Справа № 810/3404/14
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2014 року 810/3404/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів: головуючий
суддя Скрипка І.М., судді Басай О.В.,
Волков А.С., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, Головного управління
Міндоходів у Київській області,
Міністерства доходів і зборів України
про визнання протиправними та
скасування рішень, зобов'язання
вчинити дії,

в с т а н о в и в:

4 червня 2014 року до Київського
окружного адміністративного суду
звернулась фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 із позовом до Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
(відповідач 1, ОДПІ, Інспекція),
Головного управління Міндоходів у
Київській області (відповідач 2),
Міністерства доходів і зборів України
(відповідач 3, Міндоходів) про визнання
протиправними та скасування рішень і
зобов'язання вчинити дії.

Зазначила, що є фізичною
особою-підприємцем, отримує довічну
пенсію, призначену із зменшенням
пенсійного віку, у зв'язку із чим
звільняється від обов'язку сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування за
себе. Звертала увагу на запис у
пенсійному посвідченні про отримання
позивачем саме пенсії за віком.

Посилаючись на порушення
відповідачами положень Конституції
України, Законів України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», Інструкції
про порядок нарахування і сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від 9
вересня 2013 №455, затвердженої наказом
Міністерства доходів і зборів України
від 9 вересня 2013 року №455, просила:

- визнати протиправною та скасувати
вимогу Ірпінської ОДПІ від 12 лютого 2014
року №Ф297-17;

- скасувати рішення Головного
управління Міндоходів у Київській
області №408/Б/10-36-10-01-04/197 від 27 березня
2014 року та Міністерства доходів і
зборів України №2879/Б/99-99-10-01-07-15 від 6
травня 2014 року;

- зобов'язати Ірпінську ОДПІ привести
картку особового рахунку у
відповідність до чинного
законодавства, із урахуванням
поширення на позивача дії частини
четвертої статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та списати з
картки особового рахунку борг у сумі
9373,18 грн., а також утриматись від
застосування до позивача положень
статті 25 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Інструкції
про порядок нарахування і сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від 9
вересня 2013 №455;

- зобов'язати відповідача у
десятиденний строк надати до суду звіт
про виконання постанови Київського
окружного адміністративного суду,
прийнятої за результатами розгляду
справи.

Сторони у судове засідання 1 липня 2014
року не з'явились, про дату, місце і час
розгляду справи повідомлені належним
чином та своєчасно; позивач у позовній
заяві просила розглянути справу без її
участі, крім того представник
Головного управління Міндоходів у
Київській області подав клопотання про
розгляд справи без участі представника
такого відповідача. Тому колегією
суддів, зважаючи на відсутність
потреби заслухувати свідка чи
експерта, на підставі положень частини
шостої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, протокольною ухвалою від 1
липня 2014 року, вирішено продовжувати
розгляд справи у порядку письмового
провадження.

Представник відповідача 1 подав
письмові заперечення на
адміністративний позов, в яких просив
відмовити у його задоволенні. Вказав,
що фізичні особи-підприємці, які
отримують пенсії, призначені за віком
на пільгових умовах, повинні
сплачувати єдиний внесок на загальних
підставах. Підкреслював, що від сплати
єдиного внеску звільняються лише
особи, які мають статус пенсіонера за
віком за положеннями Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» після
досягнення віку 60 років та за наявності
страхового стажу не менше 15 років, в той
час як ОСОБА_1 пенсія призначена на
підставі Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому позивач не є
пенсіонером за віком у розумінні
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

Представник Головного управління
Міндоходів у Київській області також
подав письмові заперечення, в яких
зазначав, що наявність у особи
пенсійного посвідчення підтверджує
лише право на одержання пенсії та факт
її призначення, а не статус пенсіонера
за віком. Наголошував, що позивач не
досягла пенсійного віку відповідно до
положень статті 26 «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а фізичні
особи-підприємці, які отримують пенсію
призначену за віком на пільгових
умовах згідно із Законом «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» сплачують єдиний
соціальний внесок на загальних
підставах.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд дійшов висновку про
необхідність часткового задоволення
позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною
особою-підприємцем, перебуває на
обліку в Ірпінській ОДПІ та отримує
пенсію за віком (пенсійне посвідчення
Серії НОМЕР_1 від 13 травня 2010 року - а.с.8).
Також вона є особою, яка постійно
проживала на території зони посиленого
радіоекологічного контролю, має
відповідне посвідчення 4 категорії
Серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Ірпінською ОДПІ 12 лютого 2014 року
винесена вимога №Ф-297-17 про сплату
боргу (недоїмки) з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (а.с.16).

Як вбачається із вказаної вимоги, у
ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі
сплати такого єдиного внеску у
загальній сумі 9373,18 грн.

В порядку процедури досудового
оскарження позивач звернулась зі
скаргою на вимогу №Ф-297-17 до Головного
управління Міндоходів у Київській
області (а.с.18-19). 27 березня 2014 року
відповідачем 2 прийнято рішення
№408/Б/10-36-10-01-04/197, яким залишено вимогу
Ірпінської ОДПІ від 12 лютого 2014 року
№Ф-297-17 без змін, а скаргу - без
задоволення (а.с.20-23).

Не погоджуючись із таким рішенням,
позивач оскаржила його та відповідну
вимогу до Міністерства доходів і
зборів України (а.с.25-28).

6 травня 2014 року відповідач 3, рішенням
№2879/Б/99-99-10-01-07-15, скаргу ОСОБА_1 залишив
без задоволення (а.с.29-31).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить із
такого.

За правилами статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування визначаються
Законом України від 9 липня 2003 року
№1058-ІV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (Закон
№1058-ІV).

Як встановлено статтею 1 вказаного
Закону пенсіонером є особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

За визначенням цієї ж статті пенсія - це
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом.

Згідно положень частини першої статті 9
Закону №1058-ІV за рахунок коштів
Пенсійного фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати:
пенсія за віком; пенсія по інвалідності
внаслідок загального захворювання;
пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Законом України «Про пенсійне
забезпечення» також визначені види
пенсій, серед яких є і державна пенсія
за віком.

За змістом статті 15 такого Закону
умови, норми та порядок пенсійного
забезпечення громадян, які постраждали
від Чорнобильської катастрофи,
визначаються Законом «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» або їм надається право на
одержання пенсій на підставах,
передбачених цим Законом.

За правилами частини першої статті 55
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» №796-XII (Закон №796-XII) особам,
які працювали або проживали на
територіях радіоактивного
забруднення, пенсії надаються із
зменшенням пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Тобто зазначеним особам пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого для одержання
державних пенсій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у
розумінні чинного законодавства як про
пенсійне забезпечення, так і про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування і соціальний
захист постраждалих від
Чорнобильської катастрофи, особа
(позивач) є такою, що отримує саме
пенсію за віком.

Спеціальним законом для призначення
пенсій за віком особам, які працювали
або проживали на територіях
радіоактивного забруднення є Закон
№796-XII.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом України від 8 липня 2010 року
№2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (Закон №2464-VI).

Стаття 1 цього Закону визначає єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (єдиний внесок)
як консолідований страховий внесок,
збір якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону
№2464-VI встановлено, що платниками
єдиного внеску є фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності.

За приписами частини четвертої цієї
статті особи, зазначені у пункті 4
частини першої цієї статті, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

За змістом частини першої статті 12
Закону №1058-ІV особи, які не підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню можуть брати
добровільну участь у солідарній
системі або в накопичувальній системі
пенсійного страхування, або одночасно
в обох системах.

Відомості щодо укладення позивачем
відповідного договору про добровільну
участь у системі загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування -
відсутні.

Суд зауважує, що частина четверта
статті 4 Закону №2464-VI не містить
виключень при її застосуванні щодо
пенсій за віком, призначених на
пільгових умовах.

Відповідачі, зважаючи на винесену
вимогу, обмежувально тлумачать зміст
наведеної норми, що є неприпустимим та
нівелює мету її прийняття.

Суд погоджується з доводами позивача і
наголошує, що положення частини
четвертої статті 4 Закону № 2464-VI не
пов'язує звільнення особи від сплати
єдиного внеску із досягненням нею
певного віку.

Необхідними умовами застосування
вищезазначеного положення є: по-перше,
статус пенсіонера за віком або
інваліда; по-друге, отримання
відповідно до закону пенсії або
соціальної допомоги.

Крім того, процедура нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування
страхувальниками, яка закріплена
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», а
також нарахування і сплата фінансових
санкцій, стягнення заборгованості зі
сплати страхових коштів органами
доходів і зборів врегульовані
Інструкцією про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 9 вересня 2013
№455, затвердженою наказом Міністерства
доходів і зборів України від 9
вересня 2013 року №455.

За нормами підпункту 3 пункту 2.1 такої
Інструкції платниками єдиного внеску
є, зокрема, фізичні особи - підприємці, у
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування.

Пунктом 2.5 Інструкції передбачено, що
особи, зазначені у підпункті 3 пункту 2.1
цього розділу, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Таким чином, оскільки позивач є
пенсіонером, отримує пенсію за віком
(довічно), не укладала договору про
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, суд вважає, що
підстави для виставлення відповідачем
вимоги про сплату заборгованості з
єдиного внеску - відсутні.

Щодо скасування рішень Головного
управління Міндоходів у Київській
області №408/Б/10-36-10-01-04/197 від 27 березня
2014 року та Міністерства доходів і
зборів України №2879/Б/99-99-10-01-07-15 від 6
травня 2014 року, прийнятих за
результатами розгляду скарг на вимогу
про сплату боргу, суд зазначає таке.

За положеннями частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

За визначенням у статті 3 цього Кодексу
справа адміністративної юрисдикції -
це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

За нормами статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема: спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

При цьому, під рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень, у розумінні Кодексу
адміністративного судочинства
України, вважається таке владне
рішення (дія), які спрямовані на
врегулювання тих чи інших суспільних
відносин у публічно-правовій сфері,
мають обов'язковий характер і
породжують певні правові наслідки.

Рішення відповідача 2 та відповідача 3,
прийняті за результатами розгляду
скарги на вимогу про сплату боргу, не
покладають на позивача додаткових
обов'язків та, відповідно, не створюють
правових наслідків. У той же час,
рішенням суб'єкта владних повноважень
у випадку, який розглядається, є саме
вимога про сплату боргу.

Тому, суд відмовляє у задоволенні
позовної вимоги про скасування
згаданих рішень Головного управління
Міндоходів у Київській області та
Міністерства доходів і зборів України.

Стосовно зобов'язання Ірпінської ОДПІ
привести картку особового рахунку
позивача у відповідність до чинного
законодавства та списати із такої
картки борг у сумі 9373,18 грн., суд
зазначає, що позов у цій частині
задоволенню не підлягає у зв'язку із
дискреційними повноваженнями
відповідача 1 щодо таких дій та
неможливістю перебирання такої
функції на себе судом.

Щодо позовної вимоги проутримання
Ірпінською ОДПІ від застосування до
позивача положень статті 25 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Інструкції
про порядок нарахування і сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, то
колегія суддів констатує про
неможливість задоволення вимог на
майбутнє, а тому доходить висновку про
відмову у задоволенні такої вимоги.

Із приводу вимоги про зобов'язання
відповідача подати до суду звіт про
виконання рішення за результатами
розгляду справи, суд зазначає наступне.

За нормами частини першої статті 267
Кодексу адміністративного судочинства
України суд, який ухвалив судове
рішення в адміністративній справі, має
право зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Тобто положеннями вказаної статті
закріплено право саме суду
встановлювати контроль за виконанням
судового рішення і вирішувати у яких
випадках належить подавати
відповідний звіт. Крім того, така
вимога не є способом захисту
порушеного права та не належить до
позовних вимог, які може містити
адміністративний позов у силу частини
четвертої статті 105 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За правилами частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Це покладає
на суб'єкта владних повноважень
обов'язок аргументовано, посилаючись
на докази, довести правомірність свого
рішення, дії чи бездіяльності та
спростувати твердження позивача про
порушення його прав, свобод чи
інтересів.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про протиправність вимоги про
сплату боргу (недоїмки) з єдиного
внеску позивачем та необхідність її
скасування, у зв'язку із чим позов
підлягає задоволенню у цій частині. У
задоволенні інших позовних вимог - суд
відмовляє.

За правилам частини третьої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір у сумі 255,78 грн.
згідно квитанції від 4 червня 2014 року.

У випадку, що розглядається,
задоволенню підлягає вимога майнового
характеру, тому суд вважає необхідним
стягнути на користь позивача судовий
збір у розмірі 182,70 грн., сплачений за
розгляд такої вимоги.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 86, 94, 128, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України суд,

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов - задовольнити
частково.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про сплату боргу (недоїмки) із
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування №Ф-297-17
від 12 лютого 2014 року у сумі 9373 (дев'ять
тисяч триста сімдесят три) грн. 18 коп.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути із Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати по
сплаті судового збору у сумі 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Головуючий суддя
Скрипка І.М.

Судді:
Басай О.В.

Волков А.С.