Справа № 872/17372/13
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2014 рокусправа № 2а-0870/6680/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Божко Л.А.

суддів:
Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового
засідання: Сонник А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Запорізькому
районі Головного Управління
Міндоходів у Запорізькій області на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року по справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Запорізькому
районі Головного Управління
Міндоходів у Запорізькій області про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2011 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 ( далі -
позивач) звернувся до Запорізького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Запорізькому
районі Головного Управління
Міндоходів у Запорізькій області (далі
- відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення № від 27.05.2011
року.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року позов задоволено; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від
27.05.2013, прийняте ДПІ у Запорізькому
районі Запорізької області у
відношенні ОСОБА_1 про збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем:
податок з доходів фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності на
87198,01 (вісімдесят сім тисяч сто
дев'яносто вісім) гривень за основним
платежем; стягнуто з Державного
бюджету України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати
у розмірі 3 (трьох) гривень 40 копійок.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на не повне з'ясування
судом обставин справи, просив
постанову суду скасувати та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Сторони, які належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, у судове засідання не з'явились,
у зв'язку з чим, відповідно до ст..41 КАС
України, фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалась.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду,
дослідивши матеріали справи, суд
апеляційної інстанції вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Посадовою особою відповідача
проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання позивачем
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2009 по
30.09.2010, про що складено акт № 4/172/НОМЕР_2
від 02.03.2011 (далі - акт перевірки) (т.1 а.с.
-9-66).

Перевіркою, зокрема п.4, встановлено
наступні порушення: ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
прибутковий податок з громадян" №
13/92-ВР від 26.12.1992, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.пп.
5.3.1, 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
№334/94-ВР від 28.12.1994, в результаті чого
занижено податок на доходи фізичних
осіб від здійснення підприємницької
діяльності в періоді, що перевірявся,
на загальну суму 113 014,98 гривень.

17.03.2011 відповідачем на підставі акту
перевірки винесено податкові
повідомлення-рішення: № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності на
113 014,98 гривень; №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок додану вартість на
207 826,05 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням ДПА в Запорізькій області
№330/14/25-020 від 20.05.2011 було скасовано
зазначені рішення: № - в частині
зайво донарахованого податку з доходів
фізичних осіб в сумі 25 816,97 гривень; №
- в частині зайво донарахованого
податку на додану вартість в сумі 34 422,63
гривні та зайво застосованих штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 8605,65 гривень
(т.1 а.с.69-76).

27.05.2011 відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення:
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок з доходів фізичних
осіб-суб'єктів підприємницької
діяльності і незалежної професійної
діяльності на 87 198,01 гривень; № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок
додану вартість на 164 797,77 гривень.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 19.10.2011 у
справі №2а-0870/6681/11, залишеною без змін
ухвалою суду апеляційної інстанції від
19.06.2012, задоволено позов ФОП ОСОБА_1,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
від 27.05.2011 (т.1 а.с.125-133).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України,
"обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини".

При розгляді справи №2а-0870/6681/11 суд
дійшов висновку, що твердження
відповідача про недійсність угод
позивача з контрагентами
спростовується рішеннями
господарського суду Запорізької
області у справах №30/5009/4321/11,
№2/5009/2643/11-4/5009/2643/11, №18/5009/2644/11 та
№22/5009/2468/11 (т.1 а.с.101-105,106-107, 108-109).
Зазначеними рішеннями, які набрали
законної сили, угоди позивача з
вказаними контрагентами визнані
дійсними та такими, що відповідають
вимогам законодавства.

Щодо посилань податкового органу на
відсутність товарно-транспортних
накладних при поставці товарів, це
зумовлено фактом здійснення позивачем
самовивозу придбаних товарів на
власному автомобільному транспорті.
Позивач має у власності вантажний
фургон RENAULT KANGOO, який використовується
ним у підприємницькій діяльності.
Послуги перевезення сторонніх
організацій позивачем не
використовувались, тому
товарно-транспортні накладні не
складалися.

На підставі ч. 1 ст. 72 КАС України,
обставини, які встановлені постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду у справі
№2а-0870/6681/11, не потребують доказування.

Що стосується недійсності правочину.
Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Правовідносини з приводу нікчемності
правочинів унормовані ст.228 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228).

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Ні акт перевірки ні апеляційна скарга
не містять таких посилань, не доводять
умислу саме позивача на порушення
публічного порядку, не містять
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає. Доказів, які б доводили
нерозумність або необачність правової
поведінки саме позивача у спірних
правовідносинах при здійсненні
господарських операцій із
контрагентом до суду не подано.

Таким чином, зміст правочину з
постачальником не суперечить
законодавству, моральним засадам
суспільства. У зв'язку з чим, доводи
апеляційної скарги в зазначеної
частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятого ним рішення з урахуванням
всіх встановлених фактичних обставин
та вимог законодавства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Запорізькому районі Головного
Управління Міндоходів у Запорізькій
області на постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2013 року - залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили у
відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності.

Головуючий:
Л.А. Божко

Суддя:
О.М. Лукманова

Суддя:
Т.С. Прокопчук