Справа № 815/3542/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3542/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Південної держаної
інспекції з ядерної та радіаційної
безпеки про визнання протиправними дій
у частині надання у відповідь на запит
до публічної інформації недостовірної
інформації, -

В С Т А Н О В И
В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Південної держаної інспекції з ядерної
та радіаційної безпеки (надалі по
тексту - відповідач), в якому просив
визнати протиправними дії відповідача
у частині надання у відповідь на запит
до публічної інформації, а саме
відповіді, що вищевказана
держінспекція не є розпорядником
публічної інформації щодо переліку
об'єктів Одеської, Миколаївської та
Херсонської областей, на яких було
вперше у період 01.01.2010 року по 25.10.2013
року змонтовано та введено у
експлуатацію ДІВ.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він 02.11.2013 року направив на
електронну адресу Державної інспекції
ядерного регулювання України запит до
публічної інформації з проханням
надати йому серед іншого - перелік у
хронологічному порядку об'єктів
Одеської, Миколаївської та Херсонської
областей, на яких було вперше у період
01.01.2010 по 25.10.2013 змонтовано та введено у
експлуатацію ДІВ. У відповідь він
отримав листа, у якому
Держатомрегулювання України,
посилаючись на норму ч. 3 ст. 22 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» надіслала його запит до
Південної держінспекції. Південна
держінспекція також вказавши, що
Південна держінспекція не має
запитуваної інформації, посилаючись на
норму ч. 3 ст. 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації» листом
від 19.12.2013 року №33-078/1017 надіслала його
запит у частині переліку у
хронологічному порядку об'єктів
Одеської, Миколаївської та Херсонської
областей, на яких було вперше у період
01.01.2010 року по 25.10.2013 року змонтовано та
введено у експлуатацію ДІВ до
Головного реєстрового центру
Державного Регістру джерел
іонізуючого випромінювання України, як
до нібито належного розпорядника
запитуваної інформації. Проте, позивач
вказує, що згідно норми п. 4.3 Положення
про державні регіональні інспекції з
ядерної та радіаційної безпеки
Держатомрегулювання України,
затвердженого наказом
Держатомрегулювання України від 11.10.2011
року № 142 та п. 4.3 Положення про Південну
державну інспекцію з ядерної та
радіаційної безпеки Державної
інспекції ядерного регулювання
України Південна держінспекція бере
участь у реєстрації джерел іонізуючого
випромінювання, тобто є розпорядником
інформації про джерела іонізуючого
випромінювання у тому числі й про
вперше змонтовані, про які йдеться у
його запиті до публічної інформації.

Позивач вважає, що своїми діями
Південна держінспекція, будучи
розпорядником інформації щодо об'єктів
Одеської, Миколаївської та Херсонської
областей, на яких було вперше у період
01.01.2010 року по 25.10.2013 року змонтовано та
введено у експлуатацію ДІВ надала
недостовірну інформацію, що не є
розпорядником щодо вищевказаної
інформації, чим порушила вимоги п ч. 1
ст. 14 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» тобто один з
обов'язків розпорядників інформації, а
саме надавати достовірну, точну та
повну інформацію, а також у разі
потреби перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації, а
також порушила вимоги ч. 3 ст. 22 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», а саме розпорядником
інформації, який не володіє
запитуваною інформацією, але якому за
статусом або характером діяльності
відомо або має бути відомо, хто нею
володіє, зобов'язаний направити цей
запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача, при цьому Південна
держінспекція мала володіти
запитуваною інформацією щодо об'єктів
Одеської, Миколаївської та Херсонської
областей, на яких було вперше у період
01.01.2010 року по 25.10.2013 року змонтовано та
введено у експлуатацію ДІВ.

Позивач у судове засідання не з'явився,
про дату, час та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином, подав
до суду заяву про розгляд справи без
його особистої участі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив суд в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на обставини
викладені в письмових запереченнях,
які в цілому обґрунтовані тим, що на
виконання листа Держатомрегулювання
від 07.11.2013 року № 21-29/7852-47із на запит до
публічної інформації від 02.11.2013 року
ОСОБА_1, запитувачу було надано
інформацію у строки та порядку, що
передбачені вимогами ст. 20, 22 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» що запит, в частині вперше
змонтованих та введених в експлуатацію
ДІВ, надіслано до Головного
реєстрового центру Державного
Регістру ДІВ де володарі ДІВ повинні
реєструвати всі ДІВ (в тому числі і
вперше змонтовані та введені в
експлуатацію). Про переадресацію
запиту належному розпоряднику
інформації (Головному реєстровому
центру Державного Регістру джерел
іонізуючого випромінювання) ОСОБА_1
було повідомлено Південною
держінспекцією у встановлені законом
строки. Саме у відповідності з п. 3 ст.22
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», а саме
розпорядник інформації, який не
володіє запитуваною інформацією, але
якому за статусом або характером
діяльності відомо або має бути відомо,
хто нею володіє, зобов'язаний направити
цей запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача. У такому разі відлік строку
розгляду запиту на інформацію
починається з дня отримання запиту
належним розпорядником. Південна
держінспекція згідно вимог Положення
про Південну державну інспекцію з
ядерної та радіаційної безпеки
Державної інспекції ядерного
регулювання України бере участь
тільки у реєстрації джерел іонізуючого
випромінювання. Позивач помилково
вважає, що приймання участі у
реєстрації ДІВ та розпорядник
інформації про ДІВ у тому числі вперше
змонтованих це є одним і теж самим.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
обставини, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлені наступні факти та
обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 02.11.2013 року
направив на електронну адресу
Державної інспекції ядерного
регулювання України запит до публічної
інформації відповідно до Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» (а.с. 4).

У зазначеному запиті позивач висловив
прохання серед іншого надати йому
перелік у хронологічному порядку
об'єктів Одеської, Миколаївської та
Херсонської областей, на яких було
вперше у період 01.01.2010 по 25.10.2013
змонтовано та введено у експлуатацію
ДІВ.

У відповідь, позивач від
Держатомрегулюванням України отримав
лист, у якому остання посилаючись на
норму ч. 3 ст. 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
повідомила позивача про те, що його
запит надіслано до Південної держаної
інспекції з ядерної та радіаційної
безпеки.

Судом встановлено, що на виконання
листа Держатомрегулювання від 07.11.2013
року № 21-29/7852-47із на запит ОСОБА_1 до
публічної інформації від 02.11.2013 року,
Південною державною інспекцією з
ядерної та радіаційної безпеки (надалі
по тексту - Південна держінспекція)
позивачу було надано інформацію, що в
частині вперше змонтованих та введених
в експлуатацію ДІВ, його запит
надіслано до Головного реєстрового
центру Державного Регістру ДІВ (лист
від 20.11.2013 року за № 33-10/947) (а.с. 5).

Позивач, вважаючи, що своїми діями
Південна держінспекція, будучи
розпорядником запитуваної ним
інформації надала недостовірну
інформацію, що вона не є розпорядником
щодо вищевказаної інформації, чим
порушила вимоги п ч. 1 ст. 14 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» тобто один з обов'язків
розпорядників інформації, а саме
надавати достовірну, точну та повну
інформацію, а також у разі потреби
перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з
наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною другою ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
інформацію» від 02.10.1992р. № 2657-ХІІ,
інформація - це будь-які відомості
та/або дані, які можуть бути збережені
на матеріальних носіях або відображені
в електронному вигляді.

Згідно ст. 5 вказаного Закону, кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не
повинна порушувати громадські,
політичні, економічні, соціальні,
духовні, екологічні та інші права,
свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Гарантії забезпечення права на доступ
до публічної інформації, визначені в
ст. 3 Закону України від 13.01.2011р. № 2939-VІ
«Про доступ до публічної інформації»
(далі - Закон № 2939-VІ), в чинній редакції
на момент виникнення спірних
правовідносин, полягають у обов'язку
розпорядників інформації надавати та
оприлюднювати інформацію, крім
випадків, передбачених законом;
визначення розпорядником інформації
спеціальних структурних підрозділів
або посадових осіб, які організовують у
встановленому порядку доступ до
публічної інформації, якою він володіє;
максимальним спрощенням процедури
подання запиту та отримання
інформації; доступом до засідань
колегіальних суб'єктів владних
повноважень, крім випадків,
передбачених законодавством;
здійсненням парламентського,
громадського та державного контролю за
дотриманням прав на доступ до
публічної інформації; юридичною
відповідальністю за порушення
законодавства про доступ до публічної
інформації.

Доступ до інформації забезпечується
шляхом: надання інформації за запитами
на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону №
2939-VІ).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ
визначено, що розпорядниками
інформації для цілей цього Закону
визнаються суб'єкти владних
повноважень - органи державної влади,
інші державні органи, органи місцевого
самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Строк розгляду запитів на інформацію
визначений статтею 20 Закону № 2939-VІ,
відповідно до частини першої якої
розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Щодо змісту відповіді на
вищезазначений запит на публічну
інформацію в частині прохання позивача
надати йому перелік у хронологічному
порядку об'єктів Одеської,
Миколаївської та Херсонської областей,
на яких було вперше у період 01.01.2010 по
25.10.2013 змонтовано та введено у
експлуатацію ДІВ, суд приходить до
наступних висновків.

Суд погоджується з твердженням
відповідача, що Південна держінспекція
не є розпорядником вищезазначеної
інформації, яка була серед іншого
предметом запиту позивача, зважаючи на
таке.

Державна інспекція ядерного
регулювання України є центральним
органом виконавчої влади, який є
головним у системі центральних органів
виконавчої влади з формування та
реалізації державної політики у сфері
безпеки використання ядерної енергії.

Відповідно до підпункту 15 пункту 4
Положення про Державну інспекцію
ядерного регулювання України,
затвердженого Указом Президента
України № 403/2011 від 06.04.2011 року,
Держатомрегулювання України здійснює
в установленому законодавством
порядку ліцензування діяльності з
використання та виробництва джерел
іонізуючого випромінювання (ДІВ).

Відповідно до п. 8 Положення про
Державну інспекцію ядерного
регулювання України, затвердженого
Указом Президента України № 403/2011 від
06.04.2011 року, Держатомрегулювання
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку міжрегіональні
(повноваження яких поширюються на
кілька адміністративно-територіальних
одиниць) територіальні органи.

Держатомрегулюванням України створено
вісім територіальних органів -
державних інспекцій з ядерної та
радіаційної безпеки (далі
Держінспекції), зокрема, й Південну
держінспекцію, повноваження якої
поширюється на Миколаївську,
Херсонську та Одеську області.

Свої повноваження Держінспекції
здійснюють відповідно до Положень,
затверджених Головою
Держатомрегулювання України та
розроблених відповідно до Положення
про державні регіональні інспекції з
ядерної та радіаційної безпеки
Держатомрегулювання України (надалі -
Положення), затвердженого наказом
Держатомрегулювання № 142 від 11.10.2011
року, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України за № 1229/19967 від 25.10.2011
року.

Відповідно до пп. 4.3 п. 4 вказаного
Положення, Держінспекції відповідно до
покладених на них завдань беруть
участь у реєстрації джерел іонізуючого
випромінювання.

Суд вважає, що позивач помилково
вважає, що приймання участі у
реєстрації джерел іонізуючого
випромінювання та бути розпорядником
інформації про джерела іонізуючого
випромінювання у тому числі вперше
змонтованих є аналогічними поняттями.

Державна реєстрація ДІВ здійснюється
відповідно до вимог статті 11 Закону
України «Про дозвільну діяльність у
сфері використання ядерної енергії» та
у порядку, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України від 16.11.2000
року №1718.

Положення про Державний регістр джерел
іонізуючого випромінювання і порядок
оплати послуг з їх реєстрації,
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 4 серпня 1997 року
№ 847.

Так, для забезпечення в тому числі
контролю за знаходженням джерел
іонізуючого випромінювання (далі ДІВ) в
Україні було створено Державний
регістр Джерел іонізуючого
випромінювання (для ведення Регістру
на базі підприємства «Ізотоп»
створюється окремий підрозділ -
Головний реєстровий центр та
відповідні реєстрові центри) який діє у
відповідності до Положення про
Державний регістр джерел іонізуючого
випромінювання і порядок оплати послуг
з їх реєстрації, що затверджено
вищезазначеною постановою Кабінету
Міністрів України за №847 від 04.08.1997 року
з метою здійснення обов'язкової
державної реєстрації ДІВ для
забезпечення обліку ДІВ та контролю за
знаходженням та переміщенням ДІВ,
проведенням аналізу їх кількісного і
якісного складу (крім ДІВ, які є у
Збройних Силах), прогнозування їх
накопичення, обсягів обслуговування,
потреби у виробничих потужностях
підприємств - виробників ДІВ та
спеціалізованих підприємств по
поводженню з радіоактивними відходами.

Пунктом 1 цього Положення визначено, що
Державний регістр джерел іонізуючого
випромінювання (далі - Регістр) - єдина
державна система обліку і контролю
джерел іонізуючого випромінювання
(далі - ДІВ), діяльність з якими не
звільняється від регулюючого контролю
і які вироблені на території України
або ввезені чи вивезені через
державний кордон, а також власників цих
ДІВ, юридичних і фізичних осіб, за якими
ДІВ закріплені на праві повного
господарського відання або
оперативного управління чи
знаходяться у їх володінні і
користуванні на інших підставах.

Для ведення Регістру на базі
державного виробничого підприємства
«Ізотоп» було створено окремий
підрозділ - Головний реєстровий центр
та мережа регіональних реєстрових
центрів.

Порядок користування Державним
регістром джерел іонізуючого
випромінювання, затверджений наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища та ядерної
безпеки України, Міністерства
промислової політики України від 18
січня 2000 року № 17/21, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 15 березня
2000 року за № 167/4388.

Цей Порядок визначає правила та умови
користування Регістром, визначає обсяг
інформації, яка може бути отримана з
Регістру, встановлює види взаємодії
Регістру з державними органами,
юридичними та фізичними особами,
порядок унесення запитів до Регістру,
їх форму і зміст. Регістр надає дані про
власників ДІВ, про юридичних та
фізичних осіб, за якими ДІВ закріплені
на праві повного господарського
відання або оперативного управління чи
перебувають у їх володінні і
користуванні на інших підставах, а
також про місцезнаходження, кількість,
активність і типи ДІВ.

Згідно вимог пунктів 9, 10, 11 постанови
Кабінету Міністрів України від 16
листопада 2000 року за №1718 «Деякі
питання державного регулювання
діяльності з використання джерел
іонізуючого випромінювання», якою
затверджено Порядок державної
реєстрації джерел іонізуючого
випромінювання, юридична або фізична
особа, яка провадить діяльність з
використанням ДІВ, що підлягають
державній реєстрації, зобов'язана
подати реєстраційні картки до
реєстрового центру за
місцезнаходженням ДІВ.

Так згідно вимог п. 11 Реєстрант подає
реєстраційну картку в разі:

1) придбання ДІВ;

2) виробництва ДІВ;

3) закріплення ДІВ за державним
підприємством чи державною установою
на праві повного господарського
відання або оперативного управління;

4) зміни місцезнаходження ДІВ;

5) передачі закритих ДІВ для
технічного обслуговування;

6) переведення закритих ДІВ до
категорії радіоактивних відходів (далі
- РАВ);

7) виведення нерадіонуклідних ДІВ
з робочого стану в такий спосіб, щоб
його відновлення було неможливим;

8) отримання результатів державної
інвентаризації ДІВ та щорічної
інвентаризації ДІВ. Якщо за
результатами щорічної інвентаризації
жоден запис у реєстраційних картках
ДІВ не змінився з часу останнього
подання їх до реєстрового центру, то
нові картки не заповнюються. У цьому
разі до реєстрового центру
надсилається перелік ідентифікаційних
номерів таких ДІВ.

Таким чином на підставі
вищевикладеного, суд приходить до
висновку, що інформацією, щодо вперше
змонтованих та введених в експлуатацію
ДІВ володіє саме Державний регістр
джерел іонізуючого випромінювання.
Ніяке інше підприємство, яке є
розпорядником інформації у значенні
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», ні
територіальний орган
Держатомрегулювання України -
Південна держінспекція, ніякий інший
орган виконавчої влади вказаною
інформацією не володіє.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України №
2939-VI від 13.01.2011 року, розпорядник
інформації, який не володіє
запитуваною інформацією, але якому за
статусом або характером діяльності
відомо або має бути відомо, хто нею
володіє, зобов'язаний направити цей
запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача.

У зв'язку з чим, на виконання
вищезазначених вимог територіальним
органом Держатомрегулювання України -
Південною держінспекцією в частині
запиту Позивача щодо вперше
змонтованих та введених в експлуатацію
ДІВ листом від 20.11.2013 року за № 33-10/947
було надіслано до Головного
реєстрового центру Державного
Регістру ДІВ, як розпоряднику вказаної
інформації.

З урахуванням наведених вище норм
законодавства, враховуючи, що Головний
реєстровий центр Державного регістру
джерел іонізуючого випромінювання є
розпорядником інформації у цілях та
визначенні Закону України «Про доступ
до публічної інформації», суд дійшов
висновку про правомірність дій
відповідача, вчинених відповідно до ч. 3
ст. 22 зазначеного Закону, щодо
направлення запиту позивача у
вищезазначеній частині до належного
розпорядника запитуваної інформації -
Головного реєстрового центру
Державного регістру джерел
іонізуючого випромінювання.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1
звертався до Одеського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної інспекції ядерного
регулювання України, за участю третьої
особи на стороні відповідача, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору: Південної державної інспекції з
ядерної та радіаційної безпеки про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії.
Постановою Одеського окружного
адміністративного суду 19 травня 2014
року по справі № 815/2395/14, яка набрала
законної сили 11.06.2014 року, вказаний
адміністративний позов ОСОБА_1
залишено без задоволення. Вказаним
судовим рішенням серед іншого
встановлено, що інформацією, щодо
вперше змонтованих та введених в
експлуатацію ДІВ володіє саме
Державний регістр джерел іонізуючого
випромінювання. Ніяке інше
підприємство, яке є розпорядником
інформації у значенні Закону України
«Про доступ до публічної інформації»,
ні Держатомрегулювання України, ніякий
інший орган виконавчої влади вказаною
інформацією не володіє.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або, особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відтак, з огляду на приписи ст.124
Конституції України, ст.ст. 72, 254 КАС
України, суд не вбачає жодних правових
підстав для залишення поза увагою при
вирішенні даної справи
вищезазначеного судового рішення, а
відтак, згаданий судовий акт підлягає
обов'язковому врахуванню при розгляді
даного спору.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що вимоги
позивача є безпідставними,
спростовуються матеріалами справи та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Перевіривши дії відповідача при
розгляді запиту на публічну інформацію
від 02.11.2013 року, суд дійшов висновку, що
вони вчинені ним з урахуванням вимог
Конституції України, чинного
законодавства України і з дотриманням
передбачених ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України принципів.

На підставі вищевикладеного, з
урахуванням встановлених судом фактів,
оцінюючи надані сторонами у справі
докази у сукупності, суд дійшов
висновку, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні
Конституційного суду України від 09.07.2002
року у справі за конституційним
зверненням товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Кампус Коттон клаб» щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
ст. 124 Конституції України (справа №
1-2/2002 про досудове врегулювання спорів)
в п. 3 зазначено, що положення частини
другої ст. 124 Конституції України
треба розглядати у системному зв'язку з
іншими положеннями Основного Закону
України, які передбачають захист судом
прав і свобод людини і громадянина, а
також прав юридичної особи,
встановлюють юридичні гарантії їх
реалізації, надаючи можливість кожному
захищати свої права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України).
Тобто кожна особа має право вільно
обирати не заборонений законом засіб
захисту прав і свобод, у т.ч. судовий
захист. Для забезпечення судового
захисту Конституція України у ст. 124
встановила принципи здійснення
правосуддя виключно судами. Із змісту
частини другої ст. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції на
всі правовідносини, що виникають у
державі, випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою
адміністративну правосуб'єктність
необмежену Законом України «Про доступ
до публічної інформації», керуючись
ст.ст. 48,56 КАС України, скористався
своїм правом на судовий захист, при
цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист
прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Україною 17.07.1997 року його
право не може бути обмежене, однак при
встановлених обставинах підстави для
задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О
В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Південної держаної інспекції з ядерної
та радіаційної безпеки про визнання
протиправними дій у частині надання у
відповідь на запит до публічної
інформації недостовірної інформації, -
залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги. Якщо апеляційну
скаргу не буде подано в строк,
встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складений та
підписаний суддею 03 липня 2014 року.

Суддя
С.О. Cтефанов