Справа № 2а-1870/3607/12
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/57019/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
Державної фінансової інспекції в
Сумській області до Відділу Державної
виконавчої служби Глухівського
міськрайонного управління юстиції про
скасування постанови,

в с т а н о в и в :

У травні 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 24 липня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з підстав порушення цими
судами норм матеріального та
процесуального права і прийняти нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами встановлено, що 17 квітня 2012 року
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Глухівського міськрайонного
управління юстиції було винесено
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження ВП № 32197201 з
примусового виконання постанови №
18-0015/2012, виданої 10 січня 2012 року
Державною фінансовою інспекцією у
Сумській області, про стягнення з
ОСОБА_4 на користь держави 442 грн.
штрафу.

З постанови вбачається, що виконавчий
документ не відповідає вимогам ст. 18
Закону України "Про виконавче
провадження", оскільки відсутній
індивідуальний ідентифікаційний номер
боржника.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), які
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначені Законом України "Про
виконавче провадження" (далі - Закон).

Статтею 2 Закону передбачено, що
примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України і згідно
з ч.2 цієї статті здійснюється
державними виконавцями. Примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці, визначені Законом України
"Про державну виконавчу службу".

Статтею 11 Закону передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ст. 17 Закону
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18
Закону у виконавчому документі
зазначаються: повне найменування (для
юридичних осіб) або ім'я (прізвище,
власне ім'я та по батькові за наявності)
(для фізичних осіб) стягувача і
боржника, їх місцезнаходження (для
юридичних осіб) або місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб),
ідентифікаційний код суб'єкта
господарської діяльності стягувача та
боржника за наявності (для юридичних
осіб), індивідуальний ідентифікаційний
номер стягувача та боржника за
наявності (для фізичних осіб -
платників податків), а також інші дані,
якщо вони відомі суду чи іншому органу,
що видав виконавчий документ, які
ідентифікують стягувача та боржника чи
можуть сприяти примусовому виконанню,
зокрема, дата народження боржника та
його місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо.

З пункту 3.3 розділу ІІІ "Інструкції з
організації примусового виконання
рішень", затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 2
квітня 2012 року № 512/5 і зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 2 квітня
2012 року № 489/20802, виконавчий документ
повинен відповідати вимогам,
зазначеним у статті 18 Закону. При
перевірці відповідності виконавчого
документа вимогам пункту 3 частини
першої статті 18 Закону державний
виконавець враховує таке:

г) для фізичних осіб реєстраційний
номер облікової картки платника
податків не зазначається у виконавчому
документі, якщо особа є іноземцем та
законодавством країни, на території
якої проживає фізична особа,
встановлено інші форми обліку або якщо
особа відмовилась його мати через свої
релігійні переконання, про що є
відповідна відмітка у паспорті особи.

Аналіз вказаних правових норм
свідчить, що індивідуальний
ідентифікаційний номер боржника є
обов'язковим реквізитом виконавчого
документа. Це стосується і постанови №
18-0015/2012, виданої 10 січня 2012 року
Державною фінансовою інспекцією у
Сумській області.

З цієї постанови вбачається, що в ній
зазначені лише прізвище, ім'я та по
батькові, дата народження, місце
народження та місце проживання
боржника.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі невідповідності виконавчого
документа вимогам, передбаченим
статтею 18 цього Закону.

Таким чином, враховуючи зазначені
норми законодавства, відповідачем
правомірно винесено постанову від 17
квітня 2012 року ВП № 32197201 про відмову у
відкритті виконавчого провадження і це
рішення відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС
України.

При цьому чинним законодавством на
державного виконавця не покладено
обов`язку самостійно встановлювати,
передбачені положеннями статті 18
Закону України "Про виконавче
провадження" відомості, які є
обов`язковими для виконавчого
документа.

Судами першої та апеляційної інстанцій
враховані наведені обставини і
зроблено правильний висновок про
відсутність підстав для прийняття
рішення на користь позивача. Цей
висновок грунтується на повно та
всебічно встановлених обставинах
справи, які підтверджені належним
чином перевіреними і наявними у справі
доказами.

Доводи касаційної скарги висновків
судів попередніх інстанцій не
спростовують і не дають підстав
вважати, що цими судами при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстав для скасування чи
зміни оскаржених судових рішення не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Сумській області залишити
без задоволення, а постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 14
травня 2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 24 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я. Олендер