Справа № 826/10292/13-а
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2014 р. м. Київ
К/800/6166/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді Ліпського Д.В.,

суддів: Головчук С.В.,

Черпака Ю.К.

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2
представника ОСОБА_3 на ухвалу
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 3 липня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року у справі за позовом Громадянки
Республіки Болгарія ОСОБА_3 до Кабінету
Міністрів України про визнання
незаконним нормативно-правового акту в
частині, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року представник ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Кабінету Міністрів України про
визнання незаконним
нормативно-правового акту в частині.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 3 липня 2013 року
позовну заяву повернуто.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено
без задоволення, а ухвалу Окружного
адміністративного суду міста Києва від
3 липня 2013 року - без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанції
представник позивача звернувся з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові рішення,
як такі, що перешкоджають подальшому
провадженню у справі, а справу
направити для продовження розгляду,
оскільки вважає, що судами неправильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної
скарги, правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, у межах, визначених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
залишенню без задоволення з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що представник позивача
звернувся із позовною заявою до суду
першої інстанції.

Відповідно до частини 6 статті 58
Кодексу адміністративного судочинства
України, довіреності або інші
документи, які підтверджують
повноваження представника і були
посвідченні в інших державах, повинні
бути легалізовані в установленому
законодавством порядку, якщо інше не
встановлено міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Оскільки довіреність ОСОБА_2 не було
легалізовано в установленому порядку,
то суд першої інстанції повернув
позовну заяву, як таку, що подана
особою, яка не має повноважень на
ведення справи відповідно до пункту 4
частини 3 статті 108 Кодексу
адміністративного судочинства. З даним
висновком погодився і суд апеляційної
інстанції.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком судів виходячи із
наступного.

Зважаючи на те, що заявлені позовні
вимоги випливають із відносин, що мають
публічно-правовий характер, оскільки
орган державної влади в цьому випадку
виступає у спірних правовідносинах як
суб'єкт владних повноважень, суд вірно
вказав, що довіреність на
підтвердження повноважень
представника в адміністративній
справі, яка засвідчена компетентним
органом Республіки Болгарія, повинна
бути легалізована в установленому
законодавством порядку.

Посилання ОСОБА_2 на Договір між
Україною та Республікою Болгарія про
правову допомогу у цивільних справах,
як на підставу звільнення від
легалізації довіреності ОСОБА_3,
колегія суддів не бере до уваги,
оскільки предметом даного договору є
цивільні справи, до яких зокрема
відповідно до статті 1 даного Договору
відносяться справи, які виникають із
цивільних, трудових, сімейних і
комерційних правовідносин.

Оскільки, судами першої та апеляційної
інстанції було правильно встановлено,
що заявлені у справі позовні вимоги
мають публічно-правовий характер та на
них поширюється юрисдикція
адміністративних судів, то
застосування до даних правовідносин
Договору між Україною та Республікою
Болгарія про правову допомогу у
цивільних справах є на думку колегії
помилковим.

Крім того, даний Договір було
ратифіковано Україною 22 вересня 2005
року під час дії Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому колегією суддів не
приймаються доводи представника
позивача про застосування аналогії
права до даних правовідносин.

Враховуючи те, що посилання позивача в
касаційній скарзі на порушення судами
першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
не знайшли свого підтвердження при
розгляді даної справи, а судами повно
та всебічно перевірені надані
сторонами докази, дана їм належна
оцінка у рішеннях, які належним чином
мотивовані і за своїм змістом та формою
відповідають вимогам матеріального та
процесуального закону, касаційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 представника
ОСОБА_3 залишити без задоволення, а
ухвалу Окружного адміністративного
суду міста Києва від 3 липня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року у справі за позовом Громадянки
Республіки Болгарія ОСОБА_3 до Кабінету
Міністрів України про визнання
незаконним нормативно-правового акту в
частині - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.В. Ліпський

Судді:
С.В. Головчук

Ю.К. Черпак