Справа № 2а-365/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02 червня 2014 року Справа № 9104/111439/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Глушка І.В., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації на
постанову Любешівського районного
суду Волинської області від 28 лютого 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації про
стягнення недоотриманих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 31.01.2011 року (через поштове
відділення зв'язку) звернувся в суд
першої інстанції з адміністративним
позовом до управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації в якому просив стягнути
недоотримані кошти передбачені
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з липня 2010 року
по грудень 2010 року включно.

Постановою Любешівського районного
суду Волинської області від 28 лютого 2011
року (прийнятою в порядку скороченого
провадження), визнано дії управління
праці та соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації протиправними,
зобов'язано здійснити нарахування та
виплату позивачу щомісячної грошової
допомоги у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства у розмірі 40%
від мінімальної заробітної плати за
період з липня 2010 року по грудень 2010
року на підставі положень ст. 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
з урахуванням проведених виплат.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації оскаржило його в
апеляційному порядку, вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що в
останній редакції Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з
урахуванням змін, внесених до ст. 37
вказано, що громадянам, які проживають
на територій радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України. Ця допомога
виплачується щомісячно органами праці
та соціального захисту населення за
місцем реєстрації. Виплата за два і
більше місяців забороняється.

В ст. 70 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2010 рік» надається
право Кабінету Міністрів України у 2010
році встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати в абсолютних сумах у межах
асигнувань передбачених відповідними
бюджетними програмами. Відповідно до
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» щомісячна грошова
допомога, яка є предметом позову,
являється такою соціальною виплатою.

Також апелянт зазначає, що в постанові
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року №836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
зазначається, що громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
виплачується щомісячна грошова
допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства у зоні
гарантованого добровільного
відселення в сумі 2 грн. 10 коп.

З врахуванням вище наведеного просить
постанову суду першої інстанції
скасувати та прийняти нову, в якій в
задоволені позовних вимог відмовити.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: подання апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, які прийняті у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є потерпілим від Чорнобильської
катастрофи 3 категорії та постійно
проживає в АДРЕСА_1. Вказаний населений
пункт, відповідно до Переліку
населених пунктів віднесених до зон
радіоактивного забруднення від
наслідків Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №106 від 23 липня 1991
року, розпорядженням Кабінету
Міністрів України №17 від 12 січня 1993
року, віднесено до зон гарантованого
добровільного відселення.

Розглядаючи спір, судом першої
інстанцій вірно враховано, що згідно ч.
1 ст. 37 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждати внаслідок Чорнобильської
катастрофи», громадянам, які
проживають у зоні гарантованого
добровільного відселення виплачується
щомісячна грошова допомога у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства у
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
правильно зазначив, що п.п 8 п. 28 розділу
II Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
ч.1 ст. 37 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладена в новій
редакції, згідно якої громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
виплачується щомісячна грошова
допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України. Рішенням
Конституційного суду України від 22.05.2008
року №10-рп/2008 «У справі за
конституційними поданнями Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень ст. 65 розділу І,
пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3
розділу III Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» і 101
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень ст. 67
розділу І, пунктів 1 - 4, 6 - 22, 24 - 100 розділу
II Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
(справа щодо предмета та змісту закону
про Державний бюджет України)» визнано
таким, що не відповідає Конституції
України (є неконституційним), зокрема,
підпункт 8 пункту 28 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України». Зміни,
внесені підпунктом 8 пункту 28 розділу II
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
які визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення, тобто з 22 травня 2008 року. Саме з
цієї дати позивач набув право на
отримання у 2008 році допомоги в розмірі,
визначеному ч. 1 ст.37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». Рішення
Конституційного Суду України має
преюдиційне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
законів, що визнані неконституційними
і є обов'язковим до виконання па
території України, остаточним і не може
бути оскарженим.

У даній спірній ситуації суд першої
інстанції правильно вважав, що не
заслуговують на увагу покликання
відповідача на положення Постанови
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996
року №836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» про
встановлення обмежених розмірів
допомоги у зв'язку з обмеженим
споживанням продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства, оскільки
згідно ст.9 КАС України у разі
виникнення колізії між підзаконним
нормативно-правовим актом та законом,
застосуванню підлягають положення
закону.

Суд першої інстанції вірно вважав, що
позивач має право на здійснення
нарахування та виплати щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства у
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати згідно ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»

Однак, розглядаючи спір, суд першої
інстанції не застосував вимоги ч. 2 ст. 99
КАС України згідно якої для звернення
до адміністративного суду за захистом
прав, свобод чи інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який обчисляється з дня коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів, а згідно ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Враховуючи вище викладене, приймаючи
до уваги дату звернення позивача до
суду із розглядуваним позовом (31.01.2011
року), відсутність поважних причин для
поновлення строку, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги в частині з 01.07.2010 року
по 30.07.2010 року включно слід залишити без
розгляду.

Стосовно решти позовних вимог, то
колегія суддів вважає, що такі
підлягають задоволенню за період з
31.07.2010 року по 31.12.2010 року.

З врахуванням вище наведеного судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги являються суттєвими і складають
підстави для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм процесуального права, які
призвели до неправильного вирішення
справи, а також має місце
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст. 160, ч. 10 ст. 183-2, ст.197, п. 3 ч. 1
ст. 198, ст. 202, ст. 203 ст.205, ст.207, ст. 254 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації задовольнити частково,
скасувати постанову Любешівського
районного суду Волинської області від
28 лютого 2011 року у справі № 2а-365/11.

Прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації провести нарахування та
виплатити ОСОБА_1 щомісячну грошову
допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства у розмірі 40%
від мінімальної заробітної плати
згідно ст. 37 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 31 липня 2010 року
по 31 грудня 2010 року та з урахуванням
виплачених сум.

Позовні вимоги за період з 01.07.2010 року
по 30.07.2010 року включно залишити без
розгляду.

Постанова є остаточною та оскарженню
не підлягає.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
І.В. Глушко

В.В. Святецький