Справа № 2а-22/12/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/77048/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.,

та представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Скапоущенка О.Д.,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва Державної податкової служби
(далі - ДПІ)

на постанову окружного
адміністративного суду м.Києва від
15.05.2012

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.11.2012

у справі № 2а-22/12/2670

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 (далі
- СПД ОСОБА_3)

до ДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.05.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.11.2012,
позов задоволено; скасовано податкові
повідомлення-рішення від 05.07.2011 № 509/1704
та № 507/17-04 з посиланням на те, що
задекларовані позивачем витрати та
податковий кредит відповідають
критерію документальної
підтвердженості.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати судові акти обох попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення по
суті спору, яким у позові відмовити.
Зокрема, в обґрунтування касаційних
вимог скаржник зазначає про те, що
сформовані СПД ОСОБА_3 дані податкового
обліку не підтверджені необхідними
первинними документами.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено документальну планову
виїзну перевірку СПД ОСОБА_3 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 по 31.12.2010, оформлену
актом від 17.06.2011 № 66/17-04/НОМЕР_1.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято
податкові повідомлення-рішення від
05.07.2011:

№ 509/1704, за яким СПД ОСОБА_3 донараховано
грошове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 425 798,90 грн.;

№ 510/14-04, згідно з яким позивача
зобов'язано сплатити ПДВ у сумі 14 156,25
грн. (у тому числі 11325 грн. за основним
платежем та 2831,25 грн. за штрафними
санкціями).

Як на підставу для донарахування
оспорюваної суми податкового
зобов'язання з ПДВ податковий орган
послався на розбіжність між сумою
сформованого позивачем податкового
кредиту та податкових зобов'язань його
контрагента (товариства з обмеженою
відповідальністю «Провідні
технології»), як це було виявлено за
даними Системи автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України.

Втім, як вірно зазначили суди, правила
формування податкового кредиту,
наведені у пункті 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин), не пов'язують
право платника на податковий кредит з
повнотою відображення постачальником
у своїй податковій звітності
відповідних господарських операцій, з
фактичною сплатою постачальником ПДВ
до бюджету

Так, відповідно до підпункту 7.4.1 пункту
7.4 статті 7 названого Закону податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

А тому доводи податкового органу про
недекларування названим контрагентом
у податковій звітності відповідної
суми податкових зобов'язань, що виникли
за фактом виконання поставок в адресу
позивача, не можуть розглядатися як
доказ недобросовісності позивача як
платника податків, позаяк стосуються
виключно правопорушень, допущених цим
контрагентом, тобто третьою особою.
Доказів побудови позивачем
фінансово-господарських правовідносин
на підставі свідомого укладання
договору з фіктивним підприємством з
метою перенесення податкового
навантаження на особу, яка не виконує
свої податкові зобов'язання,
податковим органом не представлено.

Оскільки інших обставин, які
виключають право платника на
податковий кредит, ДПІ не наведено, то
суди цілком об'єктивно визнали
протиправним донарахування СПД ОСОБА_3
оспорюваної суми податкового
зобов'язання з ПДВ.

Підставою для визначення позивачеві
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 425 798,90 грн.
став висновок ДПІ про завищення СПД
ОСОБА_3 витрат, що підлягають
врахуванню при визначенні
оподатковуваного доходу платника, з
огляду на непідтвердженість цих витрат
необхідними первинними документами.

На обґрунтування цього висновку
відповідач зазначає про відсутність у
наданій позивачем Книзі обліку доходів
і витрат даних щодо суми витрат та
витратних документів на підтвердження
собівартості реалізованого товару.

На час виникнення спірних
правовідносин порядок оподаткування
доходів від зайняття підприємницькою
діяльністю був врегульований розділом
IV Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян».

Так, за змістом статті 13 цього розділу
Декрету оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

В силу вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 цієї ж статті Закону передбачено, що
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Як встановлено частиною першою статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Частиною другою цієї ж статті Закону
передбачено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Наведені законодавчі вимоги не
встановлюють переліку первинних
документів, що підлягають оформленню
при здійсненні платником тих чи інших
господарських операцій. З метою
податкового обліку господарські
операції можуть оформлюватися
будь-якими первинними документами,
зміст яких відповідає викладеним
законодавчим вимогам, та складення
яких відповідає законодавчо
установленим умовам щодо оформлення
такої операції або звичаєвій практиці.

У розглядуваному випадку, як
встановили суди, витрати позивача,
понесені нею у зв'язку з отриманням
оподатковуваного доходу у
перевіреному періоді, підтверджені
податковими, видатковими накладними,
вантажними митними деклараціями, які
містять необхідні реквізити та
дозволяють встановити зміст
господарської операції. Доказів
наявності суперечливих або
недостовірних відомостей у цих
документах податковою інспекцією не
представлено.

А відтак неналежне відображення
понесених витрат у Книзі обліку
доходів і витрат не може слугувати
підставою для виключення таких витрат
з податкового обліку СПД ОСОБА_3

З урахуванням викладеного суди цілком
правомірно задовольнили розглядувані
позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги засновані на
іншому тлумаченні правових норм, що,
однак, не є свідченням судової помилки.
Ці доводи були обґрунтуванням правової
позиції ДПІ по справі під час вирішення
спору по суті та їм було надано належну
правову оцінку судами під час
вирішення цього спору.

Оскільки у розглядуваній справі норми
матеріального права було правильно
застосовано судами, а їх висновки
відповідають установленим у справі
обставинам та наявним у ній доказам, то
підстави для скасування оскаржуваних
судових актів відсутні.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.05.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22.11.2012 у справі № 2а-22/12/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько