Справа № 802/2109/14-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 червня 2014 р.
Справа № 802/2109/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина
Олександровича,

за участі секретаря судового засідання
Яковенка Дмитра Олександровича,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Калинчука
С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області

про: визнання протиправною та
скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом звернувся
ОСОБА_3 до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області про визнання протиправною та
скасування постанови.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що 30 квітня 2014 року
заступником начальника відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області Калинчуком С.І.
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження з виконання
постанови про стягнення виконавчого
збору в розмірі 60464,82 гривень.

На думку позивача, вказана постанова є
протиправною в зв'язку із тим, що,
по-перше, примусове виконання
виконавчого листа №2-1938-2010, виданого
Ленінським районним судом м. Вінниці 29
квітня 2011 року, не здійснювалося, а
виконавчий документ повернуто
стягувачу без виконання; по-друге, з
урахуванням частини 2 статті 28 Закону
України «Про виконавче провадження»
постанову про стягнення зі ОСОБА_3
виконавчого збору в розмірі 60464,82
гривень не слід було виводити в окреме
виконавче провадження, адже в даному
випадку виконавчий документ повернуто
стягувачу, а не закінчено виконавче
провадження.

Не погоджуючись із даною постановою з
наведених підстав, ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання її
протиправною та скасування.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
посилаючись при цьому на обставини, що
наведені у адміністративному позові.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення адміністративного
позову. Зокрема представник
відповідача зазначив, що відповідачем
у відповідності до Закону України "Про
виконавче провадження" вчинялися дії з
приводу виконання виконавчого листа
№2-1938-2010, виданого 29 квітня 2011 року
Ленінським районним судом міста
Вінниці, а тому після повернення
виконавчого документа стягувачу з
метою виконання виконавчого документа
у вигляді постанови про стягнення з
боржника виконавчого збору від 18
квітня 2014 року її виведено в окреме
виконавче провадження. Відтак, орган
державної виконавчої служби діяв у
спосіб, що передбачений Законом
України «Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши адміністративну
справу, суд встановив наступне.

В 2007 році ОСОБА_3 отримав кредит від
акціонерного комерційного
інноваційного банку "УкрСиббанк"

У зв'язку з несплатою боргу за
кредитним договором Ленінським
районним судом міста Вінниці 29 квітня
2011 року видано виконавчий лист №2-1938-2010
про стягнення солідарно з ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 кошти у розмірі 604648,21
гривень для задоволення вимог
акціонерного комерційного
інноваційного банку "УкрСиббанк".

З метою виконання вказаного
виконавчого листа 09 серпня 2011 року
державним виконавцем Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції Бабій О.М. винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
№28135869, якою боржнику надано строк до 15
серпня 2011 року для її добровільного
виконання.

Однак, протягом встановленого строку
кошти боржниками так і не були
сплачені.

В зв'язку із цим органом державної
виконавчої служби вживалися заходи для
примусового виконання виконавчого
документа, а саме: 15 листопада 2011 року
винесено постанову про арешт коштів
боржника у межах суми 604648,21 гривень, 22
травня 2013 року складено акт опису й
арешту майна боржника, яким описано та
накладено арешт на земельну ділянку, що
розташована за адресою: вул. 20-го
березня, м. Вінниця, тощо.

В подальшому, 18 квітня 2014 року
виконавчою службою винесено постанову
про стягнення з боржника виконавчого
збору у розмірі 60464,82 гривень у зв'язку
із невиконанням боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження
від 09 серпня 2011 року в запропонований
йому для добровільного виконання
строк.

28 квітня 2014 року стягував звернувся до
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області із заявою про
повернення йому виконавчого документа.

30 квітня 2014 року заступником
начальника відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області Калинчуком С.І. винесено
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачу, а постанову від 18
квітня 2014 року про стягнення з боржника
виконавчого збору виведено в окреме
провадження.

Водночас, іншою постановою органу
державної виконавчої служби від 30
квітня 2014 року відкрито виконавче
провадження №43167773 з виконання
постанови №28135869 від 18 квітня 2014 року
про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого
збору у розмірі 60464,82 гривень.

Визначаючись щодо заявлених позовних
вимог, суд виходить з того, що умови і
порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, регулюються Законом України
"Про виконавче провадження" (надалі -
Закон).

Так, статтею 17 Закону визначено, що
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 11
Закону).

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті
25 Закону у постанові про відкриття
виконавчого провадження державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно із частиною 1 статті 28 Закону у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

На виконання вимог Закону України "Про
виконавче провадження" розроблена
Інструкція з організації примусового
виконання рішень, що затверджена
наказом Міністерства юстиції України
№74/5 від 02 квітня 2012 року, яка визначає
окремі питання організації виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
Закону підлягають примусовому
виконанню (надалі - Інструкція).

Так, пунктом 3.7.4 Інструкції визначено,
що у разі завершення виконавчого
провадження з виконання рішення
немайнового характеру, закінчення
виконавчого провадження з підстав,
передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13
частини першої статті 49 Закону, якщо
виконавчий збір не стягнуто, державний
виконавець у постанові про закінчення
виконавчого провадження (повернення
виконавчого документа) зазначає про
виділення постанови про стягнення
виконавчого збору в окреме провадження
та не пізніше наступного робочого дня
після завершення такого виконавчого
провадження відкриває виконавче
провадження за постановою про
стягнення виконавчого збору, про що
виносить постанову про відкриття
виконавчого провадження. Строк для
самостійного виконання боржнику в
такому випадку не надається.

У разі повернення виконавчого
документа з підстави, передбаченої
пунктом 8 частини першої статті 47
Закону, постанова про стягнення
виконавчого збору в окреме виконавче
провадження не виділяється та залишок
нестягнутої суми виконавчого збору не
стягується.

З аналізу наведених норм слідує, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень у
разі ненадання боржником доказів
добровільного їх виконання у зазначені
державним виконавцем строки, внаслідок
чого постановою державного виконавця з
боржника стягується виконавчий збір у
розмірі 10 відсотків суми, що підлягає
стягненню. Більше того, у зазначених
розмірах виконавчий збір стягується з
боржника також у разі повернення
виконавчого документа без виконання за
письмовою заявою стягувача, крім
випадків передбачених пунктом 8
частини першої статті 47 Закону, що є
наслідком для відкриття окремого
виконавчого провадження з метою
виконання виконавчого документа, яким
є постанова про стягнення виконавчого
збору.

Як встановлено судом, державний
виконавець вчиняв дії щодо виконання
виконавчого листа №2-1938-2010 у
відповідності до вимог Закону України
"Про виконавче провадження" і лише
невмотивоване невиконання виконавчого
документа боржником у визначений строк
спонукало орган державної виконавчої
служби до винесення постанови про
стягнення із ОСОБА_3 виконавчого збору
в розмірі 10 відсотків суми, що
підлягала стягненню, оскільки Законом
України «Про виконавче провадження»
передбачена відповідальність боржника
за несвоєчасне виконання виконавчого
документа.

Суд критично оцінює посилання позивача
на частину 5 статті 28 Закону як на
підставу для скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження з
виконання постанови про стягнення з
ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі
60464,82 гривень, аргументуючи це тим, що в
межах виконавчого провадження №28135869
стягнення з боржника не проводилось,
зважаючи на те, що частиною 1 статті 28
Закону чітко визначено стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі 10
відсотків суми, що підлягає стягненню
за виконавчим документом. При цьому
законодавець не ставить в залежність
стягнення з боржника виконавчого збору
від виконання виконавчого документа
шляхом стягнення з боржника певної
суми.

Більше того, частиною 1 статті 28 Закону
передбачено, що виконавчий збір
стягується з боржника у разі
невиконання ним рішення майнового
характеру у строк, встановлений
частиною 2 статті 25 Закону України «Про
виконавче провадження» для
самостійного його виконання.

Однак, судом встановлено, що боржником
не було виконано судове рішення в
добровільному порядку у встановлений
державним виконавцем строк.

Саме невиконання боржником рішення у
встановлений строк спонукало орган
державної виконавчої служби для вжиття
заходів примусового характеру з метою
його виконання.

Відтак, посилання представника
позивача на те, що виконавчий збір не
підлягає стягненню з боржника у зв'язку
із невжиттям виконавчою службою
примусових заходів щодо виконання
рішення є необґрунтованими та такими,
що спростовуються наявними в
матеріалах справи доказами (зокрема,
постановою виконавчої служби від 15
листопада 2011 року про арешт коштів
боржника у межах суми 604648,21 гривень, а
також актом опису й арешту майна
боржника від 22 травня 2013 року).

На переконання суду, необґрунтованими
також є посилання представника
позивача на частину 7 статті 28 Закону як
на підставу для скасування постанови,
що оскаржується, оскільки пунктом 3.7.4
Інструкції з організації примусового
виконання рішень передбачено, що у разі
завершення виконавчого провадження з
виконання рішення немайнового
характеру, закінчення виконавчого
провадження з підстав, передбачених
пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої
статті 49 Закону, якщо виконавчий збір
не стягнуто, державний виконавець у
постанові про закінчення виконавчого
провадження (повернення виконавчого
документа) зазначає про виділення
постанови про стягнення виконавчого
збору в окреме провадження та не
пізніше наступного робочого дня після
завершення такого виконавчого
провадження відкриває виконавче
провадження за постановою про
стягнення виконавчого збору. Відтак,
законодавцем передбачено, що постанова
про стягнення з боржника виконавчого
збору виділяється в окреме провадження
і у разі повернення виконавчого
документа стягувачу.

Відтак, вимоги позивача щодо визнання
протиправною та скасування постанови
органу державної виконавчої служби від
30 квітня 2014 року про відкриття
виконавчого провадження про стягнення
з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі
60464,82 гривень задоволенню не
підлягають, оскільки дії виконавчої
служби щодо її винесення відповідають
вимогам чинному законодавству.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку, що орган державної
виконавчої служби діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження», в зв'язку із
чим в задоволенні адміністративного
позову слід відмовити.

З урахуванням положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати відшкодуванню
не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Яремчук Костянтин
Олександрович