Справа № 2а/2470/2934/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/28336/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.,

та представників сторін:

позивача - не з'явились,

відповідача - Іліка Р.І.,

Генеральної прокуратури України -
Чубенка В.В.,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Чернівцях Чернівецької
області Державної податкової служби
(далі - ДПІ)

на постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 03.02.2012

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03.04.2012

у справі № 2а/2470/2934/11

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Вема" (далі -
Товариство)

до ДПІ,

за участю третіх осіб, - товариства з
обмеженою відповідальністю "Ерімус"
(далі - ТОВ «Ерімус») та товариство з
обмеженою відповідальністю
"Транс-Груп" (далі - ТОВ «Транс-Груп»),

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 03.02.2012,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 03.04.2012, позов задоволено; скасовано
податкові повідомлення-рішення від
06.10.2011 № та № .

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що позивачем було правомірно
сформовано податковий кредит та валові
витрати за операціями з придбання
паливно-мастильних матеріалів в рамках
господарських правовідносин з ТОВ
«Ерімус» та ТОВ «Транс-Груп», тоді як
податковою інспекцією не доведено
існування обставин, з якими чинне
податкове законодавство пов'язує
необґрунтованість податкової вигоди
платника.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
рішеннями попередніх судових
інстанцій, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати зазначені судові акти і
відмовити у позові. На обґрунтування
касаційних вимог скаржник зазначає, що
розглядувані операції не були
опосередковані дійсним рухом активів
та мали безтоварний характер, що
виключає законність їх відображення у
податковому обліку платника.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення касаційної
скарги ДПІ з урахуванням такого.

Як вбачається з установлених судами
обставин справи, на виконання
постанови слідчого у кримінальній
справі № Ю-110098 відповідачем було
проведено позапланову виїзну
перевірку Товариства з питань
своєчасності, достовірності та повноти
сплати податків та зборів за період з
01.01.2010 по 31.12.2010, оформлену актом від
08.04.2011 № 935/23-3/21414473.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято
податкові повідомлення-рішення:

від 06.10.2011 № , згідно з яким
позивачеві визначено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 1 024 553,75 грн. (у тому
числі 819 643 грн. за основним платежем та
204 910,75 грн. за штрафними санкціями);

від 06.10.2011 № про донарахування
Товариству грошового зобов'язання з
податку на прибуток у сумі 1 281 241,25 грн.
(у тому числі 1 024 993 грн. за основним
платежем та 256 248,25 грн. за штрафними
санкціями).

Підставою для зазначених донарахувань
став висновок податкового органу про
формування позивачем валових витрат та
податкового кредиту за операціями з
придбання нафтопродуктів (бензину
марки А-92 та А-95) в рамках господарських
правовідносин з ТОВ «Ерімус» та ТОВ
«Транс-Груп», які мали безтоварний
характер та були опосередковані
створенням фіктивного документообігу.
На обґрунтування цього висновку ДПІ
послалася на те, що:

зазначені постачальники не мали майна,
основних засобів (виробничих
потужносте й, складських
приміщень, транспортних засобів тощо)
та трудових ресурсів, необхідних для
виконання розглядуваних поставок;

у позивача відсутні необхідні первинні
документи, складенням яких
опосередковуються операції з поставки
нафтопродуктів відповідно до
законодавчих вимог та звичаєвої
практики, як-от товарно-транспортні
документи на підтвердження
транспортування спірного товару,
сертифікати та паспорти якості товару,
докази його прийняття за кількістю та
якістю в установленому порядку тощо.

Не погоджуючись з вказаною правовою
позицією податкового органу, суди
попередніх інстанцій послалися на те,
що реальність виконання спірних
операцій підтверджується належними
первинними документами -
рахунками-фактурами, видатковими
накладними, податковими накладними,
зведеним актом інвентаризації
залишків паливно-мастильних
матеріалів, які містять необхідні для
цілей оподаткування відомості про
обсяг та зміст розглядуваних операцій
та підтверджують факт їх здійснення.

Однак з такою правовою оцінкою
обставин справи погодитися не можна.

Так, відповідно до підпункту 7.4.1 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (який визначав
порядок формування податкового
кредиту на час у період, охоплений
перевіркою) податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» передбачено, що
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 названого Закону заборонено
відносити до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що підставою виникнення у
платника права на податковий кредит та
на зменшення оподатковуваного доходу
на суму понесених витрат є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) з метою їх
використання в оподатковуваних
операціях, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку
(зокрема, податковими накладними), що
містять достовірні відомості про обсяг
та зміст господарської операції та
підтверджують факт їх виконання.

З'ясовуючи обставини щодо реальності
виконання спірних операцій, суди не
надали належної правової оцінки
доводам податкової інспекції, на яких
вона наполягала на підтвердження факту
недотримання позивачем наведених
правил формування даних податкового
обліку.

Так, з урахуванням тверджень
податкової інспекції щодо відсутності
у спірних постачальників об'єктивної
можливості поставити нафтопродукти та
фіктивності їх діяльності судам слід
було перевірити за рахунок яких
ресурсів (власних або залучених)
виконувалися спірні поставки, за
необхідності з'ясувати факт залучення
цими постачальниками третіх осіб до
виконання зазначених поставок, а також
дослідити наявність у цих контрагентів
платежів, супутніх звичайній
господарській діяльності будь-якого
господарюючого суб'єкта (комунальні
платежі, оренда приміщень, послуги
зв'язку, управлінські витрати тощо).

Крім того, у межах дослідження
фактичного виконання спірних операцій
судам необхідно було оцінити і доводи
ДПІ щодо відсутності у позивача
товарно-транспортних накладних на
підтвердження факту перевезення
товару у процесі виконання
розглядуваних поставок, наявності у
учасників цих поставок власних або
залучених спеціалізованих
транспортних засобів для перевезення
нафтопродуктів, за необхідності
допитавши як свідків осіб, які
безпосередньо були відповідальними за
перевезення, прийняття товару за
кількістю та якістю тощо.

Суди не з'ясували і фактів прийняття
позивачем товару за якістю у
відповідності з Інструкцією з
контролювання якості нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України, затвердженої
наказом Міністерства палива та
енергетики України, Державного
комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
04.06.2007 № 271/121, а також за кількістю та
якістю з дотриманням вимог Інструкції
про порядок приймання,
транспортування, зберігання, відпуску
та обліку нафти і нафтопродуктів на
підприємствах і організаціях України,
затвердженої спільним наказом
Міністерства палива та енергетики
України, Міністерства економіки
України, Міністерства транспорту та
зв'язку України, Державного комітету
України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
20.05.2008 № 281/171/578/155.

Власне ж наявність у Товариства
залишків паливно-мастильних
матеріалів, виявлених при проведенні
інвентаризації, не є доказом придбання
цього товару саме у ТОВ «Ерімус» та ТОВ
«Транс-Груп».

Слід зазначити, якщо під час вирішення
спору буде встановлено, що товар
справді придбавався позивачем, але не в
тієї особи що зазначена в первинних
документах, то відповідні первинні
документи не є достовірними та не
можуть підтверджувати право
Товариства на податковий кредит та на
формування валових витрат.

Допущені судами порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а отже відповідно до
частини другої статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, з урахуванням висновків
податкового органу, наведених в акті
перевірки, ретельно перевірити
реальність виконання спірних операцій
з поставки нафтопродуктів позивачеві
саме ТОВ «Ерімус» та ТОВ «Транс-Груп»,
перевіривши усі обставини щодо
дійсного руху активу на шляху від
виробника до платника (існування
активу, його транспортування,
зберігання, прийняття за кількістю та
якістю з одночасним встановленням осіб
постачальника і покупця, задіяних у
такому процесі), встановивши і
обставини налагодження господарських
зв'язків між позивачем та названими
постачальниками. Для цього судам слід в
разі необхідності зобов'язати сторони
надати докази, яких не буде вистачати
для з'ясування цих обставин, або ж
витребувати такі докази у інших осіб, в
яких вони можуть знаходитися, допитати
як свідків осіб, які брали участь у
виконанні цих поставок, дати правильну
юридичну оцінку встановленим
обставинам та постановити рішення
відповідно до вимог статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернівцях
Чернівецької області Державної
податкової служби задовольнити
частково.

2. Постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 03.02.2012 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03.04.2012 у
справі № 2а/2470/2934/11 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько