Справа № 804/4814/14
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
27 травня 2014 р. Справа № 804/4814/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі: судді
Дєєва М.В., при секретарі судового
засідання - Пополітові І.М., за участю
представників: позивача -
Корнєва Є.О., відповідача - Гагарського
А.П., розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгівельно -
транспортна компанія»
до Дніпропетровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення - рішення,-
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торгівельно -
транспортна компанія» звернулося до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення №
В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що посадовими особами
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань, що стали
предметом оскарження згідно скарги ТОВ
«Торгівельно - транспортна компанія» №
149/09 від 23.12.2013 року, за результатами
якої складено акт перевірки №
72/2204/32723351 від 05.02.2014 року та винесено
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення. Зазначене
податкове повідомлення - рішення
позивач вважає протиправним та таким,
що підлягає скасуванню, оскільки воно
було прийнято всупереч нормам діючого
законодавства. Крім того, позивач
зазначає, що висновки, зазначені у акті
перевірки є суб'єктивною думкою
перевіряючи податкового органу і не
ґрунтуються на вимогах закону. З огляду
на вищевикладене, позивач просив суд
позовні вимоги задовольнити у повному
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити у повному
обсязі, посилаючись при цьому на
обставини, викладені у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, посилаючись при цьому на
письмові заперечення надані суду, у
яких зазначено, що відповідачем була
проведена перевірка позивача в ході
якої встановлені порушення вимог
діючого законодавства. За наслідками
встановлених порушень
Дніпропетровською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області складено
акт перевірки та винесено оскаржуване
податкове повідомлення - рішення.
Відповідач вважає податкове
повідомлення - рішення правомірним, та
таким, що винесено відповідно до вимог
діючого законодавства, у зв'язку з чим
відповідач вважає, що підстави для його
скасування відсутні.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, заслухавши
пояснення сторін, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає позовні вимоги такими,
що підлягають задоволенню, з наступних
Відповідно до п.п. 20.1.4. п. 20.1. ст. 20
Податкового кодексу України, органи
державної податкової служби мають
право проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Згідно з п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу
України, органи державної податкової
служби мають право проводити
камеральні, документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
Статтею 78 Податкового кодексу України
передбачено, що документальна
позапланова перевірка здійснюється,
зокрема, у разі якщо, за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.
З матеріалів справи вбачається, що у
період з 25.11.2013 року по 26.11.2013 року, на
підставі наказу від 25.11.2013 року № 418,
виданого Дніпропетровською ОДПІ
посадовими особами відповідача була
проведена позапланова невиїзна
перевірка ТОВ «Торгівельно -
транспортна компанія» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства України при здійсненні
фінансово - господарських
взаємовідносин з ТОВ «Вест Компані» та
з ПП «Оплот» за квітень 2011 року, за
результатами якої складено акт
перевірки № 284/22-04/32723351 від 27.11.2013 року.
Згідно висновків акту перевірки:
-не підтверджено реальність здійснення
господарських відносин з ТОВ «Вест
Компані» та ПП «Оплот» за квітень 2011
року, їх вид, обсяг, якість та
-в порушення п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, підприємством
завищено податковий кредит з податку
на додану вартість за квітень 2011 року
Не погодившись з висновками,
викладеними в акті перевірки №
284/22-04/32723351 від 27.11.2013 року позивачем
було подано скаргу до
Дніпропетровської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області № 908 від
Листом № 8326/10/04-17-22-04 від 09.12.2013 року
відповідач повідомив щодо заперечення
на акт перевірки № 284/22-04/32723351 від 27.11.2013
року залишені без задоволення.
На підставі висновків проведеної
перевірки, 11.12.2013 року відповідачем
винесено податкове повідомлення -
рішення № на суму 711664 грн. 50 коп.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням - рішенням
позивачем були подані скарги до
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (№ 147/09 від
23.12.2013 року) та до Міністерства доходів
та зборів України (№ 21/2 від 06.03.2014 року).

У період з 27.01.2014 року по 31.01.2014 року, на
підставі наказу від 25.01.2014 року № 67,
виданого Дніпропетровською ОДПІ
посадовими особами відповідача
проведена позапланова невиїзна
перевірка ТОВ «Торгівельно -
транспортна компанія» з питань, що
стали предметом оскарження згідно
скарги ТОВ «Торгівельно - транспортна
компанія» № 149/09 від 27.12.2013 року до
вказаного акту перевірки № 284/2204/32723351
від 27.11.2013 року.

Згідно акту перевірки попередні
висновки залишені без змін.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 25.02.2014 року № 1180/10/04-36-10-08-09
ТОВ «Торгівельно - транспортна
компанія» було зменшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість до 174419 грн.

На підставі рішення Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, 05.03.2014 року
відповідачем було винесено податкове
повідомлення - рішення № ,
відповідно до якого з ТОВ «Торгівельно
- транспортна компанія» підлягає
стягненню сума 174420 грн., з яких: 174419 грн.
- за основним платежем (податок на
додану вартість), 1 грн. - штрафна
санкція.

Суд вважає вищевказане податкове
повідомлення - рішення протиправним та
таким, що підлягає скасуванню, з огляду
на наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торгівельно -
транспортна компанія» зареєстроване
Дніпропетровською районною державною
адміністрацією 25.11.2003 року.

Судом встановлено, що Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельно - транспортна компанія» у
перевіряємий період мало
взаємовідносини з ТОВ «Вест Компані»
та з ПП «Оплот», про що свідчить договір
від 28.03.2011 року № 28/03 про постачання
запчастин та експлуатацію матеріалів
та договір від 25.02.2011 року № 25/02 про
надання будівельно - монтажних робіт.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операцій з
вищевказаними контрагентами позивачем
були надані первинні документи по
виконанню договорів, а саме, податкові
накладні, видаткові накладні товарно -
транспортні накладні, акт приймання -
передачі простих векселів за договором
підряду № 25/02 від 25.02.2011 року, акт
приймання виконаних робіт, довідку про
вартість виконаних підрядних робіт.

При проведенні перевірки ТОВ
«Торгівельно - транспортна компанія»
відповідачем враховано висновки,
викладені в актах перевірок:

- ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська № 269/222/36962225 від 18.06.2012
року «Про результати документальної
перевірки ТОВ «Вест - Компані» щодо
документального підтвердження
господарських відносин їх платниками
податків, їх реальності та повноти
відображення в обліку за квітень 2011
року»;

- ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська № 268/222/32931319 від 18.06.2012
року «Про результати документальної
перевірки ПП «Оплот» щодо
документального підтвердження
господарських відносин їх платниками
податків, їх реальності та повноти
відображення в обліку за квітень 2011
року».

Згідно вищевказаних актів перевірок
відповідачем встановлено відсутність
документального підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з платниками податків.

Таким чином, суд доходить висновку, що
посадові особи податкового органу
зробили висновок про незаконність
віднесення витрат ТОВ «Торгівельно -
транспортна компанія з виконання
договорів до податкового кредиту лише
на підставі актів перевірок
підприємств контрагентів, які жодним
чином не є доказом та проігнорували
факт наявності первинної документації,
що підтверджує податковий кредит.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок надано у
Постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає «перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд звертає увагу, що відповідач,
приймаючи оскаржуване податкове
повідомлення - рішення, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладених
договорів, його позиція про те, що ці
договори суперечать інтересам держави
та суспільства, не підтверджена
належними доказами чи рішенням суду
про визнання їх такими.

Пунктом 135.1 ст.135 ПК України
передбачено, що доходи, що враховуються
при обчислені об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст.137 ПК України, дохід
від реалізації товарів визначається за
датою переходу покупцеві права
власності на такий товар. Дохід від
надання послуг та виконання робіт
визначається за датою складання акта
або іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

У п. 135.2 ст.135 ПК України вказано, що
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1.ст. 14
ПК України, податковий кредит - це сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладені з
контрагентами правочини мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит та
валові витрати про вказаних вище
господарських операцій.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3. ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку -
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6. ст. 198 ПК
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

У відповідності з п. 201.10. ст. 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, не
підтвердженими фактичними обставинами
справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідач суду не надав. З
огляду на вищевикладене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельно - транспортна компанія» -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення №
від 05.03.2014 року, винесене
Дніпропетровською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови виготовлений
02.06.2014 року.

Суддя М.В.
Дєєв