Справа № 810/2475/14
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
справа №810/2475/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового
засідання-Вишемирському М.І.;

за участю:

представників позивачки- ОСОБА_3;
ОСОБА_1 (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_2

до відділу містобудування і
архітектури Обухівської РДА

про визнання недійсним та скасування
наказу,

в с т
а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась до Київського
окружного адміністративного суду з
позовними вимогами до відділу
містобудування і архітектури
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області про
визнання недійсним та скасування
наказу №1/01-07 від 12.03.2014 р. «Про
скасування містобудівних умов та
обмежень забудови земельної ділянки
від 29.12.2012 р. №115 МУОЗ».

Звернення до суду обумовлено висновком
позивачки про порушення прийнятим
наказом її прав та інтересів. З
посиланням на Практику ЄСПЛ, зокрема,
на справу Соерінг Об?єднане
Королівство у рішенні від 07.07.1989 р., де
Суд зазначив, що «Конвенція спрямована
на пошук справедливого співвідношення
між потребами, пов?язаними з інтересами
суспільства загалом, і вимогами
захисту основних прав людини» та іншу
практику, просила заявлені вимоги
задовольнити.

Представники позивачки вимоги ОСОБА_2
підтримали та пояснили у судовому
засіданні, що позивачкою наразі
збудована крита зупинка громадського
транспорту та об?єктів торгівельної
інфраструктури з можливістю
реалізації квитків для проїзду в
громадському транспорті, тобто право
позивачки на проведення будівництва
вважають зреалізованим, проте
наполягають на скасуванні наказу,
позаяк переконані, що він порушує її
право на зайняття підприємницькою
діяльністю, тобто взагалі позбавляє її
такого права. Крім того, вказаний наказ
порушує права власності ОСОБА_2 на
об?єкт завершеного будівництва, а також
перешкоджає в одержанні необхідних
дозволів на його експлуатацію, зокрема,
дозволу санітарної та пожежної служб,
лишає можливості прийняти закінчений
будівництвом об?єкт, в експлуатацію
тощо.

Уповноважений представник
відповідача, будучи повідомлений
належним чином про дату та місце
розгляду справи, у судове засідання не
з?явився, надав заяву про розгляд
справи без його участі.

За таких обставин, суд здійснив розгляд
даної справи, за відсутності
відповідача.

Заслухавши пояснення представників
позивачки, дослідивши наявні докази та,
надавши їм відповідної правової
оцінки, суд приходить до висновку про
відмову у задоволенні позову, з огляду
на таке:

однією з найважливіших характеристик
правової держави є її здатність нести
відповідальність за свої рішення і дії
перед суспільством і громадянином.
Серед форм забезпечення такої
відповідальності є судовий контроль.

Проте, судовій перевірці підлягають не
всі рішення, дії (або) бездіяльність
державних органів. Вирішення цього
питання знаходиться у площині поняття
«право на звернення до
адміністративного суду з позовом».
Таке право є складовою права на судовий
захист, що передбачено ст. 55
Конституції України. Відповідно до
якої права і свободи людини і
громадянина захищаються судом і
кожному гарантується право на
оскарження в суді дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

В загальному вигляді право на
адміністративний позов можна
визначити як наявність передбачених
нормами процесуального та
матеріального закону фактів. Особа, яка
має на це право, може вимагати від
конкретного суду винесення рішення про
захист порушеного права, а суд
зобов'язаний винести відповідне
рішення.

Згідно із приписами ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

За змістом ч.8 ст.3 КАС України позивач -
особа, на захист прав, свобод та
інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.6 КАС
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

З аналізу ч.1 ст.2, ч.1 ст.6 КАС України
вбачається, що викладений у них принцип
адміністративного судочинства полягає
у захисті права, свободи або інтересу
від порушення, щоьвідбулося, тобто в
наявності матеріально-правового
інтересу позивача щодо оскаржуваного
рішення, дій або бездіяльності суб'єкта
владних повноважень.

Справа в адміністративному суді може
бути порушена лише за наявності між
сторонами публічно-правового спору,
оскільки в розумінні статті 3 КАС
справа адміністративної юрисдикції це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі, на
виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод (стаття 2,
пункт 1 частини 1 статті 17 КАС).

Із наведених норм права випливає, що
позивач на власний розсуд, тобто
суб?єктивно, визначає порушені його
права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень, чи ні. Проте ці рішення,
дія або бездіяльність повинні бути
такими, які породжують, змінюють або
припиняють права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
право на звернення до
адміністративного суду з позовом не
завжди співпадає з правом на судовий
захист, яке закріплено у ст.6 КАС
України. Саме по собі звернення до
адміністративного суду за захистом ще
не означає, що суд зобов'язаний надати
такий захист. Адже для того, щоб було
надано судовий захист суд повинен
встановити, що особа дійсно має право,
свободу та інтерес, про захист яких
вона просить і це право, свобода чи
інтерес порушені відповідачем у
публічно-правових відносинах.

У даній справі судом встановлено, що
12.03.2014 р., начальником відділу
містобудування і архітектури
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області було
видано наказ №1/01-07 від 12.03.2014 р., яким
скасовано містобудівни умови та
обмеження забудови земельної ділянки
зупинкового комплексу відповідно до
інвестиційного договору з ОСОБА_2
Вказане будівництво проведено на
земельній ділянці, площею 0,0150 га, яка
перебуває в оренді у останньої на
підставі договору від 19.12.2012 р.

У позовній заяві ОСОБА_2, а у судовому
засіданні її представники,
стверджували, що на протязі 2013-2014 р.р.
позивачкою було виконано будівельні
роботи із спорудження критої зупинки
громадського транспорту та об?єктів
інфраструктури та зазначили, що вже
після виконання будівельних робіт,
08.04.2014 р., ОСОБА_2 було отримано поштовим
відправленням лист відповідача №51/01-166
від 12.03.2014 р. із додатками - оспорюваним
наказом.

Надаючи правової оцінки відносинам, що
склалися між сторонами, суд зважає на
таке: відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону
України "Про планування та забудову
територій" у разі відсутності місцевих
правил забудови або при намірах
забудови за межами населених пунктів
містобудівні умови і обмеження
забудови земельних ділянок, у тому
числі передбачених для продажу на
земельних торгах, встановлюються
рішенням відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування на підставі
містобудівного обґрунтування, яке
підлягає громадському обговоренню.

Згідно з ч. 6 ст. 24 Закону України "Про
планування та забудову територій" у
разі відсутності місцевих правил
забудови або при намірах забудови
земельної ділянки за межами населеного
пункту відповідний орган виконавчої
влади чи орган місцевого
самоврядування у двотижневий строк з
дня реєстрації заяви (клопотання) надає
заявнику згоду на розроблення
містобудівного обґрунтування
розміщення об'єкта.

Відповідно до термінів, які вживаються
у Законі України "Про планування та
забудову територій" (ст. 1) містобудівне
обґрунтування - вид містобудівної
документації, в якому відповідно до
державних будівельних та інших норм,
стандартів і правил, положень
містобудівної документації
визначаються містобудівні умови і
обмеження забудови земельної ділянки
(об'єкта будівництва), обов'язкові для
врахування при відведенні земельної
ділянки та/або проектуванні цього
об'єкта.

Визначення терміну містобудівні умови
і обмеження забудови земельної ділянки
міститься в Порядку надання вихідних
даних для проектування об'єктів
містобудування, затверджених
постановою КМУ від 20.05.2009р. №489, а саме п.
2 вказаного Порядку передбачено, що
містобудівні умови і обмеження
забудови земельної ділянки - документ,
що містить комплекс містобудівних і
архітектурних вимог до проектування і
будівництва щодо поверховості та
щільності забудови земельної ділянки,
відступів будинків і споруд від
червоних ліній, меж земельної ділянки,
її благоустрою та озеленення, інші
вимоги до об'єктів містобудування,
встановлені законодавством та
містобудівною документацією.

Аналізуючи зміст термінів
містобудівне обґрунтування та
містобудівні умови і обмеження
забудови земельної ділянки, в тому
значенні, в якому вони застосовані в
Законі України "Про планування та
забудову територій" та Порядкові
надання вихідних даних для
проектування об'єктів містобудування,
затверджених постановою КМУ від
20.05.2009р. №489, суд приходить до висновку,
що містобудівні умови і обмеження є
складовою частиною містобудівного
обґрунтування, яка містить текстові і
графічні матеріали щодо забудови
земельної ділянки.

Враховуючи положення ст. 23 Закону
України "Про планування та забудову
територій" та п. 16 Порядку надання
вихідних даних для проектування
об'єктів містобудування, необхідність
проходження експертизи та громадських
обговорень та подальшого затвердження
рішенням органу місцевого
самоврядування передбачена саме для
містобудівного обґрунтування, а не для
містобудівних умов і обмежень.

Визначення правовий акт
індивідуальної дії, застосоване в ст. 17
КАС України, де зазначено, що акт
індивідуальної дії слід розуміти як
прийнятий суб'єктом владних
повноважень у межах компетенції та за
встановленою процедурою офіційний
письмовий документ у формі рішення, що
має персональний характер (стосується
прав та інтересів конкретної особи),
вичерпується одноразовим
застосуванням.

Отже, суд приходить до висновку, що
містобудівні умови і обмеження, як
документ не може розглядатись в якості
правового акту індивідуальної дії,
можливість оскарження якого,
передбачена нормами Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки вони (містобудівні
умови і обмеження) є складовою,
невід'ємною частиною містобудівного
обґрунтування, яке після експертизи та
громадського обговорення підлягає
затвердженню органом місцевого
самоврядування.

А тому, лише відповідне рішення органу
місцевого самоврядування, яким
затверджується містобудівне
обґрунтування може бути оскаржено в
судовому порядку.

Крім того, суд враховує, що відповідно
до ст.42 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації»" від 09.04.1999 р.
№586-XIV структурні підрозділи місцевих
державних адміністрацій здійснюють
керівництво галузями управління,
несуть відповідальність за їх
розвиток.Структурні підрозділи
місцевих державних адміністрацій
підзвітні та підконтрольні головам
відповідних місцевих державних
адміністрацій, а також органам
виконавчої влади вищого рівня.
Структурні підрозділи районних
державних адміністрацій підзвітні та
підконтрольні відповідним структурним
підрозділам обласної державної
адміністрації.

Згідно із Типовим положенням «Про
структурний підрозділ місцевої
державної адміністрації»,
затвердженим постановою КМУвід 26.09 2012
р. №887 структурний підрозділ місцевої
держадміністрації (далі - структурний
підрозділ) утворюється головою
місцевої держадміністрації, входить до
її складу і в межах відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці забезпечує виконання
покладених на цей підрозділ завдань.
Структурний підрозділ підпорядкований
голові місцевої держадміністрації, а
також підзвітний і підконтрольний
відповідним міністерствам, іншим
центральним органам виконавчої влади.
Структурний підрозділ у своїй
діяльності керується Конституцією та
законами України, актами Президента
України, Кабінету Міністрів України,
наказами міністерств, інших
центральних органів виконавчої влади,
розпорядженнями голови місцевої
держадміністрації, а також положенням
про структурний підрозділ. Вид
структурного підрозділу (департамент,
управління, відділ, сектор, інший
структурний підрозділ, передбачений
законом) та його статус як юридичної
особи публічного права визначаються
головою місцевої держадміністрації.

Керівник сструктурного підроздіду,
згідно п.п.11 п.10 Типового положення
видає у межах своїх повноважень накази,
організовує контроль за їх виконанням.

За приписами ч.3 ст.43 Закону Україн
№586-XIV накази керівників структурних
підрозділів місцевої державної
адміністрації, що суперечать
Конституції України, іншим актам
законодавства, рішенням
Конституційного Суду України та актам
міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади, можуть бути
скасовані головою місцевої державної
адміністрації, відповідним
міністерством, іншим центральним
органом виконавчої влади.

Як вбачається із наявних матеріалів
справи відділ містобудування і
архітектури Обухівської РДА не
наділений статусом юридичної особи
публічного права, немає свого
відокремленого балансу та гербової
печатки.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
актами місцевих державних
адміністрацій є рішення,
розпорядження, накази, які набувать
чинності у визначеному цією статтею
порядку, в залежності від типу такого
акту.

Акти місцевих державних адміністрацій,
що суперечать Конституції України,
законам України, рішенням
Конституційного Суду України, актам
Президента України та Кабінету
Міністрів України або інтересам
територіальних громад чи окремих
громадян, можуть бути оскаржені до
органу виконавчої влади вищого рівня
або до суду.

Таким чином, норми Закону України "Про
місцеві державні адміністрації" не
передбачають видання створеними
відповідною державною судовою
адміністрацією підрозділами, в даному
випадку відповідачем, актів, які можуть
бути предметом оскарження в судовому
порядку. Тобто, аналіз вищеприведених
норм чинного законодавства свідчить,
що ні містобудівні умови і обмеження,
як документ, в якості правового акту
індивідуальної дії, ні наказ про
скасування містобудівних умов, не
дають позивачці можливість їх
оскарження в порядку, передбаченому
нормами Кодексу адміністративного
судочинства України, оскільки
(містобудівні умови і обмеження) є
складовою, невід'ємною частиною
містобудівного обґрунтування, яке
після експертизи та громадського
обговорення підлягає затвердженню
органом місцевого самоврядування, а
тому тільки відповідне (остаточне)
рішення органу місцевого
самоврядування або виконавчої влади
про затвердження містобудівного
обґрунтування (або відмову у його
затвердженні), ухвалене відповідно до
статті 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» чи ст.41
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» може бути предметом
оскарження в судовому порядку.

Крім того, п.8 ст.29 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
та п.1.3 Порядку надання містобудівних
умов та обмежень забулови земельної
ділянки №109 від 07.07.2011 р. визначено, що
містобудівні умови та обмеження є
чинними до завершення будівництва
об'єкта незалежно від зміни замовника.

Станом на момент прийняття
оспорюваного наказу будівництво
критої зупинки громадського
транспорту та об?єктів торгівельної
інфраструктури завершено, на вказани
об?єкт наявний технічний паспорт, тобто
вказаний об?єкт будівництва підлягає
введенню в експлуатацію.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначає, що
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає з моменту
завершення будівництва. Якщо договором
або законом передбачено прийняття
нерухомого майна в експлуатацію, право
власності виникає з моменту прийняття
його в експлуатацію. Прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів регулюється Порядком,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 р. №
461. Вказаним порядком не передбачено
надання містобудівних умов та
обмежень для введення завершеного
будівництвом об'єкту в експлуатацію.
Таким чином, відповідачем виданням
оспорюваного наказу вчинені нікчемні
дії, які не мали жодних негативних
наслідків для позивачки та не
породжують для останньої будь-яких
юридичних наслідків.

У зв'язку з цим, суд відкидає доводи
ОСОБА_2 та її представників про
порушення її прав як власника або як
підприємця.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову,-відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання
повного тексту постанови - 26 червня 2014
р.