карток
особових рахунків платників.

Суд звертає увагу, що застосування
сполучника "та" передбачає одночасну
наявність двох умов: як акту перевірки,
звіту платника, так і даних облікової
картки.

Зі змісту спірної вимоги вбачається, що
підставою для її формування визначена
виключно картка особового рахунку
платника податку. Посилання на акт
перевірки чи звітність платника у
вимозі відсутні.

У зв'язку з набранням чинності Законом
України від 04.07.2013 року № 404 "Про
внесення змін до Податкового кодексу
України у зв'язку з проведенням
адміністративної реформи" та Законом
України від 04.07.2013 року № 406 "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України у зв'язку з проведенням
адміністративної реформи" УПФУ в
Кіровському районі м. Донецька
передано особовий рахунок позивача до
відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем перевірка позивача на
предмет нарахування ЄВ не проводилася.
Подання позивачем самостійно звітів
щодо сум нарахованого ЄВ судом не
встановлено.

На підставі наведеного суд дійшов
висновку, що нарахування ЄВ, внаслідок
несплати якого виникла зазначена у
спірній вимозі недоїмка, було
здійснено відповідачем самостійно.

З матеріалів справи не вбачається, що
між сторонами існує спір щодо
фактичних обставин справи. Тому суд
вважає, що причиною виникнення даного
спору є різне тлумачення сторонами
положень законодавства щодо порядку
нарахування ЄВ фізичним особам -
платникам єдиного податку та
звільнення окремих категорій
пенсіонерів від сплати ЄВ.

При вирішенні даного спору суд
виходить з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" (надалі - Закон)
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Статтею 2 того самого Закону
встановлено, що виключно ним
визначаються порядок нарахування,
обчислення та сплати ЄВ.

Обов'язок платника ЄВ своєчасно та в
повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний внесок
встановлений ч.2, 3 ст. 6 Закону.

Єдиний внесок у відповідності до п.3 ч.1
ст.7 Закону для платників, зазначених у
пункті 4 частини першої статті 4 цього
Закону, які обрали спрощену систему
оподаткування, нараховується на суми,
що визначаються такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу.

Дана норма є спеціальною для
підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування. З неї слідує, що
законом встановлена максимальна та
мінімальна база нарахування ЄВ.
Конкретна ж сума ЄВ з урахуванням цього
має нараховуватися на визначену
платником самостійно суму.

Даному висновку відповідає частина 2
статті 9 Закону, якою передбачено, що
обчислення єдиного внеску
здійснюється на підставі
бухгалтерських та інших документів,
відповідно до яких провадиться
нарахування (обчислення) або які
підтверджують нарахування (обчислення)
виплат (доходу), на які відповідно до
цього Закону нараховується єдиний
внесок. Ці документи наявні саме у
платника податку.

Таким чином суд дійшов висновку, що
платники ЄВ - підприємці, що обрали
спрощену систему оподаткування,
зобов'язані самостійно на підставі
наявних у них документів здійснювати
обчислення та нарахування суми ЄВ (але
не менш зазначеного у п.3 ч.1 ст.7 Закону
розмірі).

Частиною 8 статті 9 Закону передбачено,
що платники єдиного внеску, зазначені у
пункті 4 частини першої статті 4 цього
Закону, зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за календарний рік,
до 10 лютого наступного року, крім
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
членів сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, які
сплачують єдиний внесок, нарахований
за календарний квартал, до 20 числа
місяця, що настає за кварталом, за який
сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного
внеску подають звітність до органу
доходів і зборів (звітним періодом), є
календарний місяць, крім платників,
зазначених у пунктах 4 і 5 частини
першої статті 4 цього Закону, для яких
звітним періодом є календарний рік.

З наведеного слідує, що підприємці, які
обрали спрощену систему оподаткування,
зобов'язані самостійно обчислювати,
нараховувати щоквартально та
сплачувати до 20 числа наступного
місяця суми ЄВ, про що звітувати один
раз на календарний рік.

Аналогічні наведеним вище положенням
Закону містять пункти 3.4, 4.1 Інструкції
про порядок нарахування і сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, яка
затверджена наказом Міністерства
доходів і зборів України від 09.09.2013 N 455
та зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 19 вересня 2013 р. за
N1622/24154 (надалі - Інструкція).

Порядок обчислення і строки сплати
єдиного внеску категорією платників,
до яких належить позивач, зазначений у
п. 4.6 Інструкції. Згідно з ним:

1) зазначена категорія платників
самостійно обчислює суму єдиного
внеску, яка не може бути менше
мінімального страхового внеску на
місяць;

2) платники сплачують єдиний внесок,
нарахований за календарний квартал, до
20 числа місяця, що настає за кварталом,
за який сплачується єдиний внесок.

Це додатково підтверджує висновок суду
про те, що підприємці зобов'язані
самостійно на підставі наявних у них
документів обчислювати та
нараховувати суми ЄВ. Таке виключає
одночасне уповноваження органів
доходів і зборів у автоматичному
режимі, без проведення перевірки,
фактично замість платників
здійснювати нарахування та обчислення
сум ЄВ.

На користь такого висновку свідчить те,
що частиною 3 статті 9 Закону
передбачено здійснення обчислення
єдиного внеску органами доходів і
зборів на підставі актів перевірки
правильності нарахування та сплати
єдиного внеску, звітності, що подається
платниками до органів доходів і зборів,
бухгалтерських та інших документів, що
підтверджують суми виплат (доходу), на
суми яких (якого) відповідно до цього
Закону нараховується єдиний внесок.
Дані карток особових рахунків
платників у даному переліку відсутні.
Аналогічні положення містяться у п. 4.9
Інструкції.

При цьому ч.1 ст. 13 Закону органам
доходів та зборів надане право:

отримувати від фізичних осіб -
підприємців відомості про нарахування,
обчислення і сплату єдиного внеску, а
також інші відомості, необхідні для
виконання органами доходів і зборів
функцій, передбачених цим Законом;

проводити перевірки у фізичних осіб -
підприємців бухгалтерських книг,
звітів, кошторисів та інших документів
про нарахування, обчислення та сплату
єдиного внеску, достовірності
відомостей, поданих до Державного
реєстру, отримувати необхідні
пояснення, довідки і відомості (зокрема
письмові) з питань, що виникають під час
такої перевірки.

Наведений у ст.9 Закону перелік джерел
інформації, на підставі яких
відповідач може здійснювати
обчислення ЄВ, є виключним. Ним не
передбачені такі підстави для
обрахування ЄВ, як облікові дані картки
особового рахунку платника.

Що стосується звільнення окремих
категорій пенсіонерів від сплати ЄВ,
суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 4 Закону фізичні
особи - підприємці, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Із зазначеної норми слідує, що умовами
звільнення від сплати ЄВ є наявність у
особи статусу пенсіонера за віком та
отримання відповідно до закону пенсії.
Винятком є добровільна участь
зазначених осіб у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, відсутність
чого встановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пенсіонер - особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом. Визначення
терміну "пенсіонер за віком" цей Закон
не містить.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" жінки мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 55 років.

Позивач народилася 10.07.1948 року, тому
відповідає цьому критерію.

Як встановлено вище, посвідчення серії
НОМЕР_2 від 28.08.2003 року засвідчує
набуття позивачем статусу пенсіонера
за віком (а.с.11).

Відповідно до ст. 10 зазначеного вище
Закону особі, яка має одночасно право
на різні види пенсії (за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника), призначається один із
цих видів пенсії за її вибором.

Втім, законом не передбачено
припинення статусу пенсіонера за віком
навіть у випадку призначення іншого
виду пенсії. З переходом на одержання
пенсії у разі втрати годувальника,
позивач реалізував власне право
обирати вид пенсії.

Однак з цим він не припинив бути
пенсіонером за віком, оскільки такий
статус виникає на підставі закону та є
безстроковим.

Отже позивач відповідає усім
необхідним умовам для звільнення від
сплати єдиного внеску - він є
пенсіонером за віком та отримує пенсію.
Закон не містить положень, згідно з
якими пенсіонер за віком повинний
отримувати саме пенсію за віком для
звільнення від сплати ЄВ. Тому навіть
за умови отримання позивачем пенсії за
втратою годувальника та досягнення ним
віку, необхідного для призначення
пенсії за віком, позивач не повинний
сплачувати ЄВ.

Аналогічна правова позиція з цього
приводу, висловлена Донецьким
апеляційним адміністративним судом, у
справах: 805/2760/14, 805/3071/14, 805/2842/14.

Крім того, Європейський суд з прав
людини у рішенні від 14.10.2010 у справі
"Щокін проти України" (case of Shchokin v. Ukraine)
зазначив, що відсутність в
національному законодавстві
необхідної чіткості та точності, які
передбачали можливість різного
тлумачення важливого фінансового
питання, порушує вимогу "якості закону",
передбачену Конвенцією, та не
забезпечує адекватний захист від
свавільного втручання публічних
органів державної влади у майнові
права заявника.

У справі, що розглядається, суд вважає,
що термін "пенсіонер за віком" не
визначений у законодавстві у достатньо
зрозумілій для особи та
безальтернативній для державного
органу формі.

Тому з урахуванням ст. 9 КАС України, ст.
17 Закону України "Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини" суд
вважає, що позивач правомірно вважав
себе пенсіонером за віком та не
сплачував ЄВ.

Суд також враховує, що визначений у п.
56.21 ст. 56 Податкового кодексу України
(підлягає застосуванню у частині
адміністрування ЄВ відповідно до п.4 ст.
8 Закону) принцип тлумачення на користь
платників норм, що припускають
неоднозначне (множинне) трактування їх
прав та обов'язків, зобов'язував
відповідача утриматися від прийняття
спірної вимоги.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги
про скасування вимоги про сплати боргу
є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України сума
сплаченого судового збору підлягають
стягненню з Державного бюджету України
на користь позивача.

Відповідно до ст.94 КАСУ-, суд присуджує
з Державного бюджету України на
користь позивача документально
підтверджені судові витрати зі сплати
судового збору відповідно до
задоволених вимог на суму 182,70 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 8-11, 17, 18, 19, 20, 51, 69, 70, 71, 72, 86, 94, 121, 158,
159, 160, 161, 162, 163, 164, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О
В И В:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Торезької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконною та
скасування вимоги № Ф -115-17 від 21.05.2014
року,- задовольнити.

Скасувати вимогу Торезької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області № Ф -115-17 від 21.05.2014
року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ІН,- НОМЕР_1)
судовий збір у розмірі 182,70 гривень (сто
вісімдесят дві) гривні 70 коп.

Постанова ухвалена в нарадчій кімнаті
в порядку письмового провадження 02
липня 2014 року.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Христофоров А.Б.