Справа № 826/18295/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська
Я.І.Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ніколаєнко М.Г.,

за участю представника позивача -
Сандугея І.В., представника відповідача
- Гостила А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегафуд К» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 лютого 2014 року у
справі за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегафуд К» до
державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мегафуд К»
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 04.07.2013 р. №
та .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції, як
таку, що ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Позивач стверджує, що обставини, які
мають значення для справи та які суд
першої інстанції вважає встановленими,
насправді є недоведеними, а висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а тому просить прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, які прибули в
судове засідання, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
державною податковою інспекцією у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві було
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ «Мегафуд К» з
питань достовірності нарахування та
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток по
взаємовідносинах із контрагентом ТОВ
«Ангстрем Континенталь» за період з
01.10.2012 року по 31.12.2012 року.

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 12.06.2013 р. № 32/22-221-37396453, в якому
зроблено висновок про порушення
позивачем, серед іншого, вимог п.п. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, щодо заниження податку на
прибуток за 2012 рік на загальну суму 28
938,00 грн. та п.п. 198.3 п. 198.6 ст.198
Податкового кодексу України, щодо
заниження податку на додану вартість у
листопаді 2012 року всього на загальну
суму 27 560,00 грн.

На підставі встановлених в Акті
перевірки порушень позивачем вимог
податкового законодавства, 04.07.2013 р.
відповідачем було винесено податкові
повідомлення-рішення № , яким
позивачу було донараховано податкове
зобов'язання за платежем «податок на
прибуток» на загальну суму 36 173,00 грн., з
яких: 28 938,00 грн. - за основним платежем,
та 7 235,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями та № , яким позивачу
було донараховано податкове
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» на загальну суму 34 450,00
грн., з яких: 27 560,00 грн. - за основним
платежем, та 6 890,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
податкового органу позивач звернувся
до суду про його скасування.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, довів
правомірність прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення.

Проте, колегія суддів не погоджується з
вказаним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому,
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, відповідно до
підпункту «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності. Підставою
для виникнення такого права є
податкова накладна, виписана
контрагентом платника податків, який
зареєстрований як платник податку на
додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
у перевіряємому періоді позивач мав
взаємовідносини з ТОВ «Ангстрем
Континенталь», щодо надання останнім
на користь позивача послуг з поставки
товару: фруктів (груші). Так, між
позивачем та ТОВ «Ангстрем
Континенталь» було укладено договір
поставки № 011112 від 01.11.2012 року,
відповідно до умов якого Покупець
(позивач) передає Постачальнику
(контрагенту ТОВ «Ангстрем
Континенталь») на узгоджене
замовлення, у якому вказується
кількість, вид, якість товару, термін і
місце поставки, а також умови оплати,
якщо вони відрізняються від умов
договору, а Постачальник
зобов'язується здійснити поставку
партії товару Покупцю на адресу та у
строк, що Покупець вкаже у погодженому
замовлені.

На підтвердження виконання вказаного
договору з ТОВ «Ангстрем Континенталь»
позивачем надано до суду первинні та
розрахункові документи, в тому числі:
видаткові та податкові накладні, які
свідчать, що зобов'язання за договором
між позивачем та його контрагентом
виконувались сторонами у повному
обсязі.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Крім того, договір, укладений між
позивачем та його контрагентом в
судовому порядку не оспорювався,
недійсним (фіктивним) не визнавався,
його зміст не суперечить вимогам
чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що відповідачем не надано, як
того вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договору, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

Надаючи оцінку висновкам суду першої
інстанції за наслідками розгляду
даного спору, колегія суддів зважає на
те, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову,
серед іншого, виходив із того, що
позивачем не надано суду
товарно-транспортних накладних.

Однак, за наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів з метою їх
використання у власній господарській
діяльності, ненадання такого документу
як товарно-транспортна накладна, не
може бути підставою для висновків про
відсутність документального
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з придбання
товару, оскільки транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

Колегія суддів зазначає, що Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 року, не
встановлюють правил податкового
обліку, а лише встановлюють права,
обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту -
перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - замовників. При
цьому, документи обумовлені вказаними
правилами, зокрема,
товарно-транспортна накладна, не є
документами первинного
бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, як вбачається з
матеріалів справи, відповідач, в
обґрунтування правомірності винесення
ним спірних податкових
повідомлень-рішень, посилається на Акт
ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська ДПС від 21.12.2012 року №
7208/224/33906299 «Про неможливість проведення
зустрічної звірки контрагента
позивача ТОВ «Ангстрем Континенталь»,
яким встановлено, що в ході проведення
перевірки ТОВ «Ангстрем Континенталь»
не встановлено факту передачі товарів
(послуг) контрагентам-покупцям, у
зв'язку з відсутністю (не наданням для
перевірки) договорів про господарську
діяльність, актів приймання-передачі
товару, довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів, а також: інших
первинних документів; перевіркою
встановлено відсутність будь-якої
інформації про наявні складські
приміщення (та взагалі будь-які основні
фонди), наявність автомобільного чи
іншого транспорту, а також
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства з поставки
товару (що швидко псується) у великих
обсягах та на значні суми; за адресою
реєстрації ТОВ «Ангстрем
Континенталь» та його посадові особи
не знаходяться; загальна чисельність
працюючих на ТОВ «Ангстрем
Континенталь» згідно бази даних ДПІ у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська ДПС складає - 1 особа;
у зв'язку з повною відсутністю основних
засобів, виробничого обладнання,
транспортного та торгівельного
обладнання, матеріалів (сировини),
товарних запасів, трудових ресурсів,
здійснення основного виду діяльності
(як і будь-якого іншого виду діяльності)
є не можливим.

Однак, колегія суддів вважає
безпідставними посилання відповідача
на висновки вказаного акту, оскільки
вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від знаходження його за
юридичною адресою, фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
його господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Крім того, постановою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 07.03.2013 р. по
справі № 804/1260/13-а, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 04.06.2013 р., було, зокрема, визнано
протиправними дії ДПІ у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська ДПС щодо
проведення перевірки ТОВ «Ангстрем
Континенталь», за наслідками якої було
складено Акт від 21.12.2012 року №
7208/224/33906299.

Так, оскільки судовими рішенням
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 07.03.2013 р. по
справі № 804/1260/13-а, яке набрали законної
сили, встановлено протиправність дій
державної податкової інспекції
Бабушкінського району м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
при проведенні документальної
перевірки та формуванні висновків за
такою перевіркою контрагента позивача,
на підставі яких відповідачем зменшено
витрати та податковий кредит для ТОВ
«Мегафуд К», колегія вважає, що
посилання на вказаний акт перевірки є
безпідставними.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що судова практика вирішення
податкових спорів виходить з
презумпції добросовісності платників
та інших учасників правовідносин у
сфері економіки. У зв'язку з цим
презюмується, що дії платника,
результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення сплаченого податку на додану
вартість до податкового кредиту. Разом
з тим, у справі, що переглядається,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Ангстрем
Континенталь» останнє було
зареєстровано в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також платником
податку на додану вартість, установчі
та реєстраційні документи не
визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення
до відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів приходить до висновку про
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту суми
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни придбаних товарів за
податковими накладними, отриманими від
контрагентів, та включення відповідних
витрат до складу валових витрат
підприємства.

Таким чином, відповідачем не доведено
обґрунтування правомірності прийнятих
податкових санкцій, відтак, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, судом, під час здійснення
судочинства не було враховано вимогу
вказаної норми закону. Так,
відповідачем не надано належних
доказів на підтвердження висновку про
порушення позивачем податкового
законодавства, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанцій щодо правомірності
прийняття державною податковою
інспекцією у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві податкових повідомлень-рішень
від 04.07.2013 р. № та не
ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС
України, підставами для скасування
постанови суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Мегафуд
К» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю «Мегафуд
К» - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
04.07.2013 р. № та .

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в порядку та строки
передбачені ст. 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:

О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В. Карпушова

Постанову в повному тексті
виготовлено 24.06.2014 року.

Головуючий суддя

Оксененко О.М.

Судді:

Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.