Справа № 826/6479/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 червня 2014 року № 826/6479/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Гарника К.Ю., суддів
Кобилянського К.М., Добрівської Н.А.,
розглянувши письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до третя особа
Міністерства внутрішніх справ України
Департамент внутрішньої безпеки
Міністерства внутрішніх справ України
про визнання наказу неправомірним та
скасувати, поновлення на роботі
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до
Міністерства внутрішніх справ України
(далі по тексту - відповідач), за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
Департаменту внутрішньої безпеки
Міністерства внутрішніх справ України,
в якому просить суд:
- визнати наказ Міністерства
внутрішніх справ України № 558о/с від
10 квітня 2014 року про
звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх
справ згідно пункту 64 «ж» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ неправомірним та
- поновити ОСОБА_1 на службі в
органах внутрішніх справ на посаді
заступника начальника Управління
внутрішньої безпеки місті Києві
Департаменту внутрішньої безпеки МВС
України - начальника відділу
оперативного забезпечення або за
відсутності такої посади на іншу
рівнозначну з 11 квітня 2014 року;
- стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу;
- стягнути з відповідача моральну шкоду
Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивачем зазначено, що спірний наказ
прийнятий із грубим порушенням
правової процедури звільнення, а тому
підлягає скасуванню, а позивач -
поновленню на посаді.
Представник відповідача зазначив, що
оскаржуваний наказ вважає правомірним
з огляду на те, що саме за вчинення
дисциплінарного проступку, позивача
Представник третьої особи у
судове засідання 02 червня 2014 року не
з'явився, хоча про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
Керуючись приписами частини 4 статті 122
та частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши позивачу у повній мірі
реалізувати свої процесуальні права,
та враховуючи відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.
Розглянувши адміністративний позов та
додані до нього матеріали, заслухавши
пояснення позивача та представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, колегія суддів зазначає наступне.
Наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 10 квітня 2014 року № 558о/с «По
особовому складу» відповідно до
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ звільнено з
органів внутрішніх справ: у запас
Збройних Сил: за п. 64 «ж» (за власним
бажанням) майора міліції ОСОБА_1 (Б-004868),
заступника начальника управління
внутрішньої безпеки в місті Києві -
начальника відділу оперативного
забезпечення (підпорядкованого
Департаменту внутрішньої) з 11 квітня 2014
року, установивши щомісячну премію за
квітень 2014 року в розмірі 1777,49 грн.
Підставою для звільнення у
вищезазначеному наказі зазначено
рапорт ОСОБА_1 від 07 березня 2014 року.
Матеріали справи містять копію рапорту
позивача від 07 березня 2014 року, в якому
останній просить звільнити його за
власним бажанням з 11 квітня 2014 року.
Проте, у судовому засіданні та у
позовній заяві зазначено, що рапорт про
звільнення поданий позивачем під
Слід зазначити, що наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 11 березня 2014 року №
283 о/с на підставі рапорту позивача від
07 березня 2014 року, позивачу надано
частину чергової відпустки за 2014 рік на
30 діб з 11 березня 2014 року по 09 квітня 2014
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1
посилаючись на приписи статті 38, 40
Кодексу законів про працю України
зазначає, що перебував на лікарняному з
08 квітня 2014 року по 22
квітня 2014 року згідно довідки № 7820 від
18 квітня 2014 року, про що було
повідомлено відповідача телеграмою
від 09 квітня 2014 року.
Колегія суддів зазначає, що положення
статті 38 Кодексу законів про працю
України щодо права особи відкликати у
передбачений термін заяву про
звільнення стосовно рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ застосуванню не
підлягають, оскільки порядок
проходження служби цими особами
регулюється спеціальним
законодавством, зокрема, Положенням
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів
Української РСР від 29 липня 1991 року №
Відповідно до пункту 62 Положення
звільнення осіб рядового і
начальницького складу зі служби
а) у запас Збройних Сил (з постановкою
на військовий облік), якщо звільнені
особи не досягли граничного віку,
встановленого Законом України «Про
військовий обов'язок і військову
службу» для перебування в запасі осіб,
які мають військові звання і за станом
здоров'я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо звільнені особи
досягли граничного віку, встановленого
Законом України «Про військовий
обов'язок і військову службу» для
перебування в запасі осіб, які мають
відповідні військові звання або
визнані військово-лікарськими
комісіями непридатними за станом
здоров'я до військової служби (із
зняттям з військового обліку).
Підпунктом «ж» пункту 64 Положення
передбачено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу звільняються зі служби в запас
(з постановкою на військовий облік) за
власним бажанням - при наявності
поважних причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.
Звільнення зі служби за власним
бажанням відповідно до зазначеної
правової норми можливо при наявності
двох обов'язкових умов: 1) власного
бажання особи, яка проходить службу,
для дострокового звільнення; 2)
наявності причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.
Позивач, подаючи рапорт про звільнення,
поважних причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків, не
Судом враховано, що відповідно до
пункту 68 Положення особи рядового і
начальницького складу, які виявили
бажання звільнитися зі служби за
особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніше як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
Тобто тримісячний строк, встановлений
зазначеною нормою, стосується періоду
з дня подання рапорту про звільнення зі
служби до постановлення наказу про
звільнення і є обов'язковим для усіх
учасників процедури звільнення,
оскільки жодних винятків застосування
такого строку не передбачено. До
закінчення трьохмісячного строку
попередження зазначені особи мають
право відкликати поданий рапорт, якщо
сторони не домовилися при наявності
поважних підстав про звільнення у
більш короткий строк.
Верховний Суд України, рішення якого
відповідно до положень частини 1 статті
244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України є обов'язковим для
всіх судів України, у постанові від 5
грудня 2011 року (справа № 21-236а11)
сформулював наступну правову позицію:
звільнення осіб рядового і
начальницького складу зі служби за
власним бажанням до закінчення
трьохмісячного строку про таке
звільнення, встановленого пунктом 68
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, згідно з яким
зазначені особи мають право відкликати
поданий рапорт, якщо сторони не
домовились про звільнення у більш
короткий строк, є неправомірним.
Слід звернути увагу, що рапорт позивача
від 07 березня 2014 року містить конкретну
дату (11 квітня 2014 року) з якої позивач
просить звільнити його за власним
бажанням, що свідчить про законність
звільнення позивача зі служби до
закінчення тримісячного строку з дати
подання рапорту, оскільки сторони
домовились про звільнення у більш
При цьому, посилання позивача на норми
Кодексу законів про працю України
відхиляються судом, оскільки на спірні
правовідносини, які урегульовані
спеціальним законодавством (Законом
України «Про міліцію», Законом
України «Про Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України»,
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ), норми
трудового законодавства не
поширюються і можуть бути застосовані
лише при умові, якщо це передбачено
законодавством, яке регулює порядок
проходження служби в органах
внутрішніх справ (пункт 61 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ: додаткові і
соціальні відпустки особам рядового і
начальницького складу надаються
відповідно до законодавства).
Аналогічні висновки викладені в
ухвалах Вищого адміністративного суду
від 02 жовтня 2013 року справа
№ К/9991/64031/11, від 15 листопада 2013 року у
справі № К/9991/34674/12.

При цьому, судом відхиляються
посилання відповідача на негідну
поведінку позивача у побуті, яка мала
місце 17 листопада 2013 року та
розглядалась на засіданні комісії з
етики та службової дисципліни 17 грудня
2013 року, оскільки винесення спірного
наказу стало можливим на підстави
рапорту позивача про звільнення, а не
вчинення останнім дисциплінарного
проступку.

Посилання, зокрема на те, що написання
рапорту з зазначенням дати звільнення
було здійснено під тиском є
неприйнятними через відсутність
відповідних доказів. Даний рапорт був
погоджений з тимчасово виконуючим
обов'язки начальника Департаменту
внутрішньої безпеки ОСОБА_2, про що на
рапорті проставлено відповідну
резолюцію.

Разом з тим, матеріали справи свідчать,
що позивач перебував на лікарняному з
08 квітня 2014 року по 22 квітня 2014
року.

Пунктом 3.1. Порядку звільнення осіб
рядового і начальницького складу
служби цивільного захисту від
виконання службових обов'язків у разі
тимчасової непрацездатності,
затверджений наказом Міністерства
надзвичайних ситуацій України від 13
червня 2012 року № 892 особи рядового і
начальницького складу звільняються
від виконання службових обов'язків у
зв'язку із захворюванням, пораненням,
травмуванням, доглядом за хворим
членом сім'ї, вагітністю і пологами на
підставі документів, що засвідчують
тимчасову непрацездатність: довідки
про тимчасову непрацездатність особи
рядового і начальницького складу
(додаток 4) (далі - довідка про тимчасову
непрацездатність), виданої закладом
охорони здоров'я МНС України (далі - ЗОЗ
МНС України).

Позивач стверджує, що телефонограмою
повідомляв Міністерство внутрішніх
справ України про перебування на
стаціонарному лікуванні з 08 квітня 2014
року, на підтвердження надає чек
«Укрпошта» від 09 квітня 2014 року. Проте,
колегія суддів звертає увагу, що зі
змісту вказаного чеку не можливо
втстановити текст телефонограми, який
би підтверджував факт повідомлення
роботодавця про перебування на
лікарняному.

В свою чергу, матеріали справи містять
довідки за підписом начальника УВБ в
місті Києві ДВБ МВС України полковника
міліції ОСОБА_3 від 26 травня 2014 року та
завідувача канцелярії ДВБ МВС України
від 27 травня 2014 року, якими засвідчено,
що будь-які заяви та звернення від
позивача а щодо перебування останнього
на лікарняному та відміни пункту
наказу МВС України щодо його
звільнення з органів внутрішніх справ
України за власним бажанням, не
надходили.

Слід зазначити, що матеріали справи не
місять доказів повідомлення
відповідача про перебування ОСОБА_1 на
лікарняному з 08 квітня 2014 року по
22 квітня 2014 року. Доводи позивача про
повідомлення телефонограмою не
приймаються судом, оскільки з
квитанції «Укрпошта» не вбачається
зміст телефонограми.

До того ж, у позовній заяві зазначено,
що 24 квітня 2014 року позивача
ознайомлено із наказом про звільнення,
разом з тим, останнім не зазначено про
пред'явлення лікарняного в цей день.

Як на підставу для скасування спірного
наказу, позивач посилається на статтю 40
Кодексу законів про працю України, яким
забороняється звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності.

Разом з тим, колегія суддів, виходячи з
положень трудового законодавства,
зазначає, що правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності
застосовуються лише у випадках
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Верховний Суд України у постанові від 08
жовтня 2013 року зазначив, згідно зі
статтею 18 Статуту дисциплінарне
стягнення виконується негайно, але не
пізніше місяця з дня його накладення,
не враховуючи періоду перебування
особи рядового або начальницького
складу у відпустці, відрядженні або її
тимчасової непрацездатності. Такі
дисциплінарні стягнення, як звільнення
з посади та звільнення з органів
внутрішніх справ, накладені на осіб
рядового і начальницького складу, які
тимчасово непрацездатні або
перебувають у відпустці, відрядженні,
виконуються після їх прибуття до місця
проходження служби.

На підставі аналізу зазначених норм
права колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку, що на
осіб рядового і начальницького складу
за вчинення порушень службової
дисципліни наказ про накладення
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення з посади видається з
дотриманням строків, передбачених
статтею 16 Статуту, у тому числі й щодо
осіб, які тимчасово непрацездатні.
Подальше виконання такого наказу
відповідно до статті 18 Статуту
здійснюється після прибуття їх до
місця проходження служби.

Аналогічно, колегія суддів вважає, що
оскільки позивачем самостійно подано
рапорт про звільнення із визначенням
дати звільнення, саме по собі
перебування особи на лікарняному у цей
час не перешкоджає його звільненню із
правом виконання наказу після його
прибуття до місця проходження служби.

В даному випадку, матеріали справи
свідчать, що позивача звільнено на
підставі рапорту від 07 березня 2014 року,
в якому останній самостійно зазначив
дату звільнення - 11 квітня 2014 року.
Доказів відкликання рапорту матеріали
справи не містять, докази подання
рапорт під тиском - також не
підтверджуються належними доказами, що
свідчить про домовленість між
позивачем та уповноваженим органом про
звільнення у більш короткий строк.

Саме по собі виконання дисциплінарного
стягнення шляхом видання наказу про
звільнення в період тимчасової
непрацездатності позивача не може
свідчити про незаконність такого
звільнення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
наказ Міністерства внутрішніх справ
України № 558о/с від 10 квітня 2014 року про
звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх
справ згідно пункту 64 «ж» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ винесений правомірно,
а вимога, відповідно, про поновлення
ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх
справ на посаді заступника начальника
Управління внутрішньої безпеки місті
Києві Департаменту внутрішньої
безпеки МВС України - начальника
відділу оперативного забезпечення або
за відсутності такої посади на іншу
рівнозначну з 11 квітня 2014 року - не
підлягає скасуванню.

При цьому, відповідно до пункту 24
Положення у разі незаконного
звільнення або переведення на іншу
посаду особи рядового, начальницького
складу органів внутрішніх справ
підлягають поновленню на попередній
посаді з виплатою грошового
забезпечення за час вимушеного прогулу
або різниці в грошовому забезпеченні
за час виконання службових обов'язків,
але не більш як за один рік.

Крім того, за змістом пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24 грудня 1999 року № 13 "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів про
останню не поширюються на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо).

Відповідно до пункту 3.5.2 Інструкції про
порядок виплати грошового
забезпечення особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, затвердженої наказом
МВС України від 31 грудня 2007 року № 499,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 12 березня 2008 року за № 205/14896
(далі - Інструкція), особам рядового і
начальницького складу, звільненим з
органів внутрішніх справ, а потім
поновленим на службі у зв'язку з
визнанням звільнення незаконним,
грошове забезпечення за час вимушеного
прогулу з дня звільнення виплачується
за посадою, з якої вони були звільнені,
але не більше як за один рік.

З вищенаведеного вбачається, що
лише в разі прийняття рішення про
поновлення на посаді та скасування
оскаржуваного наказу, суд стягує з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Відтак, вимога про стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час вимушеного прогулу не підлягає
задоволенню.

Таким чином, враховуючи встановлену в
даному провадженні правомірність
звільнення позивача, позовна вимога
про стягнення моральної шкоди, за
відсутності достатніх доказів на
підтвердження розміру моральної шкоди
та безпосередньо її завдання, є
необґрунтованою та не підлягає
задоволенню.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачами по справі доведено
правомірність оскаржуваного наказу.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає, що позивачем не доведено
протиправність звільнення та не
підтверджено позовні вимоги, а тому, з
урахуванням вимог встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, виходячи з аналізу положень
чинного законодавства та доказів,
наявних у матеріалах справи
адміністративний позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строки та порядку, встановленому
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
К.Ю. Гарник

Судді:
К.М. Кобилянський

Н.А. Добрівська