Справа № 815/3238/13-а
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3238/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року м.
Одеса

Одеський окружний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Соколенко О.М.;

судді - Аракелян М.М.

судді - Левчук О.А.

при секретарі - Гаврилюк І.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 (за
довіреністю),

представника відповідача - Державної
міграційної служби України - Коренчук
О.М. (за довіреністю);

представника відповідача - Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області -
Прилипко О.В. (за довіреністю),

третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області, за
участю третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_5, про визнання незаконними та
скасування наказів, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного
адміністративного суду, з урахуванням
наданих уточнень до нього, надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, в якому позивач просила суд:

- визнати незаконним наказ Державної
міграційної служби України № 722-к від
15 серпня 2012 року про
звільнення ОСОБА_1 з посади першого
заступника начальника Головного
Управління ДМС в Одеській області за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України та скасувати його;

- визнати незаконним наказ Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області №
255-к від 15 серпня 2012 року про звільнення
ОСОБА_1 з посади першого заступника
начальника Головного Управління ДМС в
Одеській області за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України та
скасувати його;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді
першого заступника начальника
Головного Управління ДМС в Одеській
області;

- стягнути з Головного управління
Державної Міграційної служби України в
Одеській області на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 15 серпня 2012 року по дату
прийняття рішення судом.

При цьому, суд зазначає, що у судовому
засіданні 25.06.2014 року з боку позивача до
суду надано заяву від 25.06.2014 року в
порядку ч.1 ст.51, ч.1 ст.136, п.2 ч.1 ст.157 КАС
України про відмову від
адміністративного позову в частині
вимог про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, за наслідками
розгляду якої судом постановлено
ухвалу від 25.06.2014 року про прийняття
відмови позивача від
адміністративного позову в частині
позовних вимог про поновлення ОСОБА_1
на роботі на посаді першого заступника
начальника Головного Управління ДМС в
Одеській області та стягнення з
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області на користь ОСОБА_1 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
15 серпня 2012 року по дату прийняття
рішення судом та закрито провадження у
справі № 815/3238/13-а за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області, за
участю третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_5 в частині цих позовних вимог.

Позивач мотивує свої позовні вимоги
про визнання незаконними та скасування
оскаржуваних наказів тим, що з 27 жовтня
2011 року вона працювала на посаді
першого заступника начальника
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області. Однак, як зазначає позивач, 11
липня 2012 року вона була викликана до
керівництва Державної міграційної
служби України до м. Києва, де їй, у разі
наявності бажання продовжувати роботу,
було зазначено про необхідність
написання нею заяви про звільнення за
власним бажанням без зазначення дати. В
адміністративному позові ОСОБА_1
зазначає, що оскільки дані вимоги були
заявлені керівництвом Державної
міграційної служби України, то вона
була змушена написати таку заяву про
своє звільнення за власним бажанням, не
вказавши дати написання заяви та дати
звільнення, що, на думку позивача,
додатково свідчить про вимушеність
написання такої заяви. При цьому, як
вказує позивач, сама заява не
відповідала дійсним намірам ОСОБА_1,
оскільки звільнятись вона не мала
бажання, а натомість, хотіла й надалі
працювати на займаній посаді.

Разом з цим, позивач зазначає, що з 16
серпня 2012 року у зв'язку із погіршенням
стану здоров'я вона перебувала на
лікарняному, однак, з 20 серпня 2012 року
почались події з порушенням відносно
позивача кримінальних справ та її
затриманням. Так, позивач зважає на те,
що враховуючі вказані обставини, їй
нічого не було відомо відносно своєї
роботи, що і зумовило позивача у
березні 2013 року звернутися з листом до
керівництва Державної міграційної
служби України, на який 25 березня 2013
року нею отримано відповідь із
зазначенням того, що з 15 серпня 2012 року
позивач звільнена з роботи за власним
бажанням на підставі особистої заяви.

Позивач зазначає, що в даному випадку
вона не мала бажання звільнятися з
посади, а її так зване волевиявлення
щодо звільнення не було добровільним.
Заява про звільнення не містить дату
написання цієї заяви або дату, з якої
позивач просила її звільнити, а тому
дана заява не може бути розцінена як
згода позивача на звільнення за
власним бажанням в розумінні положень
ч.1 ст.38 КЗпП України.

Водночас, позивач зазначає, що 15 серпня
2012 року, у день видачі спірного наказу
ДМС України, вона перебувала на роботі,
проте жодним чином її не було
повідомлено щодо наявності наказу про
її звільнення.

Крім того, позивач посилається у своєму
адміністративному позові на те, що
наявність самого факту порушення проти
позивача кримінальної справи не може
бути достатньо підставою для її
звільнення із займаної посади.

На підставі зазначеного, ОСОБА_1
просила суд задовольнити її
адміністративний позов про визнання
незаконними та скасування
оскаржуваних наказів.

Відповідачі - Державна міграційна
служба України та Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області надали до суду
письмові заперечення на
адміністративний позов.

При цьому, у судовому засіданні 25.06.2014
року з боку уповноважених
представників відповідачів - Державної
міграційної служби України та
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, надано спільну заяву від 25.06.2014
року про визнання адміністративного
позову в частині позовних вимог про
визнання незаконними та скасування
наказу Державної міграційної служби
України № 722-к від 15 серпня 2012 року та
наказу Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області № 255-к від 15 серпня 2012 року, із
посиланням на положення ч.2 ст.51, ч.1 ст.136
КАС України.

Під час розгляду справи, на підставі
положень ст. 53 КАС України, судом
залучено до участі у справі у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_5.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні 25.06.2014 року позовні
вимоги про визнання незаконними та
скасування наказів відповідачів
підтримали та просили суд позов
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в
адміністративному позові, письмових
поясненнях та на надані до суду докази.

Представники відповідачів - Державної
міграційної служби України та
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області у судовому засіданні 25.06.2014
року зазначили, що раніше надані
заперечення до адміністративного
позову відповідачі не підтримають та
згідно спільної заяви від 25.06.2014 року
визнають позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання незаконними та скасування
наказу Державної міграційної служби
України № 722-к від 15 серпня 2012 року та
наказу Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області № 255-к від 15 серпня 2012 року.

Третя особа - ОСОБА_5 у судовому
засіданні 25.06.2014 року залишив на розсуд
суду вирішення заявлених позивачем
вимог.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, представників
відповідачів, третьої особи, з'ясувавши
обставини справи та дослідивши наявні
у справі докази, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 15 ч.1 ст. 3 КАС України,
публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність судів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Згідно до п. 2 ч.1 ст. 17 КАС України,
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби.

Відповідно до Положення про Державну
міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06 квітня 2011 року № 405/2011
(далі - Положення), ДМС України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України (далі - Міністр). ДМС
України входить до системи органів
виконавчої влади та утворюється для
реалізації державної політики у сферах
міграції (імміграції та еміграції), у
тому числі протидії нелегальній
(незаконній) міграції, громадянства,
реєстрації фізичних осіб, біженців та
інших визначених законодавством
категорій мігрантів (пункт 1).

Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
(далі - територіальні органи ДМС
України), управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Голова ДМС України призначає на посади
за погодженням із Міністром керівників
територіальних органів ДМС України та
їх заступників, звільняє з посад
керівників територіальних органів ДМС
України та їх заступників (пп. 12 абзацу 2
пункту 10 Положення).

Як встановлено судом, з 27.10.2011 року
згідно наказу Державної міграційної
служби України від 27.10.2011 року № 304-К
ОСОБА_1 призначено на посаду першого
заступника начальника Головного
Управління ДМС України в Одеській
області (т.1 а.с.111).

15.08.2012 року Державною міграційною
службою України прийнято наказ № 722-к
«Про звільнення ОСОБА_1.», яким позивача
звільнено з посади першого заступника
начальника Головного Управління ДМС в
Одеській області за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України (т.1
а.с.40,106).

Також, 15.08.2012 року Головним управлінням
Державної міграційної служби України
прийнято наказ № 255-к «Про припинення
виконання обов'язків ОСОБА_1.», яким
оголошено наказ від 15.08.2012 року № 722-к
«Про звільнення ОСОБА_1.» та визначено,
що ОСОБА_1 вважається звільненою з
посади першого заступника начальника
Головного Управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області 15.08.2012 року (т.1 а.с.105).

Не погодившись з прийнятими Державною
міграційною службою України та
Головним управлінням Державної
міграційної служби України наказами
від 15.08.2012 року № 722-к та №255-к, позивач
звернулась до суду з вказаним позовом.

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає, що оскаржувані накази прийняті
відповідачами неправомірно та
підлягають скасуванню, виходячи з
викладеного.

Статтею 43 Конституції України
громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про
працю України трудовий договір - це
угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 4 частини 1 статті 36 Кодексу
законів про працю України передбачено,
що підставами припинення трудового
договору є розірвання трудового
договору з ініціативи працівника
(статті 38, 39).

У відповідності до частини 1 статті 38
Кодексу законів про працю України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно частини 2 статті 38 Кодексу
законів про працю України якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Згідно матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України надано заяву з
проханням звільнити її із займаної
посади за власним бажанням (т.1 а.с.41,107).

З дослідженої в судовому засіданні
копії заяви про звільнення, поданої
позивачем, вбачається, що на ній
відсутня дата її написання та дата, з
якої ОСОБА_1 просить її звільнити із
займаної посади. При цьому, на даній
заяві наявні лише резолюції посадових
осіб Державної міграційної служби
України: «погоджено» та «не заперечую»,
що датуються « 10.08.2012» за підписом осіб
ОСОБА_6 та « 14.08.2012» за підписом іншої
особи.

Водночас, суд зазначає, що з припису
статті 38 КЗпП України вбачається, що
розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, з
ініціативи працівника має прив'язку до
строків звільнення, адже якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою.

Тобто, з наведеного вбачається, що у
даній ситуації роботодавець або
уповноважений ним орган зобов'язаний
розірвати трудові відносини в певний
строк, зазначений у заяві, і видати
наказ, у якому причини й дата
звільнення мають бути чітко
сформульовані.

Також, суд зазначає, що частина 1 статті
38 КЗпП України передбачає умови, за
яких власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

При цьому, із заяви позивача про її
звільнення не вбачається будь-яких
фактів, що унеможливлюють продовжувати
роботу позивачем, у зв'язку з чим суд
керується нормами КЗпП України, що
передбачають попередження власника
або уповноважений ним орган про
припинення трудового договору за два
тижні.

Так, з аналізу наведених судом норм
вбачається, що звільнення працівника
не може відбутися раніше настання
двотижневого строку, наданого
працівникові для письмового
попередження власника або
уповноваженого ним органу. Таке
положення, як вже зазначалось судом,
зумовлене тим, що після закінчення
зазначеного терміну працівник може
залишитися на роботі й не вимагати
розірвання трудового договору.

В судових засіданнях позивачем надано
пояснення з приводу того, що заяву про
звільнення нею написано під тиском
11.07.2012 року в приміщенні Державної
міграційної служби України. Водночас, в
матеріалах справи наявна довідка
Державної міграційної служби України
від 11.02.2014 року № 10/14/02-95 (т.2 а.с.46), в якій
зазначається, що 11.07.2012 року ОСОБА_1 до
ДМС України не викликалась.

Оцінюючи наведені сторонами доводи та
надані до суду докази, суд акцентує
увагу на тому, що зазначення дати «
11.07.2012» заява позивача не містить, як і
не містить вхідного штампу установи
відповідача - ДМС України із
зазначенням номеру та дати отримання
такої заяви позивача. Водночас, жодною
зі сторін не надано до суду доказів
того, що написання заяви позивача про
звільнення мало місце саме 11.07.2012 року.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

За правилами, встановленими ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Так, як вже зазначено судом, резолюції
посадових осіб Державної міграційної
служби України щодо погодження заяви
про звільнення позивача датовані «
10.08.2012 року» та « 14.08.2012», що, безумовно
свідчить про те, що складання заяви
позивачем мало місце у строк до 10.08.2012
року чи можливо в цей день - 10.08.2012 року.

Враховуючи вказане, суд доходить
висновку про порушення з боку
відповідачів законних прав та
інтересів позивача прийняттям
оскаржуваних наказів, оскільки, якщо
взяти до уваги те, що заяву позивачем
написано у строк до 10.08.2012 року, то з
боку позивача не вбачається наміру
залишити роботу, адже згідно табелем
обліку використання робочого часу за
серпень 2012 року (т.1 а.с.88-95) в день
звільнення - 15.08.2012 року вона
знаходилась на роботі та, як з'ясовано
судом і не заперечувалось сторонами по
справі, бажання розірвати трудовий
договір в цей день позивач не
проявляла, а саме будь-яких дій щодо
отримання трудової книжки чи
ознайомлення з наказом позивач не
вчиняла, що у поєднанні з фактом
продовження виходу на роботу може
свідчити про відсутність бажання з
боку позивача розірвати трудовий
договір.

Разом з цим, якщо взяти до уваги той
факт, що написання позивачем заяви про
звільнення мало місце 10.08.2012 року, то
ОСОБА_1 позбавлено права, передбачено
ст.38 КЗпП України, на двотижневий
термін попередження працівником
власника або уповноважений ним орган
про своє звільнення, що, в свою чергу,
порушує права позивача щодо можливості
відкликати заяву про звільнення до
настання двотижневого строку та права
позивача щодо продовження дії
трудового договору.

Предметом доказування у даному випадку
є встановлення свідомого
волевиявлення працівника щодо
звільнення з підстав, передбачених ст.
38 КЗпП України, що узгоджується з
позицією ВАС України, викладеною в
ухвалі від 08 грудня 2010 р. по справі №
К-35052/09, згідно якої вирішальним при
застосуванні ст.38 КЗпП України є
волевиявлення працівника на
розірвання трудового договору.

При цьому, як вбачається з заяви про
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади,
вона не містить волевиявлення
(пропозиції) позивача на визначення
строку, з якого трудовий договір має
бути розірваним, й відтак, не свідчить
про свідоме волевиявлення позивача
щодо звільнення з підстав,
передбачених ст.38 КЗпП України. В свою
чергу, резолюція відповідача, що
міститься на вказаній заяві, також не
містить ні пропозиції, ні погодження
строку, з якого трудовий договір може
бути розірвано.

В свою чергу, слід зазначити те, що
представники відповідачів у судовому
засіданні зазначили, що підставою для
визнання відповідачами позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання незаконними та
скасування наказу Державної
міграційної служби України № 722-к від 15
серпня 2012 року та наказу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області №
255-к від 15 серпня 2012 року слугувало саме
те, що при звільненні позивача згідно
оскаржуваних наказів відповідачами не
було дотримано умов, визначених ст.38
КЗпП України в частині дотримання
двотижневого терміну, з моменту
написання особою заяви про звільнення.

Відповідно до частини першої статті 136
Кодексу адміністративного судочинства
України позивач може відмовитися від
адміністративного позову, а відповідач
- визнати адміністративний позов
протягом всього часу судового
розгляду, зробивши усну заяву.

Визнання позову відповідачем - це
одностороннє вільне волевиявлення
відповідача, спрямоване на припинення
спору з позивачем. Визнати позов може
відповідач або його уповноважений
представник.

Так, згідно частин 1-3 статті 56 КАС
України сторона, а також третя особа в
адміністративній справі можуть брати
участь в адміністративному процесі
особисто і (або) через представника.
Представником може бути фізична особа,
яка відповідно до частини другої
статті 48 цього Кодексу має
адміністративну процесуальну
дієздатність. Представники беруть
участь в адміністративному процесі на
основі договору або закону.

Частиною 1 та 3 статті 58 КАС України
визначено, що повноваження
представників, які беруть участь в
адміністративному процесі на основі
договору, на здійснення представництва
в суді повинні бути підтверджені
довіреністю. Оригінали довіреностей
або засвідчені підписом судді копії з
них приєднуються судом до справи.
Довіреності від імені органу,
підприємства, установи, організації
видаються за підписом керівника або
іншої уповноваженої на те законом,
положенням, статутом особи і
засвідчуються печаткою цього органу,
підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 КАС України
повноваження на ведення справи в суді
дає представникові право на вчинення
від імені особи, яку він представляє,
усіх процесуальних дій, які може
вчинити ця особа.

Як вбачається з виданої представнику
Державної міграційної служби України
Коренчук О.М. довіреності від 23.06.2014
року № 9-3711/1-14 терміном дії до 15.01.2016року
та з виданої представнику Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області -
Прилипко О.В. довіреності від 20.06.2014
року №8/7202 терміном дії до 15.01.2015 року,
останні як представники, мають право,
серед іншого, на визнання позову.

Так, частиною третьої статті 136 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що судове рішення у
зв'язку з відмовою від
адміністративного позову, визнанням
адміністративного позову чи
примиренням сторін ухвалюється за
правилами, встановленими статтями 112, 113
цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 112 КАС
України, у разі повного визнання
відповідачем адміністративного позову
і прийняття його судом, останнім
приймається постанова про задоволення
адміністративного позову.

Згідно ч.4 ст.112 КАС України суд не
приймає визнання адміністративного
позову і продовжує розгляд
адміністративної справи, виключно якщо
такі дії відповідача суперечать закону
чи порушують чиї-небудь права, свободи
або інтереси.

Враховуючи те, що в ході судового
розгляду справи встановлено, що
звільнення позивача відбувалось без
дотримання вимог ст.38 Кодексу законів
про працю України, що в свою чергу,
визнали у судовому засіданні
представники відповідачів, суд дійшов
висновку, що визнання відповідачами
позову не суперечить закону і не
порушує чиїх-небудь прав, свобод або
інтересів (у т.ч. державних).

Таким чином, оскільки судом не виявлено
підстав, передбачених ч.4 ст.112 КАС
України, та встановлено, що визнання
відповідачами адміністративного
позову не суперечить закону і не
порушує чиї-небудь права, свободи та
інтереси, суд вважає, що визнання
відповідачами адміністративного
позову підлягає прийняттю судом та є
підставою для постановлення судового
рішення про задоволення
адміністративного позову.

Згідно з частиною четвертою статті 70
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Так, частиною третьою статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що обставини, які визнаються
сторонами, можуть не доказуватися
перед судом, якщо проти цього не
заперечують сторони і в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення;
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, з врахуванням викладеного,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
незаконними та скасування наказів є
обґрунтованими, документально та
законодавчо підтвердженими.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.162 КАС України у
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень чи окремих його
положень, дій чи бездіяльності і про
скасування або визнання нечинним
рішення або окремих його положень.

Суд вважає за необхідне на підставі
положень ч.2 ст.162 КАС України винести
постанову, яка б гарантувала
дотримання та захист прав, свобод,
інтересів особи, яка звернулась за
судовим захистом.

Враховуючи вищенаведені положення
законодавства, суд вважає, що належним
способом захисту прав позивача, який
необхідно застосувати у даній справі є
визнання протиправними та скасування
оскаржуваних позивачем наказів.

Такий спосіб захисту на думку суду
повністю відповідає тому способу, про
який просить позивач в своїх позовних
вимогах. Викладення судом в
резолютивній частині постанови змісту
способу захисту по-іншому, ніж його
виклав позивач у позовних вимогах, не
свідчить про те, що суд у даній справі
вийшов за межі позовних вимог і обрав
інший спосіб захисту, ніж просив
позивач. Такі відмінності обумовлені
тлумаченням суду належного способу
захисту, який узгоджується з нормами
діючого законодавства та фактичними
обставинами справи.

На підставі вищевикладеного, з
урахуванням встановлених у судовому
засіданні обставин, оцінюючи надані
сторонами у справі докази у сукупності,
суд прийшов до висновку, що
адміністративний позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню.

Керуючись
ст.ст.2,7,8,9,14,51,70,71,72,79,86,94,103,112,136,158-163,167 КАС
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, за участю третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_5, про визнання незаконними та
скасування наказів - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної Міграційної служби
України № 722-к від 15 серпня 2012
року «Про звільнення ОСОБА_1.».

Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області № 255-к від 15 серпня 2012 року «Про
припинення виконання обов'язків
ОСОБА_1.».

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги на постанову
суду одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови суду складений
та підписаний колегією суддів
27.06.2014 року.

Головуючий суддя
О.М. Соколенко

Суддя
М.М. Аракелян

Суддя
О.А.
Левчук

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, за участю третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_5, про визнання незаконними та
скасування наказів - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної Міграційної служби
України № 722-к від 15 серпня 2012 року «Про
звільнення ОСОБА_1.».

Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області № 255-к від 15 серпня 2012 року «Про
припинення виконання обов'язків
ОСОБА_1.».

27 червня 2014 року.