Справа № 2-а-790/11/1509
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-790/11/1509

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Погорєлов І.В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді
- Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Іванівському районі Одеської
області на постанову Іванівського
районного суду Одеської області від 17
серпня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області,
Головного управління Пенсійного фонду
України в Одеській області про
визнання права на пенсію і
відшкодування майнової шкоди.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 12 липня 2006 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
22 листопада 2006 року, в задоволенні
вказаних вимог позивача відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 20 січня 2011 року постанову
Приморського районного суду м. Одеси
від 12 липня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
22 листопада 2006 року скасовано, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Постановою Іванівського районного
суду Одеської області від 17 серпня
2011 року позовні вимоги ОСОБА_2, з
урахуванням поданих ним під час
розгляду справи уточнень, задоволено
частково. Визнано незаконними дії
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області,
при нарахуванні та виплаті позивача, як
інваліду 2-ої групи та постраждалому
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
1-ої категорії, пенсії по інвалідності
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, з 01 липня 2002 року до
31 грудня 2007 року в частині застосування
постанов Кабінету Міністрів України №
831 від 26.07.1996 року та № 01 від 03.01.2002 року,
та в частині застосування в період з 01
січня 2008 року статей 50 та 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 року.
Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Іванівському районі
Одеської області провести перерахунок
пенсії позивачу, як інваліду 2-ої групи
та постраждалому внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС 1-ої категорії, з
урахуванням його права на пенсію по
інвалідності у розмірі не нижче 8
мінімальних пенсій за віком та на
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком, за період
з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2005 року,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, встановленого
законами України на відповідний рік, та
починаючи з 01 січня 2006 року, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком з
наступними її змінами згідно законів
України, з виплатою різниці між
перерахованим розміром пенсії та
фактично отриманим. Зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області,
при розрахунку пенсії по інвалідності
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, керуватися
розміром мінімальної пенсії за віком,
що встановлюється виключно законами
України, та сплачувати позивачу, як
інваліду 2-ої групи та постраждалої
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
1-ої категорії, пенсію по інвалідності,
яка у всіх випадках не може бути нижчою
восьми мінімальних пенсій за віком, та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75 процентів
мінімальної пенсії за віком. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, в частині задоволених вимог,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначена
апеляційна скарга розглядається в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивачу як потерпілому унаслідок
Чорнобильської катастрофи і інваліду
2-ої групи, видано відповідне
посвідчення на пільги, передбачені
законодавством України для інвалідів
та ветеранів війни, як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, Одеською обласною
державною адміністрацією позивачу
надано статус постраждалого унаслідок
Чорнобильської катастрофи 1-ої
категорії та видано відповідне
посвідчення.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» особам,
віднесеним до постраждалих першої
категорії, що є інвалідами II групи,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, в
розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії
за віком.

Частиною 4 статті 54 вищезгаданого
Закону встановлено, що в усіх випадках
розмір пенсії для інвалідів II групи,
щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не може
бути нижчим 8 мінімальних пенсій за
віком.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позивач має право
на призначення державної пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у вищевказаних
розмірах.

Твердження апелянта стосовно
невизначеності розміру мінімальної
пенсії за віком не приймається до уваги
колегією суддів апеляційної інстанції,
оскільки згідно ч. 2 ст. 5 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальний розмір пенсії за віком
визначається виключно цим Законом.
Положення цього Закону не є перешкодою
для застосування величини мінімальної
пенсії за віком для обчислення інших
пенсій чи доплат, пов'язаних з
мінімальною пенсією за віком, оскільки
чинним законодавством не встановлено
іншого, крім передбаченого в Законі
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
мінімального розміру пенсії за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком
згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом. Розмір прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність
визначається щорічно в Законі України
«Про Державний бюджет України» на
відповідний рік.

Поряд з цим, колегія суддів наголошує,
що вирішуючи спірне питання судом
першої інстанції не було враховано, що
позивач звернувся за захистом
порушеного відповідачем права на
отримання підвищення до пенсії лише 24
лютого 2006 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України (у
редакції на час подачі позивачем
первинного позову) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 названого Кодексу (у
вказаній вище редакції) пропущення
строку звернення до адміністративного
суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягає одна
із сторін.

Разом з цим, на момент розгляду справи
судом першої інстанції Законом України
«Про судоустрій і статус суддів» від 07
липня 2010 року ч. 1 ст. 100 КАС України
викладено в новій редакції, відповідно
до якої адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Колегія суддів не може погодитися з
твердженням суду першої інстанції, що
позивачем не пропущено строк звернення
до суду, та погоджується з доводами
апеляційної скарги, оскільки, як видно
з матеріалів справи, пенсійні виплати
позивач отримував щомісячно та був
обізнаний про розмір пенсійних виплат,
зміни ж у законодавстві, якими
обґрунтовані позовні вимоги, належним
чином були оприлюднені та доведені до
відома населення, таким чином
необізнаність позивача не є
обґрунтованою причиною пропуску
строку та підставою для його
відновлення.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними посилання суду першої
інстанції на те, що суми пенсії, не
одержані своєчасно з вини органу, що
призначає або виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком, виходячи з
наступного.

Так, згідно ст. 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» встановлено
такі строки виплати пенсій за минулий
час: нараховані суми пенсії, не
затребувані пенсіонером своєчасно,
виплачуються за минулий час не більш як
за 3 роки перед зверненням за
одержанням пенсії; суми пенсії, не
одержані своєчасно з вини органу, що
призначає або виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

На сьогодні, також, діє Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09 липня 2003
року, який набрав чинності з 01 січня
2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 46 цього Закону
нараховані суми пенсії, не отримані з
вини органу, що призначає і виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком із
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

Вказана норма говорить про те, що
тільки до нарахованих сум пенсій
застосовуються такі правила, тобто
по-іншому регулює зазначене питання
ніж ч. 2 ст. 87 Закону «Про
пенсійне забезпечення».

У п. 16 прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
вказано, що до приведення
законодавства України у відповідність
із цим законом закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Оскільки Закон України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» прийнятий пізніше, ніж
Закон України «Про пенсійне
забезпечення», то він має над ним
пріоритет, тому в цьому випадку
застосовуються положення ст. 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», за
якими виплачується за минулий час лише
нарахована пенсія.

Отже, щодо не нарахованих пенсій
ніякими нормативно-правовими актами,
крім КАС України, не визначено строк
звернення до суду.

Крім того, колегія суддів вважає
помилковими посилання суду першої
інстанції на норми Цивільного кодексу
України щодо строків позовної
давності, оскільки порядок
застосування строків звернення до
адміністративного суду та їх
тривалість визначається вимогами
Кодексу адміністративного судочинства
України, а саме ст. 99 та норми
цивільного законодавства не
підлягають застосуванню при їх
визначенні.

За таких обставин, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про необхідність залишення
без розгляду частини позовних вимог за
період з 01 липня 2002 року по 23 лютого
2005 року включно, у зв'язку з пропуском
строку звернення до адміністративного
суду.

Також, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
наявності підстав для задоволення
вимог позивача в частині зобов'язання
відповідача при розрахунку пенсії по
інвалідності та додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, керуватися
розміром мінімальної пенсії за віком,
що встановлюється виключно законами
України, та сплачувати позивачу, як
інваліду 2-ої групи та постраждалої
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
1-ої категорії, пенсію по інвалідності,
яка у всіх випадках не може бути нижчою
восьми мінімальних пенсій за віком, та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75 процентів
мінімальної пенсії за віком, оскільки,
по-перше, позивачем у даному випадку не
визначеного з якого періоду необхідно
зобов'язати відповідача здійснювати
такі виплати, тобто зазначені вимоги
носять загальний характер. При цьому,
колегія суддів зазначає, що п. 2
прохальної частини адміністративного
позову позивача містять аналогічні
вимоги з визначенням періоду їх виплат,
які, в тому числі, задоволенні судом
першої інстанції.

Крім того, колегія суддів наголошує, що
з самого визначення поняття «пенсія»
випливає, що щомісячні пенсійні
виплати здійснюються на постійній
основі, один раз на місяць протягом
невизначеного періоду часу, а тому цей
вид виплат не є строковим і не може бути
призначений на певний строк. Кінцевий
термін або строк, на який призначається
пенсія, не може встановлюватись,
оскільки це суперечить самому
визначенню та суті пенсії, тому виплату
пенсії не може бути обмежено будь-яким
кінцевим терміном або строком,
оскільки це б обмежувало право особи на
отримання державної пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка має
виплачуватись постійно, один раз на
місяць протягом невизначеного часу та
без встановлення будь-якого терміну
або строку виплати пенсії.

Такий висновок суду апеляційної
інстанції відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, висловленій,
зокрема, у постановах від 23 квітня 2012
року № 21-239а11 та від 19 березня 2013 року №
21-53а13.

Разом з тим, колегія суддів наголошує,
що порядок та строки нарахування
пенсій можуть бути змінені за умов
іншого законодавчого регулювання.

Колегія суддів наголошує, що судове
рішення не може обмежувати волю
законодавчого органу в майбутньому
змінювати правове регулювання
суспільних відносин, зокрема, приймати
в подальшому рішення щодо зміни
порядку виплати та розміру пенсії по
інвалідності та додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю.

Вказану позицію щодо зміни порядку та
строку нарахування пенсії за умов
іншого законодавчого регулювання
висловлено, також, Верховним Судом
України, зокрема, у постанові № 21-293а13
від 05 листопада 2013 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про
скасування постанови суду першої
інстанції в частині вирішення позовних
вимог за період з 01 липня 2002 року по 23
лютого 2005 року із залишенням без
розгляду вказаних вимог позивача, та
прийняттям в іншій частині нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
на постанову Іванівського районного
суду Одеської області від 17 серпня 2011
року - задовольнити частково.

Постанову Іванівського районного суду
Одеської області від 17 серпня 2011 року
по справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Іванівському районі Одеської
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії -
скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії за
період з 01 липня 2002 року по 23 лютого 2005
року - залишити без розгляду.

В іншій частині прийняти нову
постанову, якою адміністративний позов
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Іванівському районі Одеської
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області,
при нарахуванні та виплаті ОСОБА_2, як
інваліду 2-ої групи та постраждалому
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
1-ої категорії, пенсії по інвалідності
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, з 24 лютого 2005 року
до 31 грудня 2007 року в частині
застосування постанов Кабінету
Міністрів України № 831 від 26.07.1996 року
та № 01 від 03.01.2002 року, та в частині
застосування в період з 01 січня 2008 року
статей 50 та 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в редакції
Закону № 107-VI від 28.12.2007 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Іванівському районі
Одеської області провести перерахунок
пенсії ОСОБА_2, як інваліду 2-ої групи та
постраждалому внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС 1-ої категорії, з
урахуванням його права на пенсію по
інвалідності у розмірі не нижче 8
мінімальних пенсій за віком та на
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком, за період
з 24 лютого 2005 року по 31 грудня 2005 року,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, встановленого
законами України на відповідний рік, та
починаючи з 01 січня 2006 року, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком з
наступними її змінами згідно законів
України, з виплатою різниці між
перерахованим розміром пенсії та
фактично отриманим.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/