Справа № 2а-117/10
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. м. Київ
К/800/56122/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В.
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Левіної А. А.,

за участю: представника позивача -
Франчук М. М.,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26 жовтня 2013
року у справі за позовом
Тернопільського міськрайонного центру
зайнятості-робочого органу виконавчої
дирекції Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття до
ОСОБА_5 про стягнення суми,

встановив:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_5
про стягнення з нього допомоги по
безробіттю в сумі 3 235 грн 07 коп.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 березня
2010 року в задоволені позову відмовлено.

Львівський апеляційний
адміністративний суд постановою від 26
жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасував, ухвалив нове
рішення, яким позов задовольнив.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просив його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач просив залишити її без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 жовтня 2013 року - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
відповідача, представника позивача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Судами встановлено, що відповідно до
заяв та карток персонального обліку
безробітного відповідач звернувся до
позивача за сприянням у
працевлаштуванні.

За заявою від 15 листопада 1996 року
відповідач отримав статус
безробітного 02 січня 1997 року та
допомогу по безробіттю за період
перебування на обліку в центрі
зайнятості з 02 січня 1997 року по 15 грудня
1997 року на суму 595 грн 42 коп.

За заявою від 01 лютого 1999 року
відповідач отримав статус
безробітного 08 лютого 1999 року та
допомогу по безробіттю за період
перебування на обліку в центрі
зайнятості з 08 лютого 1999 року по 18 січня
2000 року на суму 771 грн 33 коп.

За заявою від 01 лютого 2000 року
відповідач отримав статус
безробітного 01 лютого 2000 року та
допомогу по безробіттю за період
перебування на обліку в центрі
зайнятості з 01 лютого 2000 року по 20
липня 2000 року на суму 373 грн 28 коп.

За заявою від 09 березня 2001 року
відповідач отримав статус
безробітного 16 березня 2001 року та
допомогу по безробіттю за період
перебування на обліку в центрі
зайнятості з 16 березня 2001 року по 13
березня 2002 року на суму 1 495 грн 04 коп.

Всього відповідачу виплачено допомогу
по безробіттю на суму 3 235 грн 07 коп.

В ході виконання Порядку розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплат матеріального забезпечення
відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від
20 березня 2006 року № 357, Порядку
розслідування страхових випадків та
обгрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України,
Державної податкової адміністрації
України від 13 лютого 2009 року № 60/62,
постановою правління Пенсійного фонду
України 13 лютого 2009 року № 7-1,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 березня 2009 року за №
232/16248, та на виконання наказу ДЦЗ „Про
затвердження Методичних рекомендацій
щодо механізму проведення
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення" від 27 серпня 2007 року № 61,
в результаті опрацювання даних
Пенсійного Фонду України про доходи
осіб за 1997 - 2002 роки з'ясувалось, що,
перебуваючи на обліку в центрі
зайнятості, відповідач одночасно
отримував пенсію по інвалідності.

Судами також встановлено, що за
наслідками проведеного розслідування
від 06 жовтня 2009 року виявлено, що
відповідач одержує пенсію по
інвалідності з 25 червня 1995 року.

Отже, відповідач, перебуваючи на обліку
в центрі зайнятості як безробітний,
отримував допомогу по безробіттю на
суму 3 235 грн 07 коп. за вищенаведені
періоди та одночасно пенсію по
інвалідності.

Станом на час проведення перевірки
відповідач добровільно не повернув
центру зайнятості допомогу по
безробіттю в сумі 3 235 грн 07 коп.

Відповідно до статті 2 Закону України
„Про зайнятість населення" № 803-ХІІ від
01 березня 1991 року безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Не можуть бути
визнані безробітними громадяни, які
мають право на пенсію відповідно до
законодавства України.

Згідно із пунктом 2, абз. 1 пункту 3
статті 36 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг. Сума виплаченого забезпечення
та вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Проаналізувавши наведені норми
матеріального права, колегія суддів
зазначає, що суди дійшли правильного
висновку про те, що відповідач вчинив
порушення Закону і, як наслідок,
безпідставно протягом 1997-2002 років
отримував допомогу по безробіттю.

Таким чином, між судами першої та
апеляційної інстанцій відсутні
розбіжності відносно того, що
відповідач вчинив порушення і, як
наслідок, безпідставно протягом 1997-2002
років отримував допомогу по
безробіттю.

Спірним в межах цієї справи є питання
застосування строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
статтями 99, 100 КАС України.

Так, на думку суду першої інстанції, до
спірних відносин слід застосувати
загальний строк звернення до
адміністративного суду, який
пропущений позивачем.

Не погоджуючись з таким висновком суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції вказує на те, що позивачем не
пропущено строк звернення до суду,
оскільки він дізнався про порушення
своїх прав чи інтересів лише 06 жовтня
2009 року за результатами обміну
інформацією з Пенсійним Фондом України
відносно ОСОБА_5 про отримання останнім
пенсії з 25 червня 1995 року.

Колегія суддів вважає висновок суду
апеляційної інстанції передчасним.

Згідно із частиною другою статті 99 КАС
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 99 КАС України
встановлено, що для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом
та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 100 КАС України).

Як зазначає суд першої інстанції, то
відповідач повинен був дізнатися про
порушення своїх прав та інтересів ще в
березні 2008 року, при його зверненні до
Тернопільського міського центру
зайнятості із заявою від 25 березня 2008
року, в якій відповідач вказав, що є
інвалідом 3-ої групи.

Незважаючи на це, з позовом до суду
позивач звернувся 19 січня 2010 року.

Між тим, суд апеляційної інстанції такі
висновки суду першої інстанції залишив
поза увагою, їх не перевірив,
задовольняючи позов - не спростував.
Обмежився лише посиланням на Порядок
розслідування страхових випадків та
обгрутованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2006 року № 357, Порядок
розслідування страхових випадків та
обгрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затверджений наказом Міністерства
праці та соціальної політики України,
Державної податкової адміністрації
України від 13 лютого 2009 року № 60/62,
постановою правління Пенсійного фонду
України 13 лютого 2009 року № 7-1,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 12 березня 2009 року за № 232/16248,
тоді як доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів, у розумінні частини першої
статті 69 КАС України.

В даній справі наявність або
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог залежить від з'ясування
обставин, чи пропустив позивач строк
звернення до суду з цим позовом із
наданням судом правової оцінки листу
відповідача від 25 березня 2008 року.

Згідно із статтею 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Отже, судове рішення є законним, якщо
воно ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права з дотриманням норм
процесуального права, порушення яких є
підставою для скасування чи зміни
судового рішення судом вищої
інстанції. Це випливає з
конституційного принципу законності
(пункт 1 частини третьої статті 129
Конституції України, стаття 9 КАС
України). При цьому законність
необхідно трактувати не суто формально
- як дотримання вимог закону, а у
ширшому значенні - у світлі
верховенства права.

Обґрунтованим є судове рішення, якщо
воно ухвалене судом на підставі
обставин в адміністративній справі,
які повно і всебічно з'ясовані на
основі доказів, що були досліджені
судом.

Таким чином обґрунтованим визнається
судове рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для цієї справи чи для
вирішення певного процесуального
питання, висновки суду про встановлені
обставини є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються належними
і допустимими доказами.

Разом з цим, ухвалюючи рішення, судам
необхідно дотримуватися приписів
статті 163 КАС України. Відповідно до
цієї норми постанова складається,
зокрема, з мотивувальної частини із
зазначенням встановлених судом
обставин із посиланням на докази, а
також мотивів неврахування окремих
доказів.

Це означає, що судове рішення має
міститись пояснення (мотиви), чому суд
вважає ту чи іншу обставину доведеною
або недоведеною, чому суд врахував одні
докази, але не взяв до уваги інших
доказів, чому обрав ту чи іншу норму
права (закону), а також чому застосував
чи не застосував встановлений нею той
чи інший правовий наслідок. Кожен
доречний і важливий аргумент особи, яка
бере участь у справі, повинен бути
проаналізований і одержати відповідь
суду.

За таких обставин суду апеляційної
інстанції необхідно визначити дату
початку перебігу строку для звернення
позивача до адміністративного суду на
захист свої прав, свобод та інтересів.

Отже, вказані порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому судове рішення
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий судовий розгляд
до суду.

Відповідно до частин другої, четвертої
статті 227 КАС України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи; справа направляється
до суду апеляційної інстанції на новий
розгляд, якщо порушення допущені
тільки цим судом.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26 жовтня 2013
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: