Справа № 5778/10/1370
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року
м. Київ К/9991/88535/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Львові

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року

у справі № 5778/10/1370

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
ізоляторна компанія»

до Державної податкової інспекції у м.
Львові

про визнання протиправним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року, адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
ізоляторна компанія» (далі - ТОВ
«Львівська ізоляторна компанія»;
позивач) до Державної податкової
інспекції у м. Львові (далі - ДПІ у
м. Львові; відповідач) задоволено
повністю. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0/11023 від 14
червня 2010 року. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь ТОВ
«Львівська ізоляторна компанія»
судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
Спеціалізована державна податкова
інспекція по роботі з великими
платниками податків у м. Львові
(правонаступник ДПІ у м. Львові)
звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить залишити її без
задоволення, а постановлені у справі
судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Львівська ізоляторна
компанія» з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на розрахунковий рахунок
підприємства за лютий 2010 року, яка
виникла за рахунок від'ємного значення
з податку на додану вартість, що
декларувалось в січні 2010 року, за
результатами якої складено акт
№ 323/23-4/30823262 від 01 червня
2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки ДПІ у м. Львові прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0/11023 від 14 червня 2010 року, яким
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість у розмірі 27 112,68 грн.

Перевіркою встановлено порушення
товариством підпункту 7.2.6 пункту 7.2,
підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту
7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України від
03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок
на додану вартість» (в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у
зв'язку з неправомірним включенням до
складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість на підставі
податкових накладних, виписаних на
його адресу постачальниками у
попередніх звітних періодах, без
подання до контролюючого органу заяв
із скаргами на таких контрагентів та
без документального підтвердження
затримки отримання відповідних
податкових накладних.

Задовольняючи адміністративний позов
повністю, суди попередніх інстанцій
виходили з наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит
- це сума, на яку платник податку має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону № 168/97-ВР податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

У разі відмови з боку
постачальника товарів (послуг) надати
податкову накладну або при порушенні
ним порядку її заповнення отримувач
таких товарів (послуг) має право додати
до податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг).

Отримання такої скарги є
підставою для проведення позапланової
виїзної перевірки такого
постачальника для з'ясування
достовірності та повноти нарахування
ним зобов'язань з цього податку за
такою цивільно-правовою операцією.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, якщо платник не
скористався правом подачі заяви,
передбаченим підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону № 168/97-ВР, та не
звернувся до контролюючого органу із
скаргою, то він не має права включати до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість, не
підтверджену податковою накладною.

Водночас у випадку, коли право платника
податку на податковий кредит
підтверджується податковими
накладними, отриманими після
закінчення податкових періодів, в яких
фактично відбулись господарські
операції, суми податку на додану
вартість, вказані в таких податкових
накладних, можуть бути включені до
складу податкового кредиту в межах
строку давності, встановленого
підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15
Закону України від 21 грудня 2000 року №
2181-III «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

За наведених обставин, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Львові відхилити, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.