Справа № 2-а-5570/11/2206
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-5570/11/2206
Головуючий у 1-й інстанції: Кучерява А.В.
Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Матохнюк Д.Б.

судді: Біла Л.М. Гонтарук В. М.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління соціального захисту
населення Дунаєвецької районної
державної адміністрації Хмельницької
області на постанову Дунаєвського
районного суду Хмельницької області
від 17 серпня 2011 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління соціального захисту
населення Дунаєвецької районної
державної адміністрації Хмельницької
області про стягнення допопомоги на
оздоровлення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом
управління праці та соціального
захисту населення Дунаєвецької
районної державної адміністрації
Хмельницької області про стягнення
допопомоги на оздоровлення.

Постановоюсуду першої інстанції позов
задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог позивачу.

Мотивами апеляційної скарги особа, яка
її подала, зазначає порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права.

У відповідності до ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції
-скасувати, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
встановлено судом першої інстанції та
знайшло своє підтвердження при
апеляційному розгляді справи, позивач
позивач є інвалідом ІІІ групи
внаслідок захворювання пов'язаного з
наслідками аварії на Чорнобильській
АЕС.

Статтею 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" встановлено, що щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
інвалідам IIІ групи в розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат.

Дію абзацу другого частини четвертої
статті 48 зупинено на 2007 рік в частині
виплати компенсацій і допомоги у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати згідно із Законом
України від 19.12.2006 №489-V.

Зупинення дії абзацу другого частини
четвертої статті 48, передбачене
пунктом 30 статті 71 Закону України від
19.12.2006 р. № 489-V, визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007
р. № 6-рп/2007.

Законом України від 28.12.2007 №107-VI статтю
48 Закону викладено в наступній
редакції: "Одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України".

Зміни, внесені підпунктом 11 пункту 28
розділу II Закону України від 28.12.2007
№107-VI, визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
№10-рп/2008.

Згідно ч. 4 ст.48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
інвалідам І і II групи - 5 мінімальних
заробітних плат.

Відповідно до частини 5 ст. 48 цього ж
Закону, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується громадянам
за місцем їх проживання органами
соціального захисту населення.

Стаття 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", передбачає, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильскій АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№562 від 12.07.2005 р. були передбачені
розміри допомоги для визначених
категорій громадян, до яких належить
позивач.

Зміни, внесені підпунктом 11 пункту 28
розділу II Закону України від 28.12.2007
№107-VI, визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
№10-рп/2008.

Рішенням Конституційного суду України
від 09.07.2007 р. та Рішенням
Конституційного суду України від 22.05.2008
р. визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення Законів
України про Державний бюджет України
на 2007 та 2008 роки, якими зупинена дія ст.
48 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в частині визначення
розміру виплат щорічної допомоги на
оздоровлення.

Згідно обставин справи на час виплати
допомоги позивачу за 2007 -2008 роки діяла
ст. 48 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи". В подальшому дія ст. 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
зупинена не була.

Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Зі змісту зазначених вище норм Закону
не вбачається будь-яких обмежень щодо
можливості застосування розміру
мінімальної заробітної плати з метою
реалізації норм ст. 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", а навпаки
передбачений обов'язок Кабінету
Міністрів України здійснювати
застосування цих норм.

Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України будь-яких
рішень з цих питань не приймали, то
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при вирішенні
питання про розмір грошової допомоги
на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, підлягає застосуванню саме
ст. 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" та положення Законів
України про Державний бюджет України
на відповідні роки щодо розміру
мінімальної заробітної плати.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції про протиправність
дій відповідача в частині недоплати
позивачу разової грошової допомоги, як
особі постраждалій внаслідок
Чорнобильської катастрофи за 2010 рік.

Однак, колегія суддів не може
погодитись із висновком суду першої
інстанції щодо зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення, як інваліду ІІ групи,
відповідно до вимог ст. 48 "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи"за 2010 рік, виходячи із
наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Як вбачається із довідки відповідача,
наявної в матеріалах справи, позивачу
була виплачена допомога на
оздоровлення в 2007- 2010 роках, а до суду з
даним позовом звернувся в серпні 2011
року, тобто поза межами строку
звернення до суду.

При цьому питання про поновлення
строку звернення до суду в порядку
ст.100 КАС України судом першої
інстанції не розглядалось.

Колегія суддів вважає, що підстав для
поновлення строку звернення до суду не
вбачається, оскільки позивачем не
надано доказів, які свідчили б про
поважність причин його пропуску.

А тому, суд першої інстанції
зобов'язаний був керуватись
положеннями ст.99, 100 КАС України, та
залишити адміністративний позов,
поданий поза межами шестимісячного
строку на звернення до суду, без
розгляду.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів приходить до висновку, що
постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню, а
адміністративний позов - залишенню без
розгляду.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 199,
203, 205, 206, 254 КАС України , суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління
соціального захисту населення
Дунаєвецької районної державної
адміністрації Хмельницької області, -
задовольнити частково.

Постанову Дунаєвського районного суду
Хмельницької області від 17 серпня 2011
року, у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до управління
соціального захисту населення
Дунаєвецької районної державної
адміністрації Хмельницької області
про стягнення допопомоги на
оздоровлення, - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
управління соціального захисту
населення Дунаєвецької районної
державної адміністрації Хмельницької
області про стягнення допопомоги на
оздоровлення, - залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Матохнюк Д.Б.

Судді
Біла Л.М.

Гонтарук В. М.