Справа № 816/802/14
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 р.Справа № 816/802/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання
Мороз Є.В.

представника третьої особи Новікова
Є.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Полтавської міської ради на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.04.2014р. по
справі № 816/802/14

за позовом ОСОБА_3

до Реєстраційної служби
Полтавського міського управління
юстиції Полтавської області ,
Полтавського міського управління
юстиції Полтавської області третя
особа Полтавська міська рада

про скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_3, звернулась до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби Полтавського
міського управління юстиції
Полтавської області, третя особа:
Полтавська міська рада, в якому просив
суд: скасувати рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 11 лютого 2014 року №10829712;
зобов'язати відповідача зареєструвати
за фізичною особою ОСОБА_3, податковий
номер НОМЕР_1, право оренди земельної
ділянки, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної
ділянки :16:006:0381.

Ухвалою Полтавського окружного
адміністративного суду від 01 квітня 2014
року залучено до участі у справі в
якості другого відповідача Полтавське
міське управління юстиції Полтавської
області.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.04.2014 року
у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, третьою особою -
Полтавською міською радою, подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
апелянт просить постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.04.2014 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити у повному
обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги третя особа, зокрема,
посилається на порушення судом першої
інстанції приписів ст. 24 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 638
Цивільного кодексу України, ст. 15
Закону України "Про оренду землі", що
призвело до неправильного вирішення
справи, а також на доводи та обставини
викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника третьої особи,
перевіривши, в межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції
та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час розгляду справи в
суді апеляційної інстанції, що
рішенням тридцять четвертої сесії
шостого скликання Полтавської міської
ради від 24 жовтня 2013 року "Про надання
земельних ділянок, передачу в постійне
користування та в оренду земельних
ділянок, продовження права
користування земельними ділянками"
/а.с. 20/, враховуючи проект визначення
земельної частки в прибудинковій
території багатоквартирного житлового
будинку для обслуговування власних
нежитлових приміщень (магазину
непродовольчих товарів) по АДРЕСА_1,
передано в спільну оренду строком на 5
років земельну ділянку площею 0,2771 га по
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:16:006:0381. Визначено право на
земельну ділянку відповідно до частки
власності на приміщення, а саме:
громадянці ОСОБА_3, частка земельної
ділянки 64/2771 (пл. 0,0064 га), для
експлуатації та обслуговування
нежитлових приміщень, (землі житлової
та громадської забудови).

07 листопада 2013 року між ОСОБА_3
(орендарем) та Полтавською міською
радою (орендодавцем) укладено договір
оренди землі №б/н /а.с. 10-11/.

Відповідно до розділу 1 договору
орендодавець на підставі рішення
тридцять четвертої сесії шостого
скликання Полтавської міської ради від
24 жовтня 2013 року надає, а орендар
приймає в спільну оренду земельну
ділянку для експлуатації та
обслуговування нежитлових приміщень,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з розділом 2 даного договору
"Обєкт оренди" в спільну оренду
передається земельна ділянка площею 2771
кв.м. згідно з планом (схемою) земельної
ділянки, що є невід'ємною частиною
цього договору; кадастровий номер
земельної ділянки :16:006:0381;
земельна ділянка, яка передається в
оренду, немає недоліків, що можуть
перешкоджати її ефективному
використанню.

В розділах 3, 4 та 6 вказаного договору
визначено, що цей договір укладено на
термін з 24 жовтня 2013 року по 24 жовтня 2018
року. Після закінчення строку договору
орендар має переважне право на
поновлення його на новий строк. Орендна
плата за користування земельною
ділянкою розрахована відповідно до
частки земельної ділянки (64 кв.м.), що
визначена рішенням міської ради та
знаходиться в спільному користуванні
становить 1890,18 грн на рік. Нарахування
орендної плати за землю починається з 24
жовтня 2013 року. Передача земельної
ділянки в оренду здійснюється без
розроблення проекту її відведення.
Земельна ділянка в межах, визначених
кадастровим планом, передається в
користування орендарю відповідно до
умов, зазначених в акті
приймання-передачі в оренду земельної
ділянки.

З метою проведення державної
реєстрації права оренди частки
земельної ділянки площею 64 кв.м., яка є
частиною земельної ділянки загальною
площею 2771 кв.м. з кадастровим номером
:16:006:0381, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 звернулася до
Реєстраційної служби Полтавського МУЮ
Полтавської області із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень /а.с. 63/.

08 лютого 2014 року за реєстраційним
номером 5358517 державним реєстратором
прав на нерухоме майно Реєстраційною
службою Полтавського МУЮ Полтавської
області зареєстровано заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (щодо іншого речового права) -
права оренди земельної ділянки, подану
уповноваженою особою позивача ОСОБА_4
/а.с. 63/.

11 лютого 2014 року державним
реєстратором прав на нерухоме майно РС
Полтавського МУЮ Полтавської області
прийнято рішення №10829712 про відмову у
державній реєстрації іншого речового
права - право оренди земельної ділянки,
що розташована: АДРЕСА_1, кадастровий
номер земельної ділянки :16:006:0381,
за ОСОБА_3, податковий номер НОМЕР_1 /а.с.
9/.

Позивач не погодилася із відмовою
державного реєстратора прав на
нерухоме майно РС Полтавського МУЮ
Полтавської області у реєстрації права
оренди земельної ділянки та звернулась
до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
оренди земельної ділянки від 07.11.2013
року № б/н, укладений між ОСОБА_3 та
Полтавською міською радою, в порушення
ст. 15 Закону України "Про оренду землі"
не містить істотної умови щодо
фактичного об'єкту оренди - частини
земельної ділянки площею 64 кв.м,
переданої в оренду ОСОБА_3, а саме -
кадастрового номеру вказаної частини
земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до висновку, що відповідач,
приймаючи оскаржуване рішення від 11
лютого 2014 року №10829712 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
також, з використанням повноважень з
метою, з якою ці повноваження йому
надано, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

У відповідності до ст.125 Земельного
кодексу України, право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Положеннями статті 126 Земельного
кодексу України, передбачено, що право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень."

Згідно з положеннями ч.1 ст.6 Закону
України "Про оренду землі", орендарі
набувають права оренди земельної
ділянки на підставах і в порядку,
передбачених Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим та іншими законами України і
договором оренди землі.

Частиною 5 ст.6 Закону України "Про
оренду землі", право оренди земельної
ділянки підлягає державній реєстрації
відповідно до закону.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" право
оренди земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень", права
на нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Згідно з п.п.1 п.1 ст.8 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень проводить орган державної
реєстрації прав.

Частиною 7 ст.16 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"
визначено, що державна реєстрація прав
проводиться на підставі заяви
правонабувача, сторін (сторони)
правочину, за яким виникло право, або
уповноважених ними (нею) осіб.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" (далі по
тексту - Закон), Державний реєстр
речових прав на нерухоме майно (далі -
Державний реєстр прав) - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав; обтяження - заборона
розпоряджатися та/або користуватися
нерухомим майном, яка встановлена або
законом, або актами уповноважених на це
органів державної влади, їх посадових
осіб або яка виникає на підставі
договорів.

Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 3 Закону, державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав.

Державна реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом. Державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в порядку черговості
надходження заяв.

В силу ч.1 ст.4 вищезазначеного Закону,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно; право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; інші речові права
відповідно до закону; податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Частиною 2 ст.4 цього Закону
встановлено, що речові права на
нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і
3 частини першої цієї статті, є
похідними і реєструються після
державної реєстрації права власності
на таке майно.

Положеннями абз.6 п.4 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень передбачено, що державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно, що є похідними від права
власності, проводиться після державної
реєстрації права власності на таке
майно.

Таким чином, обов'язковою умовою для
проведення державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно, що є
похідними від права власності є
наявність реєстрації права власності
земельної ділянки в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно. Дану
інформацію державний реєстратор
отримує при перевірці в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно статті 8 Закону України "Про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" орган державної
реєстрації прав: проводить державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмовляє у їх реєстрації; забезпечує
ведення Державного реєстру прав; надає
інформацію про зареєстровані права та
їх обтяження в порядку, встановленому
цим Законом; забезпечує облік
безхазяйного нерухомого майна;
здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами України.

Частиною першою статті 19 Закону
України "Про державну реєстрацію прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"
визначено, що державна реєстрація прав
проводиться на підставі: договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; рішень
судів, що набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Згідно пункту 2 частини другої статті 9
Закону України "Про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" встановлено, що державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до п.23 Порядку державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" передбачено, що у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо: 1) заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; 2) об'єкт
нерухомого майна, розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав; 3) із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа; 4)
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених
щодо цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію
речових прав, похідних від права
власності, подано за відсутності
державної реєстрації права власності,
крім випадків, установлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про
державну реєстрацію права власності
на підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за
яким правонабувач набуває також
право власності на земельну ділянку,
не подано заяву про державну
реєстрацію права власності на земельну
ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного
строку з дня отримання заявником
письмового повідомлення про зупинення
розгляду заяви про державну
реєстрацію прав не усунено обставин,
що були підставою для прийняття такого
рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень під час вчинення
нотаріальної дії з нерухомим майном,
об'єктом незавершеного будівництва
подано не до нотаріуса, який вчинив
таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень в електронній
формі подано особою, яка не є
державним кадастровим реєстратором
або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі
документи, на підставі яких заявлене
право та обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

Виходячи з системного аналізу
вищезазначених норм, колегія суддів
зазначає, що земельна ділянка, право
оренди на яку реєструється, повинна
бути спочатку зареєстрована в
Державному земельному кадастрі та
право власності на яку повинно бути
зареєстровано у відповідності до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи,
приймаючи рішення від 11 лютого 2014 року
№10829712 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
державний реєстратор виходив з того, що
подані позивачем документи не
відповідають вимогам або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують, а саме - статті 3 Закону
України "Про оренду землі", оскільки у
договорі оренди землі від 07 листопада
2013 року б/н, поданому для державної
реєстрації права оренди частки
земельної ділянки, вказано про
передачу в спільну оренду земельної
ділянки площею 2771 кв.м та не визначено
при цьому, яку саме частку із земельної
ділянки загальною площею 2771 кв.м
становить частина земельної ділянки 64
кв.м. За твердженням державного
реєстратора, частина (частка) земельної
ділянки не може бути об'єктом оренди
землі, оскільки відповідно до статі 3
Закону України "Про оренду землі"
об'єктом оренди є земельні ділянки, що
перебувають у власності громадян,
юридичних осіб, комунальній та
державній власності, а отже, укладання
договору оренди землі можливе лише на
земельну ділянку із зазначенням у
ньому відомостей про об'єкт оренди
(земельної ділянки) та відповідно всіх
орендарів.

Надаючи оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Закону України
"Про оренду землі" від 06 жовтня 1998 року
№161-XIV (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Згідно з частинами першою, другою
статті 93 Земельного кодексу України
від 25 жовтня 2001 року №2768-III право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в
оренду громадянам та юридичним особам
України, іноземцям і особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним об'єднанням і
організаціям, а також іноземним
державам.

Відповідно до частини першої статті 3
Закону України "Про оренду землі"
об'єктами оренди є земельні ділянки, що
перебувають у власності громадян,
юридичних осіб, комунальній або
державній власності.

Статтею 13 Закону України "Про оренду
землі" встановлено, що договір оренди
землі - це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Згідно статті 15 Закону України "Про
оренду землі" істотними умовами
договору оренди землі є: - об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); - строк
дії договору оренди; - орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; -
умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду; - умови
збереження стану об'єкта оренди; - умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; та інші.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону. За згодою сторін
у договорі оренди землі можуть
зазначатися інші умови, зокрема
якісний стан земельних угідь, порядок
виконання зобов'язань сторін, порядок
страхування об'єкта оренди, порядок
відшкодування витрат на здійснення
заходів щодо охорони і поліпшення
об'єкта оренди, проведення
меліоративних робіт, а також обставини,
що можуть вплинути на зміну або
припинення дії договору оренди, тощо
/частини друга, третя статті 15 Закону
України "Про оренду землі"/.

Як обґрунтовано встановлено судом
першої інстанції та вбачається зі
змісту договору оренди землі від 07
листопада 2013 року б/н, укладеного між
Полтавською міською радою та ОСОБА_3,
об'єктом оренди визначена земельна
ділянка загальною площею 2771 кв.м.,
кадастровий номер :16:006:0381, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка
передається в спільну оренду, однак,
орендарем визначено лише одну особу -
позивача у справі.

Передача земельної ділянки в спільну
оренду зумовлена вимогами пункту 23
рішення тридцять четвертої сесії
шостого скликання Полтавської міської
ради від 24 жовтня 2013 року "Про надання
земельних ділянок, передачу в постійне
користування та в оренду земельних
ділянок, продовження права
користування земельними ділянками",
згідно якого земельну ділянку
загальною площею 0,2771 га по АДРЕСА_1,
кадастровий номер :16:006:0381,
вирішено передати у спільну оренду
строком на 5 років для експлуатації та
обслуговування нежитлових приміщень
(землі житлової та громадської
забудови) ОСОБА_3 частку земельної
ділянки 64/2771 (пл. 0,0064 га).

Частиною четвертою статті 15 Закону
України "Про оренду землі" невід'ємними
частинами договору оренди землі
визначені: план або схема земельної
ділянки, яка передається в оренду;
кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень (обтяжень) у її
використанні та встановлених
земельних сервітутів; акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); акт приймання-передачі
об'єкта оренди; проект відведення
земельної ділянки у разі його
розроблення згідно із законом.

Разом з тим, як встановлено судом,
кадастровий номер земельній ділянці
площею 64 кв.м. не присвоювався, межі
даної земельної ділянки на місцевості
не встановлювались. Кадастровий план
земельної ділянки та акт погодження
меж земельної ділянки складено на
земельну ділянку загальною площею 2771
кв.м., кадастровий номер :16:006:0381
/а.с. 14-19/.

Отже, суд першої інстанції вірно
зазначив, що розділом 2 договору оренди
землі від 07 листопада 2013 року б/н
об'єктом оренди визначено земельну
ділянку загальною площею 2771 кв.м. з
кадастровим номером :16:006:0381,
однак, фактично об'єктом оренди є
частина вказаної земельної ділянки, а
саме, земельна ділянка площею 64 кв.м.,
яка передана в оренду ОСОБА_3, що
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується сторонами у справі.

Судом встановлено, що саме для
експлуатації та обслуговування
нежитлових приміщень ОСОБА_3 була
надана в оренду земельна ділянка
площею 64 кв.м., що є невід'ємною частиною
земельної ділянки загальною площею 0,2771
га з кадастровим номером :16:006:0381,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно статті 79 Земельного кодексу
України, земельна ділянка - це частина
земної поверхні з установленими
межами, певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.

Зі змісту положень статті 791 Земельного
кодексу України встановлено, що
земельна ділянка може бути об'єктом
цивільних прав виключно з моменту її
формування (крім випадків суборенди,
сервітуту щодо частин земельних
ділянок) та державної реєстрації права
власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у
визначенні земельної ділянки як
об'єкта цивільних прав. Формування
земельної ділянки передбачає
визначення її площі, меж та внесення
інформації про неї до Державного
земельного кадастру. Сформовані
земельні ділянки підлягають державній
реєстрації у Державному земельному
кадастрі.

Формування земельних ділянок
здійснюється, зокрема, у порядку
відведення земельних ділянок із земель
державної та комунальної власності.

Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера.

Державна реєстрація речових прав на
земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції стосовно того, що
частина (частка) земельної ділянки (її
невідокремлена частина) не може бути
об'єктом оренди землі, оскільки
відповідно до статті 3 Закону України
"Про оренду землі" об'єктом оренди є
земельні ділянки, що перебувають у
власності громадян, юридичних осіб,
комунальній та державній власності, а
отже, укладання договору оренди землі
можливе лише на земельну ділянку із
зазначенням у ньому відомостей про
об'єкт оренди (земельної ділянки, її
кадастрового номеру) та відповідно
всіх орендарів.

За таких обставин, колегія суддів
вважає вірним та обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про те,
що договір оренди землі від 07 листопада
2013 року б/н у порушення статті 15 Закону
України "Про оренду землі" не містить
істотної умови щодо фактичного об'єкту
оренди - частини земельної ділянки
площею 64 кв.м., переданої в оренду
ОСОБА_3, а саме, кадастрового номеру
вказаної частини земельної ділянки.

Відповідно до статті 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
довів обґрунтованість висновків акту
перевірки та правомірність прийнятого
ним рішення від 11 лютого 2014 року №10829712
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Приймаючи оскаржуване рішення від 11
лютого 2014 року №10829712 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
тому колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги про скасування
такого рішення та зобов'язання
відповідача вчинити певні дії шляхом
реєстрації за позивачем права оренди
земельної ділянки, є необґрунтованими
і такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Полтавського
окружного адміністративного суду від
08.04.2014 року відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги третьої особи та
скасування рішення суду першої
інстанції колегією суддів не
встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавської міської
ради залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.04.2014р. по
справі № 816/802/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С. Повний текст ухвали
виготовлений 20.06.2014 р.