Справа № 826/20370/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Вєкуа Н.Г.
Суддя-доповідач: Оксененко
У Х В А Л А

Іменем України

19 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ніколаєнко М.Г.,

представника відповідача - Хоменко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у місті Києві на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 06
лютого 2014 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у місті Києві про скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Оболонському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 30.04.2013 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 06
лютого 2014 року позовні вимоги
задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу в якій, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні адміністративного позову
в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач зареєстрований в якості
суб'єкта підприємницької діяльності
про що останньому видано свідоцтво про
державну реєстрацію № 247905 від 15.01.2009
року.

Крім того, позивачеві видано свідоцтво
платника єдиного податку, вид
господарської діяльності - здавання в
оренду власного нерухомого майна.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що позивач, відповідно до свідоцтва про
право власності від 22.12.2008, виданого
Головним управлінням комунальної
власності м. Києва виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА), є
власником нежилих приміщень з НОМЕР_1
по НОМЕР_2 загальною площею 93,40 кв.м., що
складає 40/100 частин від групи нежилих
приміщень № 288- 289 площею 233, 40 кв. м -
магазин продовольчих товарів по
АДРЕСА_1.

Так, підставою для прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення № від 30.04.2013
про сплату земельного податку у
розмірі 1227,31 грн. були дані
вищевказаного Свідоцтва про право
власності від 22.12.2008.

Підставою для розрахунку пропорційної
частки земельної ділянки була
інформація надана листом КП
„Житлосервіс „Оболонь" Оболонського
району м. Києва від 29.08.12 №823. Відповідно
ДПІ у Оболонському м. Києва ДПС було
розраховано пропорційну частину
земельної ділянки, яка підлягає
оподаткуванню.

При цьому, базову вартість 1 кв.м. землі
по АДРЕСА_1розраховано за аналогом
зареєстрованої в земельному кадастрі
земельної ділянки по АДРЕСА_1, так як
частина земельної ділянки по АДРЕСА_1
не внесена до Державного земельного
кадастру.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням-рішенням,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач звільнений від сплати
земельного податку, а відтак законних
підстав для прийняття оскаржуваного
рішення та визначення позивачу
відповідного зобов'язання у
відповідача не було.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Згідно з ст. 206 Земельного кодексу
України, використання землі в Україні є
платним. Об'єктом плати за землю є
земельна ділянка. Плата за землю
справляється відповідно до закону.

Податковий кодекс України встановлює,
що плата за землю належить до
загальнодержавних податків і зборів,
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Відповідно до пп. 14.1.147 ст. 14
Податкового кодексу України, плата за
землю, це загальнодержавний податок,
який справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності, правовідносини щодо
нарахування та сплати якої
врегульовано розділом XIII ПК України.

Згідно п. 269.1 ст. 269 ПК України,
платниками податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі.

Пунктом 270.1 ст. 270 ПК України,
визначено, що об'єктами оподаткування є
земельні ділянки, які перебувають у
власності або користуванні, та
земельні частки (паї), які перебувають у
власності.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Документами, що посвідчують право
власності на земельну ділянку є:
державний акт, цивільно-правова угода
щодо відчуження земельної ділянки,
свідоцтво про право на спадщину тощо.
Право постійно користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою. Право оренди
земельної ділянки посвідчується
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів
справи, у позивача відсутні документи,
які посвідчували б право власності чи
право постійного користування, чи
право оренди земельної ділянки, а тому
відсутні підстави для визначення,
відповідно до ст. 125 Земельного кодексу
України, статусу позивача - власник або
користувач земельної ділянки, тобто
позивач, не є платником плати за землю,
як це визначено в п. 269.1 ст. 269 ПК України.

Крім того, як було зазначено вище,
позивач є платником єдиного податку.

За змістом статті 6 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів
податків і зборів (обов'язкових
платежів), зокрема, плати (податку) за
землю.

У постанові Кабінету Міністрів
України від 16.03.2000 № 507 «Про роз'яснення
Указу Президента України від 3 липня 1998
р. № 727» зазначено, що суб'єкт малого
підприємництва, який згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 6 не є
платником плати (податку) за землю,
звільняється від плати (податку) за
землю лише за земельні ділянки, які
використовуються ним для провадження
підприємницької діяльності.

При цьому, відповідно до пп. 4 п. 297.1
ст. 297 ПК України, платники єдиного
податку звільняються від обов'язку
нарахування, сплати та подання
податкової звітності, зокрема,
земельного податку, крім земельного
податку за земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається,
що основним видом діяльності позивача,
зазначеним у свідоцтві про сплату
єдиного податку, є надання в оренду
власного нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ГК України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 140
ГК України, надходження від здачі в
оренду належать до джерел формування
майна суб'єктів господарювання.

Відповідно до пп. 14.1.36 ст. 14 ПК
України, для цілей оподаткування
господарська діяльність, це діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відтак, операції з оренди є за
своєю суттю операціями з надання
послуг, а орендна плата включає в себе
не лише компенсацію витрат, але і
відповідний прибуток орендодавця.

Статтею 796 ЦК України,
встановлено, що одночасно з правом
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) наймачеві
надається право користування
земельною ділянкою, на якій вони
знаходяться, а також право
користування земельною ділянкою, яка
прилягає до будівлі або споруди, у
розмірі, необхідному для досягнення
мети найму.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що операції з надання в оренду
нежитлового приміщення, підпадають під
визначення підприємницької
діяльності, яка спрямована на
отримання прибутку, а платник єдиного
податку - орендодавець звільняється
від сплати земельного податку.

Суд апеляційної інстанції також
звертає увагу, що адреса, за якою
знаходяться зазначене вище належне
позивачу нерухоме майно співпадає з
адресою, зазначеною в Свідоцтві про
сплату єдиного податку, що є ще одним
підтвердженням використання,
належного позивачу нерухомого майна у
своїй підприємницькій діяльності.

В зв'язку з вищевикладеним,
колегія суддів приходить до висновку,
що позивач, будучи платником єдиного
податку, використовує, належне йому на
праві власності нерухоме майно для
провадження підприємницької
діяльності, а відтак, на таку
діяльність позивача розповсюджується
положення пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, а
отже, позивач не є платником податку за
землю, а тому підстави, для нарахування
земельного податку позивачу, відсутні.

Крім того, відповідно до підпунктів
217.1.1. та 271.1.2. частини 271.1. статті 271
Податкового кодексу України базою
оподаткування є: нормативна грошова
оцінка земельних ділянок з
урахуванням коефіцієнта індексації,
визначеного відповідно до порядку,
встановленого цим розділом; площа
земельних ділянок, нормативну грошову
оцінку яких не проведено.

Згідно із пунктом 286.1 статті 286
Податкового кодексу підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.
Статтею 289 ПК встановлено, що для
визначення розміру податку
використовується нормативна грошова
оцінка земельних ділянок. Центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері земельних
відносин, здійснює управління у сфері
оцінки земель та земельних ділянок.

Таким чином, податковим органом при
розрахунку позивачу суми земельного
податку не було виконано вимоги ст.275 ПК
України, якою визначено ставки податку
за земельні ділянки, нормативну
грошову оцінку яких не проведено, при
цьому відповідачем не заперечується
факт того, що спірна земельна ділянка
по АДРЕСА_1, на якій знаходиться
багатоповерхова будівля, в якій
позивач є власником нежилих приміщень,
не внесена до Державного земельного
кадастру та того, що нормативно-грошова
оцінка даної земельної ділянки не
проведена.

Отже, дії відповідача щодо здійснення
розрахунку земельного податку за
користування земельною ділянкою,
нормативно-грошова оцінка якої не
проведена, з використанням даних
нормативно-грошової оцінки іншої
земельної ділянки (за аналогією), є
неправомірним, оскільки чинним
законодавством України не передбачено
такого порядку дій податкового органу
за вказаних обставин. Навпаки статтею
275 Податкового кодексу України чітко
визначено ставки податку за земельні
ділянки, нормативну грошову оцінку
яких не проведено.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що відповідачем не
було доведено законність та
обґрунтованість прийнятого ним
рішення, а тому суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у місті Києві залишити без задоволення,
а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 06
лютого 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В. Карпушова

Ухвалу в повному тексті виготовлено
24.06.2014 року.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.