Справа № К/9991/9453/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/9453/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області, Державного
казначейства України про поновлення на
посаді, визнання наказу про звільнення
неправомірним та виплату грошового та
речового забезпечення за час
вимушеного прогулу за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 2 квітня 2009 року,

в с т а н о в и л а:

23 липня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що проходив службу в органах
внутрішніх справ з 29 червня 1999 року.
Наказом начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області від 16 листопада 2006
року №226 о/с позивач був звільнений з
органів внутрішніх справ на підставі
статті 66 (за дискредитацію) Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ. Підставою для цього
став наказ начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області «Про звільнення з
органів внутрішніх справ працівників
ВДСБЕЗ ВМВ УМВС області» від 16 жовтня
2006 року №510, виданий за результатом
перевірки факту повідомлення 30 вересня
2006 року на телефон довіри УВБ у
Вінницькій області ДВБ ГУБОЗ МВС
України про те, що працівники ВДСБЕЗ
ВМВ УМВС України у Вінницькій області
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимагали та отримали
від ОСОБА_3 гроші в сумі 400 грн, а від
ОСОБА_4 2000 грн. Відносно позивача
порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого
частиною 2 статті 368 Кримінального
кодексу України. Постановою слідчого
прокуратури Вінницької області,
винесену 2 липня 2007 року, кримінальну
справу № 06295112, порушену відносно
ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого частиною 2 статті 368
Кримінального кодексу України, закрито
у зв'язку із відсутністю події злочину.
Позивач з урахуванням уточнень
позовних вимог просив визнати
протиправним та скасувати наказ
начальника управління Міністерства
внутрішніх справ України у Вінницькій
області від 16 листопада 2006 року №226 о/с;
визнати протиправним та скасувати
наказ начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області «Про звільнення з
органів внутрішніх справ працівників
ВДСБЕЗ ВМВ УМВС області» від 16 жовтня
2006 року №510; поновити позивача на
посаді старшого оперуповноваженого
ВДСБЕЗ ВМВ УМВС України у Вінницькій
області та допустити в цій частині
постанову до негайного виконання;
стягнути з управління Міністерства
внутрішніх справ України у Вінницькій
області на користь позивача грошове
забезпечення за десять місяців
вимушеного прогулу в розмірі 9915,81 грн;
стягнути з управління Міністерства
внутрішніх справ України у Вінницькій
області на користь позивача моральну
шкоду в розмірі 10000 грн.

Під час судового засідання в суді
першої інстанції позивач відмовився
від позову в частині стягнення з
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Вінницькій області
моральної шкоди в розмірі 10000 грн, та
збільшив позовні вимоги в частині
відшкодування витрат на надання
правової допомоги в сумі 3000 грн.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2007
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано
наказ начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області від 16 листопада 2006
року №226 о/с. Визнано протиправним та
скасовано пункт 1 наказу управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області «Про звільнення з
органів внутрішніх справ працівників
ДСБЕЗ ВМВ УМВС області» від 16 жовтня 2007
року №510. Поновлено ОСОБА_1 на посаді
старшого оперуповноваженого ДСБЕЗ ВМВ
УМВС області. Стягнуто з управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з дня звільнення по день
прийняття рішення суду. Постанову в
частині поновлення ОСОБА_1 на службі в
органах внутрішніх справ та стягнення
середнього заробітку за один місяць
допущено до негайного виконання. В
решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 2 квітня 2009
року апеляційну скаргу управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області задоволено.
Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2007
року скасовано. В задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку
позивача, апеляційним судом порушення
норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильного судового рішення,
позивач просить скасувати
постановлене судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідно до пункту 1
наказу начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області від 16 жовтня 2006
року № 510 за дискредитацію звання
працівника органів внутрішніх справ,
що виразилось у вимаганні та отримані
грошей у ОСОБА_3 та ОСОБА_4, старшого
оперуповноваженого ВДСБЕЗ Вінницького
міського відділу УМВС України у
Вінницькій області майора міліції
ОСОБА_5 та старшого оперуповноваженого
цього ж підрозділу старшого лейтенанта
міліції ОСОБА_1 звільнено з органів
внутрішніх справ.

Наказом начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області від 16 листопада 2006
року №226 о/с позивач був звільнений з
органів внутрішніх справ на підставі
статті 66 (за дискредитацію) Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ.

Підставою для видання наказів про
звільнення позивача зі служби стало
проведення службового розслідування
по факту повідомлення на телефон
довіри УВБ у Вінницькій області ДВБ
ГУБОЗ МВС України 30 вересня 2006 року про
те, що працівники ВДСБЕЗ ВМВ УМВС
України у Вінницькій області ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 вимагали та отримали від ОСОБА_3
гроші в сумі 400 грн, а від ОСОБА_4 2000 грн.

Відповідно до висновку від 6 жовтня 2006
року, складеного за матеріалами
перевірки відомостей, викладених у
заявах, зазначено, що факти, викладені у
заявах знайшли своє підтвердження та
пропонується звільнити ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за
дискредитацію звання працівника
органів внутрішніх справ, що
виразилось у вимаганні та отримані
грошей у ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зазначені дії ОСОБА_1 стали підставою
порушення відносно нього кримінальної
справи за ознаками злочинів,
передбачених частиною 2 статті 368
Кримінального кодексу України.
Постановою слідчого прокуратури
Вінницької області від 2 липня 2007 року
кримінальну справу №06295112 відносно
позивача закрито в зв'язку з
відсутністю події злочину.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції, прийшов
до висновку про те, що позивачем було
пропущено строк звернення до суду, а
оскільки відповідач наполягав на
застосуванні наслідків пропущення
строку звернення до адміністративного
суду, то відповідно до положень статті
100 Кодексу адміністративного
судочинства України зазначені
обставини є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Позивач у поданій позовній заяві
зазначає, що наказ начальника
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Вінницькій області від
16 листопада 2006 року №226 о/с
позивачу було оголошено 16 листопада 2006
року та видано витяг з наказу. Позовна
заява надійшла до суду 23 липня 2007 року,
тобто з пропуском встановленого
законом строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду України
від 6 листопада 2013 року (справа № 21-389а13),
рішення якого відповідно до положень
244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх судів України,
висловлена наступна правова позиція:
ураховуючи те, що перебування
військовослужбовця на державній
службі є однією з форм реалізації
закріпленого у статті 43 Конституції
України права на працю, то посилання на
статтю 233 Кодексу законів про працю
України як таку, що врегульовує строки
звернення до адміністративного суду
при вирішенні питання щодо звільнення
з публічної, у даному випадку
військової, служби є правильним
застосуванням норм матеріального
права.

Враховуючи викладене, у справах про
звільнення з публічної служби в
редакції статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
до 30 липня 2010 року повинен був
застосовуватись місячний строк
звернення до суду, встановлений
статтею 233 Кодексу законів про працю
України, тому висновок суду
апеляційної інстанції про пропущення
позивачем строків звернення до суду є
правильним.

При цьому суд апеляційної інстанції
помилково послався на положення
частини 1 статті 21 Закону України «Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України».

У зазначеній нормі Закону мова йде про
встановлення тримісячного строку для
оскарження дисциплінарного стягнення.

Звільнення на підставі пункту 66 (за
дискредитацію звання рядового і
начальницького складу) Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України не є
дисциплінарним стягненням, а тому
строк, визначений статтею 21 Закону
України «Про Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України» при
звільненні зі служби осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ України на підставі
пункту 66 зазначеного Положення не
застосовується.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржуване судове рішення суду
апеляційної інстанції постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні, не спростовуються,
підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 2 квітня 2009 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.