Справа № 2а-8699/10/0670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року
м. Київ К/9991/68175/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Баранівської міжрайонної державної
податкової інспекції Житомирської
області

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року

у справі № 2а-8699/10/0670

за позовом Державного підприємства
«Баранівське лісомисливське
господарство»

до Баранівської міжрайонної державної
податкової інспекції Житомирської
області

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського
окружного адміністративного суду від 15
березня 2011 року, залишеною без
змін ухвалою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року, позов Державного
підприємства «Баранівське
лісомисливське господарство» (далі - ДП
«Баранівське лісомисливське
господарство»; позивач) до
Баранівської міжрайонної державної
податкової інспекції Житомирської
області (далі - Баранівська МДПІ
Житомирської області; відповідач)
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення № /0 від 20
серпня 2010 року та № /1 від 29 жовтня
2010 року.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 15
березня 2011 року, ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить її відхилити, а
постановлені у справі судові рішення
залишити без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
виїзну позапланову перевірку ДП
«Баранівське лісомисливське
господарство» з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на розрахунковий рахунок
платника за травень 2010 року, яка
виникла за рахунок від'ємного значення
з податку на додану вартість, що
декларувалось в період з 01 квітня 2010
року по 30 квітня 2010 року, за
результатами якої складено акт №
120/231/13554881 від 03 серпня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 20
серпня 2010 року, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування податку
на додану вартість в розмірі 31
589,00 грн.

За результатами адміністративного
оскарження, скаргу позивача залишено
без задоволення, а також прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/1 від 29 жовтня 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пункту 1.8 статті 1,
підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.7.2
пункту 7.7 статті 7 Закону України від
03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним
заявленням до бюджетного
відшкодування сум податку на додану
вартість, несплачених до бюджету
підприємствами-постачальниками та їх
контрагентами.

Обґрунтовуючи свою правову позицію,
контролюючий орган вказував, зокрема,
на наявність у ланцюгах постачання
підприємств, які мінімізують свої
податкові зобов'язання, які визнані
банкрутами, у яких податкові
декларації невизнані податковою
звітністю.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті
7 Закону № 168/97-ВР податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Як встановлено судами, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання позивачем робіт із заготівлі
деревини у Приватного підприємця
ОСОБА_3, а також демонтажних, монтажних
та робіт із заміни механізмів КБ 572Б у
Приватного підприємства «ГУД ЛАК»
засвідчується належним чином
складеними розрахунковими, первинними
та платіжними документами, а
податковим органом, в свою чергу,
будь-яких доказів на підтвердження
безтоварного (фіктивного) характеру
проведених операцій не надано.

При цьому слід враховувати, що
податкове законодавство не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит, який в подальшому
приймає участь у формуванні сум
бюджетного відшкодування, від
дотримання вимог податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання, в тому числі тими, які
не були безпосередніми
постачальниками товарів (послуг).

Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону №
168/97-ВР щодо надмірної сплати податку на
додану вартість як необхідної умови
повернення з бюджету сум податку його
платнику стосується саме цього
платника та сплати ним податку у ціні
придбання товарів (послуг) їх
постачальникам.

А відтак, якщо контрагенти не виконали
своїх зобов'язань щодо сплати податку
до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, однак
зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на відшкодування податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року такими, що
прийняті з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, а тому суд касаційної інстанції
не знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Баранівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Житомирської області
відхилити, а постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 15
березня 2011 року та ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.