Справа № 1309/6993/12
Суддя: Кушнерик М.П.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
Справа №
5699/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Кушнерика М.П.

суддів
Мікули О.І., Курильця А.Р.

з участю секретаря судового засідання
Андрушківа І.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Залізничного
районного суду м.Львова від 14 лютого 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Залізничного відділу соціального
захисту населення про скасування
рішення та зобов'язання до вчинення
дій, -

В С Т А Н О В И Л
А:

16.08.2012р. позивач звернулася до суду з
позовом, в якому просить скасувати
рішення Залізничного відділу
соціального захисту населення та
зобов'язати призначити їй субсидію з 19
березня 2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19
березня 2012 року при зверненні в
Залізничний відділ соціального
захисту щодо призначення субсидії для
відшкодування витрат на
житлово-комунальні послуги їй було
відмовлено в наданні такої з підстав,
що вона не являється власником
квартири АДРЕСА_1. Між тим, зазначає, що
21.10.2010 р. ОСОБА_1 уклала договір
довічного утримання з ОСОБА_2 При
укладенні договору нотаріус
роз'яснила, що лише після державної
реєстрації права власності виникає
право власності на вищезгадану
квартиру. Оскільки ОСОБА_2 права
власності не зареєстрував, тому
власником квартири залишається ОСОБА_1

Постановою Залізничного районного
суду м.Львова від 14 лютого 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржила дану постанову, з
підстав неповного з'ясування обставин
справи, порушення норм матеріального
права.

Вимоги апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що положення
«Тимчасового порядку

державної реєстрації правочинів» від
26.05.2004 №671 пояснює реєстрацію правочину
(договору), але не реєстрацію права
власності. При цьому відповідач не
враховує наявність тимчасового
положення «Про порядок Державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно», зареєстрованого Міністерством
юстиції України 18 лютого 2002 р. за №157/6445
редакція від 22.01.2009р., а також статей 182,
334, 640, 745, 748 Цивільного кодексу. ст.334 п.1
УК України передбачено, що момент
переходу права власності згідно
договору. Також у договорі довічного
утримання вказано однозначно, що право
власності фіксується реєстратором (на
момент укладання договору
реєстратором було БТІ).

Також, вважає неправомірним посилання
відповідача на ст.73 Закону України «Про
нотаріат» - заборона накладена
нотаріусом щодо неможливості
відчуження квартири також не змінює
власника.

У листі БТІ на запит суду, однозначно
вказано, що власником квартири по
АДРЕСА_1 являється ОСОБА_1

Просить скасувати постанову та
прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, який підтримав
апеляційну скаргу, представника
відповідача, яка просить залишити без
змін рішення суду, розглянувши та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
19 березня 2012 року ОСОБА_1 звернулася в
Залізничний відділ соціального
захисту щодо призначення субсидії для
відшкодування витрат на
житлово-комунальні послуги.

З відповіді начальника Залізничого
відділу соціального захисту від 24.05.2012
року вбачається, що комісією з
призначення субсидій ОСОБА_1
відмовлено в призначенні субсидії,
оскільки з поданих ОСОБА_1 документів
для призначення субсидії вбачається,
що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2,
з яким вона уклала договір довічного
утримання (а.с. 4).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
квартира АДРЕСА_1 передана ОСОБА_1 у
власність ОСОБА_2 за договором
довічного утримання від 21.10.2010 р.,
виходячи з наступного:

Відповідно до п.1 Положення про порядок
призначення та надання населенню
субсидій для відшкодування витрат на
оплату житлово-комунальних послуг,
придбання скрапленого газу, твердого
та рідкого пічного побутового палива,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.10.1995 року № 848
(даної Положення № 848), це Положення
визначає умови призначення та порядок
надання громадянам щомісячної
адресної безготівкової субсидії для
відшкодування витрат на оплату
користування житлом або його утримання
та комунальних послуг (водо-, тепло-,
газопостачання, водовідведення,
електроенергія, вивезення побутового
сміття та рідких нечистот), а також один
раз на рік субсидії готівкою на
придбання скрапленого газу, твердого
та рідкого пічного побутового палива.

Пунктом 6 Положення № 848 передбачено, що
субсидія призначається уповноваженому
власнику (співвласнику) житла, наймачу
державного та громадського житлового
фонду, членові житлово-будівельного
(житлового) кооперативу, власнику
(співвласнику) житлового приміщення, на
якого відкрито особовий рахунок за
місцем реєстрації. В окремих випадках
на підставі рішень районних, районних у
містах Києві і Севастополі державних
адміністрацій та виконавчих органів
міських і районних рад або утворених
ними комісій та актів обстеження
матеріально-побутових умов сім'ї
субсидія може призначатися іншій
особі, зареєстрованій у житловому
приміщенні (будинку), а також
індивідуальним забудовникам, будинки
яких не прийняті в експлуатацію, але
вони сплачують вартість одержуваних
житлово-комунальних послуг. У разі
набуття права власності на житло
(житлове приміщення) іншою особою
попередній власник (співвласник)
такого житла (житлового приміщення),
якому призначена субсидія,
зобов'язаний повідомити про це у
десятиденний строк органи праці та
соціального захисту населення.

Згідно п.20 Положення №848, надання
раніше призначеної субсидії
припиняється у разі набуття права
власності на житло (житлове приміщення)
іншою особою, яка не була в ньому
зареєстрована на перше число місяця, з
якого призначена субсидія, - з місяця,
що настає за місяцем, в якому відбулися
зміни.

Положення вищенаведених норм дають
підстави зробити висновок про те, що
надання субсидії пов'язано з наявністю
у особи права власності на житлове
приміщення.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.745 ЦК України, договір
довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.
Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації.

Стаття 748 ЦК України передбачає, що
набувач стає власником майна,
переданого йому за договором довічного
утримання (догляду), відповідно до
статті 334 цього Кодексу.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Таким чином, виникнення права
власності на нерухоме майно за
договором довічного утримання, виникає
у набувача з моменту державної
реєстрації такого договору.

Відповідно до Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №671 від 26.05.2004 року (в
редакції чинній на час укладення
договору довічного утримання) (далі
Порядок), державна реєстрація
правочинів проводиться відповідно до
вимог Цивільного кодексу України
шляхом внесення відповідної
інформації до Державного реєстру
правочинів.

Цим порядком визначено правочини, які
підлягають державний реєстрації, серед
яких є, зокрема, договір довічного
утримання (п. 5 Порядку).

Пунктом 6 Порядку передбачено, що
державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Реєстру одночасно
з його нотаріальним посвідченням.

Договір довічного утримання був
укладений 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, даний договір є зареєстрований
в Реєстрі за № 3-3905, тобто внесений до
Державного реєстру правочинів. Також
нотаріусом накладено заборону
відчуження зазначеної в договорі
квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2
до припинення чи розірвання договору
довічного утримання (а.с. 7).

Таким чином, оскільки договір
довічного утримання від 21.10.2010 року
пройшов державну реєстрацію,
відповідно до положень ч.4 ст.334 ЦК
України та Тимчасового_порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 671 від 26.05.2004 року,
тому за вказаними договором власником
квартири за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що відповідач
правомірно відмовив позивачу у наданні
субсидії на оплату користування
квартирою за вказаною вище адресою,
оскільки позивач не є власником цієї
квартири в розумінні п. 6 Положення № 848.

Щодо посилання представника позивача
на те, що оскільки договір довічного
утримання від 21.10.2010 року не
зареєстрований в органах БТІ, а тому
позивач досі є власником квартири за
адресою зазначеною вище, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
відповідно до п.1.4. Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 N 7/5, чинного
на час виникнення спірних
правовідносин, державний реєстрації в
органах БТІ підлягає право власності
на нерухоме майно, а не державна
реєстрація правочину (договору
довічного утримання).

Тобто, «державна реєстрація правочину»
та «державна реєстрація права
власності на нерухоме майно» це різні
правові інститути, які врегульовані
різними правовими актами та мають
різні правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України -
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оскільки суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, то воно не може
бути скасоване чи змінене з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198,
ст.200, 205, 206, 254 КАС України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Залізничного
районного суду м.Львова від 14 лютого 2013
року по справі №1309/6993/12 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст.160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя:
М.П.Кушнерик

Судді:
О.І.Мікула

А.Р.Курилець

Повний текст виготовлено 27.06.2014р.