Справа № 807/4401/13-а
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2014 рокум. Ужгород№ 807/4401/13-а

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ващиліна Р. О.,

при секретарі судового засідання -
Кібкало І. А.,

за участю сторін, які беруть участь у
справі:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2,

відповідача: управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатській області, представник -
Яблонський О. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
ОСОБА_1 до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатській області про визнання
протиправним та скасування наказу від
06.11.2013 № 239 о/с "По особовому
складу" в частині звільнення позивача
зі служби, визнання недійсним запису
від 11.11.2013 № 2 в трудовій книжці серії
НОМЕР_2, поновлення на посаді, стягнення
грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу, стягнення 10000,00 грн.
моральної шкоди та витрат на оплату
послуг адвоката в сумі 4000,00 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатській області про визнання
протиправним та скасування наказу від
06.11.2013 № 239 о/с "По особовому складу" в
частині звільнення позивача зі служби,
визнання недійсним запису від 11.11.2013 № 2
в трудовій книжці серії НОМЕР_2,
поновлення на посаді, стягнення
грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу.

У ході судового розгляду справи
позивач збільшив позовні вимоги та
просив також суд визнати недійсним
запис № 2 від 11 листопада 2013 року в
трудовій книжці серії НОМЕР_2,
виписаній на прізвище ОСОБА_1, стягнути
з відповідача 10 000,00 грн. моральної
шкоди 4,000,00 грн. витрат на оплату
послуг адвоката.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач в порушення вимог Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ не дотримано строків
та порядку проведення звільнення з
приводу подання рапорту, у зв'язку з чим
вважає його незаконним і таким, що
підлягає скасуванню.

У судовому засіданні позивач та
його представник підтримали збільшені
позовні вимоги за обставин викладених
у позовній заяві та заяві про
збільшення позовних вимог та просили
суд позов задовольнити у повному
обсязі.

Представники відповідача у
судовому засіданні проти позову
заперечив з мотивів викладених у
письмових запереченнях, зокрема
пояснивши, звільнення позивача
відбулося з урахуванням його
особистого прохання про звільнення за
власним бажанням відповідно до вимог
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Для
винесення наказу про звільнення були
достатні підстави. Тому звільнення, на
думку представника відповідача,
відбулося згідно вимог чинного
законодавства.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення сторін та оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до
наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено,
що 06 листопада 2013 року наказом
начальника УМВС України в
Закарпатській області № 239 о/с капітана
міліції ОСОБА_1 старшого
державтоінспектора відділення
Державної автомобільної інспекції
Берегівського районного відділу УМВС
України в Закарпатській області
звільнено з органів внутрішніх справ
на підставі п. 64 "ж" Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ з формулюванням
причини звільнення - у запас (із
поставленням на військовий облік) за
власним бажанням на підставі рапорту
ОСОБА_1 від 24 жовтня 2014 року.

Порядок проходження служби
особами рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ, їх
права і обов'язки визначені Положенням
про проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ (далі - Положення).

Відповідно до п.10 Положення особи
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ користуються
всіма соціально-економічними,
політичними та особистими правами і
свободами, виконують усі обов'язки
громадян, передбачені Конституцією та
іншими законодавчими актами, а їх
права, обов'язки і відповідальність, що
випливають з умов служби, визначаються
законодавством, Присягою, статутами
органів внутрішніх справ і цим
Положенням.

Підпунктом "ж" пункту 64 Положення
передбачено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу звільняються зі служби в запас
(з постановкою на військовий облік) за
власним бажанням - при наявності
поважних причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.

Відповідно до п. 68 вказаного
Положення особи рядового і
начальницького складу, які виявили
бажання звільнитися зі служби за
особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніш як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
командою.

Як вбачається із аналізу
вищевказаного пункту Положення,
дотримання трьохмісячного строку при
звільненні осіб, на яких воно
поширюється, за вказаних обставин, є
обов'язковим як для позивача, так і для
відповідача.

Однак, як встановлено судом,
зазначена норма при звільненні
позивача зі служби відповідачем не
дотримана, так як рапорт поданий
позивачем 24 жовтня 2013 року, а саме
звільнення з посади відбулося 06
листопада 2013 року.

Пунктом 8 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ передбачено, що
дострокове звільнення зі служби осіб
середнього, старшого і вищого
начальницького складу, які не досягли
граничного віку перебування на службі
в органах внутрішніх справ,
провадиться за власним бажанням - при
наявності причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.

Як вбачається із пояснень
позивача причиною написання рапорту
про звільнення стала можливість
влаштуватися на іншу більш оплачувану
роботу, у зв'язку із чим останній просив
його звільнити з 25 жовтня 2014 року.

Враховуючи вимоги п. 68 Положення
до закінчення трьохмісячного строку
попередження особа має право
відкликати поданий рапорт, якщо
сторони не домовилися про звільнення у
більш короткий строк.

Оскільки відповідач не звільнив
ОСОБА_1 25 жовтня 2014 року останній
втратив можливість влаштуватися на
іншу роботу, а тому 04 листопада 2013 року
подав новий рапорт про відкликання
рапорту про звільнення.

Однак, представник відповідача у
судовому засіданні вказував на те, що
рапорт про відкликання рапорту про
звільнення до УМВС України в
Закарпатській області не надходило.

Разом з тим, у судовому засіданні,
з пояснення позивача встановлено, що
рапорт про відкликання рапорту про
звільнення було відправлено
відповідачу факсом та поштовим
зв'язком, що підтверджується поштовим
описом від 04 листопада 2013 року (а.с. 8) та
фіскальним чеком про пріоритетний
цінний лист (а.с. 9).

Так, суд приходить до переконання
про те, що відповідач не взяв до уваги
рапорт ОСОБА_1 про відкликання рапорту
про звільнення, а разом з тим і не
дотримався трьохмісячного строку при
звільненні з органів внутрішніх справ,
що є порушенням вимог Положення.

Відповідно до п. 24 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України у разі
незаконного звільнення або
переведення на іншу посаду особи
рядового, начальницького складу
органів внутрішніх справ підлягають
поновленню на попередній посаді з
виплатою грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу або різниці в
грошовому забезпеченні за час
виконання службових обов'язків, але не
більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на службі розглядається
більше одного року не з вини особи
рядового, начальницького складу, така
особа має право на отримання грошового
забезпечення за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно вимог ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем у судовому
засіданні не доведено правомірності
прийнятого ним рішення.

З врахуванням всіх встановлених у
судовому засіданні обставин справи,
суд приходить до переконання, що наказ
УМВС України в Закарпатській області
від 06 листопада 2013 року № 239 о/с, на
підставі якого позивача звільнено в
запас (із поставленням на військовий
облік) на підставі п. 64 «ж» (за власним
бажанням) виданий з порушенням
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ.

За таких обставин вимоги позивача
стосовно скасування зазначеного
наказу, визнання недійсним запису в
трудовій книжці, поновлення його на
займаній посаді та стягнення грошового
забезпечення за час вимушеного прогулу
є підставними та підлягають до
задоволення.

У відповідності до п.п. 1,3 ч.1 ст. 256
Кодексу адміністративного судочинства
України слід допустити негайне
виконання постанови суду у частині
поновлення на посаді та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу у межах суми стягнення за один
місяць.

Що стосується вимог позивач про
стягнення моральної шкоди у розмірі 10
000,00 грн. та витрат на оплату послуг
адвоката у сумі 4 000,00 грн., то суд
зазначає наступне.

Засади та сутність інституту
моральної шкоди розкриваються в
Цивільному кодексі України. Статтею 1167
Цивільного кодексу України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті. Згідно з п.3 ч.2 цієї статті
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини другої
статті 23 Цивільного кодексу України
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи (частина друга);
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди,
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом (частини
четверта, п'ята).

Отже, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Крім того, в пункті 6 постанови
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" Пленум Верховного Суду України
зазначив, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Однак в чому полягає моральна
шкода і за якими критеріями вона була
оцінена та визначена в грошовому
розмірі позивач не обґрунтував.

З приводу стягнення витрат на
оплату послуг адвоката в розмірі 4 000,00
грн., то слід зазначити, що така позовна
вимога не підлягає задоволенню через
відсутність достатніх доказів на
підтвердження здійснення таких витрат.

Керуючись статтями 71, 86, 128, 160-163
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Уточнений позов ОСОБА_1 до
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Закарпатській області -
задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та
скасувати наказ начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області від 06.11.2013 № 239
о/с "По особовому складу" в частині
звільнення зі служби в органах
внутрішніх справ у запас (із
постановленням на військовій облік),
відповідно до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України за п.64 "ж" (за
власним бажанням), капітана міліції
ОСОБА_1 (М - 211477), старшого
державтоінспектора відділення
Державної автомобільної інспекції
Берегівського районного відділу УМВС
України в Закарпатській області, з 11
листопада 2013 року.

3. Визнати недійсним запис від
11.11.2013 № 2 в трудовій книжці серії
НОМЕР_2, виписаній на прізвище ОСОБА_1.

4. Поновити капітана міліції
ОСОБА_1 (М - 211477) на посаді старшого
державтоінспектора відділення
Державної автомобільної інспекції
Берегівського районного відділу УМВС
України в Закарпатській області, з 11
листопада 2013 року.

5. Стягнути з управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області на користь
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
грошове забезпечення за час вимушеного
прогулу із 11.11.2013 по день поновлення на
роботі в розмірі 13138,00 (тринадцять тисяч
сто тридцять вісім гривень) грн.

6. Допустити негайне виконання
судового рішення в частині поновлення
ОСОБА_1 на роботі та виплаті заробітної
плати в межах суми стягнення за один
місяць.

7. В задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Постанова суду може бути
оскаржена до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
постанову. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.
Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано.

Суддя Р.О. Ващилін