Справа № 805/17617/13-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. м. Київ
К/800/20338/14

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в Кіровському
районі м. Донецька, Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Донецька Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про скасування вимоги та
рішення, що переглядається за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року,

у с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Кіровському районі м. Донецька
(Управління ПФ), Державної податкової
інспекції у Кіровському районі
м. Донецька Головного управління
Міндоходів у Донецькій області (ДПІ)
про визнання протиправними дій та
скасування вимоги і рішення.

Зазначала, що рішенням Управління ПФ
від 9 серпня 2013 року № 5402 за неподання
звітності до позивача застосовано
штраф у розмірі 170 грн, передбачений
пунктом 4 частини одинадцятої статті 25
Закону України від 8 липня 2010 року №
2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (Закон № 2464-VI).
Крім того, вимогою ДПІ від 29 листопада
2013 року № Ф-8У позивача зобов'язано
сплатити заборгованість з єдиного
внеску та пеню в розмірі 9 885,21 грн.

Посилаючись на те, що є пенсіонером за
віком, а тому звільнена від сплати
єдиного внеску, просила скасувати
вимогу ДПІ від 29 листопада 2013 року
№ Ф-8У та рішення Управління ПФ від 9
серпня 2013 року № 5402, а дії Управління ПФ
щодо стягнення єдиного внеску визнати
протиправними.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 23 січня 2014
року позов задоволено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, а у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати, а
рішення суду першої інстанції залишити
в силі.

Заслухавши доповідача, здійснивши
перевірку доводів касаційної скарги та
матеріалів справи, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є
фізичною особою - підприємцем. У червні
2001 року їй призначена пенсія по втраті
годувальника.

Рішенням Управління ПФ від 9 серпня 2013
року № 5402 за неподання звітності до
позивача застосований штраф,
передбачений пунктом 4 частини
одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI.
Вимогою ДПІ від 29 листопада 2013 року №
Ф-8У позивача зобов'язано сплатити
заборгованість з єдиного внеску та
пеню в розмірі 9 885,21 грн.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач у
2001 році набула права на пенсію за віком,
тому має право на звільнення від сплати
єдиного внеску.

Скасувавши це рішення та відмовивши у
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив з того, що право на звільнення
від сплати єдиного внеску мають лише ті
особи, які отримують пенсію за віком.
Оскільки пенсія по втраті годувальника
є іншим видом соціального
забезпечення, суд дійшов висновку про
наявність у позивача обов'язку
сплачувати єдиний внесок.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
висновки судів передчасними.

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 4 Закону України від 8 липня 2010
року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності, є платниками єдиного
внеску.

Згідно з частиною четвертою цієї ж
статті особи, зазначені у пункті 4
частини першої цієї статті, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач отримує пенсію у зв'язку з
втратою годувальника з моменту
досягнення 55 років, як це передбачено
пунктом «б» частини третьої статті 37
Закону України від 5 листопада 1991 року
№ 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»
(Закон № 1788-ХІІ, в редакції, чинній на
момент призначення пенсії).

Колегія суддів вважає, що можливість
реалізації особою права на отримання
пенсії за віком, навіть за умови
обрання іншого виду трудової пенсії,
дає право на звільнення від сплати
єдиного внеску.

Зазначений висновок ґрунтується на
тому, що у частині четвертій статті 4
Закону № 2464-VI йдеться про звільнення
від сплати єдиного внеску пенсіонерів
за віком, а не осіб, які отримують
пенсію за віком. Тобто, право на пільгу
пов'язується законодавцем не з
фактичним отриманням пенсії за віком, а
з особливим статусом особи, який дає
право на таку пенсію.

З положень статті 37 Закону № 1788-ХІІ
вбачається, що право на отримання
пенсії у зв'язку з втратою годувальника
закріплене за особами, які, в силу
передбачених законом обставин, є
непрацездатними.

При цьому, не можна ототожнювати
непрацездатність особи внаслідок
досягнення пенсійного віку з правом на
отримання пенсії за віком, оскільки
останнє вимагає наявності у особи
мінімального розміру страхового стажу
(стаття 12 Закону № 1788-ХІІ та стаття 26
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року №
1058-IV).

Аналіз положень Закону № 1788-ХІІ та
Закону № 1058-IV дає підстави
стверджувати, що особі, яка досягла
пенсійного віку, може бути призначена
пенсія у зв'язку з втратою годувальника
і за відсутності права на отримання
пенсії за віком.

Тому для правильного вирішення цієї
справи необхідно встановити, чи має
позивач право на отримання пенсії за
віком, що звільняє її від сплати
єдиного внеску.

Судами не досліджувалось питання про
наявність у позивача достатнього
розміру страхового стажу, який дає
право на призначення пенсії за віком.
Касаційний суд в силу положень частини
другої статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
позбавлений можливості встановлювати
ці обставини самостійно.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З наведених вище підстав, судові
рішення у справі не можна вважати
обґрунтованими, що є підставою для
направлення справи на новий розгляд.

За правилами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 23 січня 2014
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 25 березня 2014 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

Т.С.Розваляєва

Л.Т.Черпіцька