Справа № 2а-2060/12/1470
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2014 р. м. Київ
К/800/44357/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

за участю секретаря:
Горголь І.С.

представників:

позивача: Афанасьєва А.В.

відповідача: Маісурадзе З.А.

третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ЮГцемент»

на постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 28.09.2012 року

та постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.08.2013 року

у справі № 2а-2060/12/1470

за позовом Публічного
акціонерного товариства «ЮГцемент»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів

третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Ренейссанс Констракшн»

про скасування податкового
повідомлення-рішення від 04.04.2012 року №
, від 03.11.2011 року №

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«ЮГцемент» (далі по тексту - позивач,
ПАТ «ЮГцемент») звернулось з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Одесі Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів (далі
по тексту - відповідач, СДПІ) третя
особа Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ренейссанс
Констракшн» (далі по тексту - третя
особа, ТОВ «Ренейссанс Констракшн») про
скасування податкового
повідомлення-рішення від 04.04.2012 року №
, від 03.11.2011 року № .

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 28.09.2012 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.08.2013 року
скасовано постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від
28.09.2012 року. Прийнято нову постанову,
якою в задоволенні позовних вимог ПАТ
«ЮГцемент» відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представників сторін, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що СДПІ проведено планову
виїзну перевірку ПАТ «ЮГцемент» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 року по 31.03.2011 року, за
результатами якої складено акт від
18.10.2011 року №950/36/00293031.

В акті перевірки зокрема зазначено, що
позивачем порушено п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.
5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
пп. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7, пп. 7.4.1 п.
7.4, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.198
Податкового кодексу України.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, СДПІ прийнято
податкові повідомлення-рішення від
03.11.2011 року №, яким ПАТ «ЮГцемент»
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток на суму 11.921.693,00 грн. та №,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 25 569 943,75 грн.

За результатами адміністративного
оскарження вищевказаних податкових
повідомлень - рішень ДПА прийнято
рішення від 10.01.2012 року № 38/10/25-009, яким
первинну скаргу ПАТ «ЮГцемент»
задоволено частково, податкове
повідомлення-рішення № скасовано
частково (в частині застосування
штрафної (фінансової) санкції),
податкове повідомлення-рішення №
- залишено без змін.

За результатами адміністративного
оскарження зазначених податкових
повідомлень - рішень ДПС України
прийнято рішення від 22.03.2012 року
№5194/6/10-2115 про результати розгляду
повторної скарги позивача, яким
залишено без змін податкове
повідомлення-рішення №, а
податкове повідомлення-рішення №
- частково скасовано.

На підставі рішення ДПС України
відповідач 04.04.2012 року прийняв
податкове повідомлення-рішення
№, яким ПАТ «ЮГцемент» збільшив
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток на загальну суму 6495322,50
грн.(за основним платежем - 5196258,00 грн. та
1.299.064,50 грн. - штрафні (фінансові)
санкції).

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позовні вимоги ПАТ «ЮГцемент»
дійшов висновку про необґрунтованість
податкового повідомлення-рішення від
03.11.2011 року № в частині зменшення
суми від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток на
суму 10441719 грн. та податкового
повідомлення-рішення від 04.04.2012 року
№ в частині збільшення суми
грошового зобов'язання ПАТ «ЮГцемент»
на загальну суму 399857,19 грн.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ПАТ «ЮГцемент» виходив
з того, що висновки податкового органу
є обґрунтованими.

Колегія суду не може погодитись з
такими висновками судів, вважаючи їх
передчасними та такими, що винесені з
неповним з'ясуванням всіх обставин
справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України (в
редакції, чинній на час спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до вимог п. 198.6 ст. 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судам, при вирішенні даної справи, слід
звернути увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам необхідно
з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Зокрема,
встановити статус постачальника
товарів (послуг), придбання яких є
підставою для формування податкового
кредиту та/або сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість. Особа, що видає податкову
накладну, повинна бути зареєстрованою
як платник податку на додану вартість
на момент вчинення відповідної
господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку. В обов'язковому
порядку необхідно дослідити наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин
судам необхідно перевірити доводи
податкового органу, викладені в акті
перевірки та інші докази.

Проте, судами попередніх інстанцій при
вирішенні даної справи не було в
повному обсязі досліджено правочини
між ПАТ «ЮГцемент» та ТОВ
«Профінтербудсервіс», ТОВ «Компанія
Промресурс ЛТД», ТОВ
«Технопостач-Миколаїв», ТОВ з
іноземними інвестиціями «Дікергофф
(Україна)», ТОВ «Ренейссанс
Констракшн», АТЗТ БК
«ГЛИНОЗЕМПРОМБУД», не було досліджено
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій,
наявність у позивача основних засобів
та трудових ресурсів, необхідних для
вчинення дій, що становлять зміст
відповідних операцій.

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору необхідним є дослідження
самих договорів укладених між
позивачем та вищевказаними
контрагентами та всіх первинних
документів, пов'язаних з його
виконанням, обставин, які б
підтверджували рух активів у процесі
здійснення господарських операцій
позивача з контрагентами, а також
встановлення наявності зв'язку між
фактом придбання товарів (послуг) з
понесенням інших витрат із
господарською діяльністю платника
податку та використання цих товарів у
господарській діяльності.

Отже, дослідженню судами підлягала
перш за все реальність господарської
операції, добросовісність дій платника
податків, яка полягала у відповідності
вчинених ним дій господарській меті та
досягненню економічних цілей.

В свою чергу, щодо використання
факсиміле, слід зазначити, що
використання при вчиненні правочинів
факсимільного відтворення підпису за
допомогою засобів механічного або
іншого копіювання, електронного
підпису або іншого аналога
власноручного підпису допускається у
випадках, встановлених законом, іншими
актами цивільного законодавства, або
за письмовою згодою сторін, у якій
мають міститися зразки відповідного
аналога їхніх власноручних підписів.

Однак, судами першої та апеляційної
інстанції не було належним чином повно
та всебічно досліджено матеріали
справи, а також не було надано належної
правової оцінки обставинам щодо
використання факсиміле, відповідно до
вимог діючого законодавства.

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
не дослідили та не розглянули належним
чином докази, що містяться в матеріалах
справи, не надали належну оцінку
обставинам справи, порушили та невірно
застосували норми матеріального права,
та, як наслідок, прийняли незаконні
рішення.

Викладене свідчить про порушення
судами вимог статті 159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
КАС України не може досліджувати
докази, встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі ст. 227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ЮГцемент»
задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 28.09.2012 року
та постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.08.2013 року -
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов