Справа № 2а/0570/3292/2012
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2012-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна ДОНЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2012 р.
Справа № 2а/0570/3292/2012

Приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді
Крилової М.М.

при секретарі
Чернишовій Є.Ю.

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області, третя особа ОСОБА_2,
голови ліквідаційної комісії
Головного управління Державного
казначейства України у Донецькій
області про зобов'язання вчинити певні
дії, -

за участю:

позивача ОСОБА_1;

представників відповідачів Рабєєва
Ю.Л., Гомаз О.Г., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області, третя особа ОСОБА_2,
голови ліквідаційної комісії
Головного управління Державного
казначейства України у Донецькій
області про зобов'язання вчинити певні
дії.

Позивач вимоги мотивує тим, що вона,
перебуваючи у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, до якої вийшла з посади
заступника начальника
планово-фінансового відділу Головного
управління Державного казначейства
України у Донецькій області, 24.12.2012
року отримала повідомлення щодо
можливості працевлаштування на посаду
головного спеціаліста
адміністративно-господарського
відділу Головного управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області у зв'язку
із ліквідацією підприємства. Однак, не
дочекавшись відповіді на вказану
пропозицію Наказом Головного
управління Державного казначейства
України у Донецькій області від 19.12.2011
року №707-О її звільнено з посади
заступника начальника
планово-фінансового відділу Головного
управління Державного казначейства
України у Донецькій області з 19.12.2011
року за п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач
вважає звільнення незаконним, оскільки
відповідачем невиконана обов'язкова
умова - працевлаштування у
новоутвореній юридичній особі
Головному управлінні Державної
казначейської служби України у
Донецькій області.

Крім того, позивач посилається на
порушення відповідачем положень
трудового законодавства щодо
ознайомлення її з наказом про
звільнення, невидачі трудової книжки
та не проведення повного розрахунку.

Позивач під час розгляду справи вимоги
уточнила та просила визнати
протиправними дії відповідача щодо
звільнення з посади за п.1 ст.40 КЗпП
України, невиконанню зобов'язання по
ознайомленню з наказом про звільнення,
видачі трудової книжки та проведенню
повного розрахунку; зобов'язати
працевлаштувати на посаду відповідно
до спеціальності, кваліфікації, 5
категорії посад державного службовця;
стягнути моральну шкоду у розмірі 20000
грн.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
вважали їх необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню, оскільки
звільнення позивача було здійснено
законно. Представники відповідача
просили відмовити в задоволені позову
в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, належним чином
повідомлявся по час та місце розгляду
справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін та
перевіривши їх доводи матеріалами
справи, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно із п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України
публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка
державна служба є публічною службою.
Базовим (загальним) законом, що регулює
суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, є Закон України «Про державну
службу».

Згідно зі статтею 1 зазначеного Закону
державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб, які
займають посади в державних органах та
їх апараті щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів. Ці особи є державними
службовцями і мають відповідні
службові повноваження.

Відповідно до положень Пленуму
Верховного Суду України у п. 19
постанови «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06.11.92 N 9,
розглядаючи спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, необхідно
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Судом встановлено, що Наказом
Державного казначейства України від
22.09.2009 № 1098-В ОСОБА_1, заступника
начальника планово-фінансового
відділу Головного управління
Державного казначейства України у
Донецькій області, надано відпустку по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 24.09.2009 по 16.06.2012.

Відповідно до Указу Президента України
від 09.12.2010 №1085 «Про оптимізацію системи
центральних органів виконавчої влади»
та постанови Кабінету Міністрів
України від 28.03.2011 №346 «Про ліквідацію
урядових органів» Головне управління
Державного казначейства України у
Донецькій області, як юридична особа,
припинило свою діяльність в результаті
ліквідації 27 грудня 2011 року, про що
внесено відповідні відомості до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців за
записом №1 021608.

На виконання плану заходів по
проведенню ліквідації Державного
казначейства України, затвердженого
наказом Державного казначейства
України від 05.05.2011 №116 та від 06.05.2011 № 118,
ОСОБА_1 попереджено про ліквідацію
Державного казначейства України,про
скорочення посади заступника
начальника планово-фінансового
відділу Головного управління та
звільнення з займаної посади
відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України,
що підтверджується письмовим
попередженням, що підписано позивачем
особисто 13.05.2011 року.

В подальшому, відповідно до Постанови
КМ України від 15.06.2011 року № 651 «Про
утворення територіальних органів
Державної казначейської служби»
утворені як юридичні особи публічного
права територіальні органи Державної
казначейської служби, зокрема, Головне
управління Державної казначейської
служби України у Донецькій області,
який є правонаступниками прав та
обов'язків територіальних органів
Державного казначейства - урядового
органу, що діяв у системі Міністерства
фінансів (в даному випадку Головного
управління Державного казначейства
України у Донецькій області).

Наказом Головного управління
Державного казначейства України у
Донецькій області від 19.12.2011 року №707-О
ОСОБА_1 звільнено з посади заступника
начальника планово-фінансового
відділу Головного управління
Державного казначейства України у
Донецькій області з 19.12.2011 року за п.1 ст.
40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення відповідно
до п.1 ст. 40 КЗпП України до неї, як до
жінки, що має дитину віком до трьох
років, можливо лише з виконанням
обов'язкової умови - працевлаштуванням
у новоутвореній юридичній особі
Головному управлінні Державної
казначейської служби України у
Донецькій області.

За твердженням позивача, відповідачем
всупереч ч.3 ст.184 КЗпП України не
вчинені заходи щодо її
працевлаштування на рівнозначну
посаду, тому вважає, що процедура
ліквідації підприємства була
здійснена без дотримання відповідних
норм та обов'язків.

Суд, виходячи з системного аналізу
положень законодавства та оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, не
погоджується з таким твердженням
позивача з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 184 КЗпП України
встановлено, що звільнення вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років (до шести років - частина
шоста статті 179), одиноких матерів при
наявності дитини віком до чотирнадцяти
років або дитини-інваліда з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП України визначено, що
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку змін в організації виробництва
і праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП
України звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Тобто, законодавець встановлює
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу працевлаштувати особу, що
звільняється.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до листа ГУДКУ у Донецькій
області від 30.11.2011 року №03-04/612-10075 «Щодо
можливого переведення працівників»
головою ліквідаційної комісії було
направлено пропозиції щодо розгляду
можливості переведення працівників в
ГУДКСУ у Донецькій області. На
зазначений лист ГУДКСУ у Донецькій
області надало відповідь від 30.11.2011
року №03-08/1-1.1, зі змісту якої
вбачається, що ОСОБА_1 запропоноване
працевлаштування на посаду головного
спеціаліста
адміністративно-господарського
відділу.

Матеріали справи містять акт №1 від
09.12.2011 року «Про вручення
повідомлення», відповідно до якого
комісія у складі: заступника
начальника - головного бухгалтера
Головного управління Корогодова А.Є.,
начальника
адміністративно-господарського
відділу Бебешко О.В. та головного
спеціаліста відділу персоналу Зіміт
О.В. 09.12.2011 прибувши до місця мешкання
заявника для належного вручення листа
від 09.12.2011 №03-04/629-10403 з повідомленням
про запропоновану посаду в ГУДКСУ у
Донецькій області, ОСОБА_1 відмовилась
отримати зазначеного листа під підпис,
висловивши бажання отримати його
поштою.

Як зазначає представник відповідача,
лист від 09.12.2011 №03-04/629-10403 з
повідомленням про запропоновану
посаду було направлено рекомендованим
листом 09.12.2011 на адресу ОСОБА_1.

Крім того, з акту №2 від 15.12.2011 року «Про
з'ясування доставки рекомендованого
пріоритетного листа ОСОБА_1»
вбачається, що 15 грудня 2011 року комісія
у складі: начальника відділу видатків
державного бюджету Маринича Ю.В.,
начальника
адміністративно-господарського
відділу Бебешко О.В., головного
спеціаліста Абрамової О.О. вдруге
відвідала заявника за місцем
реєстрації та проживання з метою
вручення листа від 09.12.2011 №03-04/629-10403 з
повідомленням про запропоновану
посаду, але двері квартири ніхто не
відчинив та на телефонний зв'язок
ОСОБА_1 не відповідала.

Відповідно до статті 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Стаття 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлює правила належності доказів,
які визначають об'єктивну можливість
доказу підтверджувати обставину, що
має значення для вирішення справи, а
також правила допустимості доказів, що
визначають легітимну можливість
конкретного доказу підтверджувати
певну обставину у справі. Суд вважає,
що в даному випадку відповідачем
належними та допустимими доказами
підтверджений факт вчинення можливих
та необхідних заходів щодо
повідомлення позивача про
запропоновану посаду головного
спеціаліста
адміністративно-господарського
відділу.

Відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України,
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

Суд не приймає посилань позивача на
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу пропонувати працівнику всі
вакантні посади, що є у штатному
розписі, на зайняття яких може
претендувати працівник, з огляду на
наступне.

Так, абз.3 п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 р. № 9 встановлює, що при
ліквідації підприємства (установи,
організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП
можуть застосовуватись і в тих
випадках, коли після припинення його
діяльності одночасно утворюється нове
підприємство. В цих випадках працівник
не вправі вимагати поновлення його на
роботі на заново утвореному
підприємстві, якщо він не був
переведений туди в установленому
порядку.

Роботодавець має право в межах
однорідних професій проводити
перестановку і переводити більш
кваліфікованих працівників, посади
яких скорочено, з їхньої згоди, на інші
посади, звільнивши з них менш
кваліфікованих працівників (абз. 4 п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 р. № 9).

З наведеного виходить, що питання
працевлаштування відповідно до
спеціальності, кваліфікації,
категорії, як того вимагає позивач, не є
обовязковою вимогою згідно трудового
законодавства.

Крім того, відповідно до ст. 19
Конституції України правовий порядок в
Україні грунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. З наведеного виходить,
що суд не може покладати на роботодавця
обов'язок пропонувати працівнику всі
вакантні посади, оскільки
законодавством такий обов'язок не
встановлений.

Щодо претендування позивача на посади
заступника начальника відділу -
заступника головного бухгалтера та
начальника планово-фінансового
відділу - головного бухгалтера у
Головному управлінні Державної
казначейської служби України у
Донецькій області суд зазначає
наступне.

Так, зі змісту вакансій ГУДКС України у
Донецькій області станом на 12 червня 2012
року та станом на 06 липня 2012 року
вбачається, що у планово-фінансовому
відділі вакантною є посада начальника
відділу - головного бухгалтера.

Згідно з частиною третьою статті 56
Бюджетного кодексу України,
призначення та звільнення головного
бухгалтера бюджетної установи
здійснюються за погодженням з
Державним казначейством України
відповідно до законодавства про працю
з урахуванням типових
професійно-кваліфікаційних
характеристик головного бухгалтера
бюджетної установи, затверджених
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 9 Типового
положення про бухгалтерську службу
бюджетної установи, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.01.2011 р. N 59 (далі - Типове положення),
головний бухгалтер призначається на
посаду та звільняється з посади
відповідно до законодавства про працю
з урахуванням вимог до
професійно-кваліфікаційного рівня,
встановлених пунктом 11 цього Типового
положення, керівником бюджетної
установи за погодженням з органом
Державної казначейської служби за
місцем обслуговування бюджетної
установи після погодження з керівником
та головним бухгалтером бюджетної
установи, якій підпорядкована бюджетна
установа, у разі, коли така установа є
розпорядником нижчого рівня коштів
державного або місцевого бюджету.

Погодження призначення на посаду та
звільнення з посади головного
бухгалтера керівником бюджетної
установи здійснюється відповідно до
Порядку погодження призначення на
посаду та звільнення з посади
головного бухгалтера бюджетної
установи, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
21.02.2011 р. N 214, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09.03.2011 р.
за N 281/19019 (далі - Порядок).

Відповідно до зазначеного Порядку, для
погодження кандидатури на посаду
головного бухгалтера керівником
бюджетної установи надсилається
подання про погодження призначення на
посаду головного бухгалтера протягом
місяця з дня утворення вакансії.

У разі коли документи, які додаються до
подання про призначення головного
бухгалтера, оформлено з дотриманням
встановленого законодавством порядку,
то органом Державної казначейської
служби України встановлюється дата
проведення співбесіди та оформляється
Картка погодження.

Під час співбесіди перевіряється
відповідність кандидата
професійно-кваліфікаційним вимогам,
установленим Типовим положенням про
бухгалтерську службу бюджетної
установи, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 26.01.2011 N
59, зокрема визначається рівень знань,
яким володіє цей кандидат, щодо
законів, інших актів законодавства з
питань регулювання господарської
діяльності та ведення бухгалтерського
обліку, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку України,
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку в державному
секторі, нормативно-правових актів
Міністерства фінансів України щодо
порядку ведення бухгалтерського
обліку, складення фінансової та
бюджетної звітності, міністерств та
інших центральних органів виконавчої
влади щодо галузевих особливостей
застосування національних положень
(стандартів) бухгалтерського обліку в
державному секторі, а також основ
технології виробництва продукції,
порядку оформлення операцій і
організації документообігу за
розділами обліку, форм та порядку
проведення розрахунків, порядку
приймання, передачі
товарно-матеріальних та інших
цінностей, зберігання і витрачання
коштів, правил проведення та
оформлення результатів інвентаризації
активів і зобов'язань, основних
принципів роботи на комп'ютері та
відповідних програмних засобів. На
підставі інформації, зазначеної у
Картці погодження, органом Державної
казначейської служби України
готується Висновок про погодження
(відмову у погодженні) призначення
(звільнення).

Тобто, законодавець передбачає певну
процедуру, яка передує призначенню на
посаду головного бухгалтера, первинним
етапом якої подання керівника
бюджетної установи про погодження
призначення на посаду.

Суд також зазначає, що за загальним
правилом поняття «право» слід розуміти
як передбачений законодавством
зовнішній вияв волі суб'єктів права,
який тягне за собою юридичні наслідки,
а «обов'язком» є нормативно закріплене
коло дій, покладених на певних осіб та
безумовних для виконання. Відповідно
до ст. 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Відтак суд наголошує, що
можливість зобов'язання суб'єкта
владних повноважень на вчинення
будь-яких дій має кореспондувати з
встановленим законодавством
обов'язком такого суб'єкта вчиняти ці
дії. В даному випадку, законодавством
не покладений обов'язок надіслати
подання про призначення особи на певну
посаду, а визначене лише таке право
керівника.

Крім того, матеріали справи містять
наказ Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області від 20.12.2011 № 17-О,
згідно з яким на посаду заступника
начальника планово-фінансового
відділу-заступника головного
бухгалтера Головного управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області призначена
Гербєєва Т.О.

Суд також не бере до уваги доводів
позивача щодо порушення відповідачем
положень ст.47 КЗпП України щодо
обов'язку власника провести розрахунок
з працівником і видати йому трудову
книжку, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Пунктами 4.1. 4.2 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженою наказом Міністерства
праці України, Міністерства
соціального захисту України та
Міністерства юстиції України від 29.07.93
р. N 58 встановлено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
видати працівнику його трудову книжку
в день звільнення з внесеним до неї
записом про звільнення. Якщо працівник
відсутній на роботі в день звільнення,
то власник або уповноважений ним орган
в цей день надсилає йому поштове
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки.

Головним управлінням Державного
казначейства України у Донецькій
області надіслано ОСОБА_1
рекомендованим листом від 19.12.2011 №
03-04/640-10466 повідомлення про звільнення з
займаної посади заступника начальника
планово-фінансового відділу Головного
управління Державного казначейства
України у Донецькій області у зв'язку з
ліквідацією Головного управління
Державного казначейства України у
Донецькій області, прохання прибути
для отримання трудової книжки.

В подальшому, аналогічні листи
надсилались на адресу позивачки 21.12.2012
року та 28.12.2012 року. Таким чином,
обов'язок повідомлення позивача про
необхідність з'явитись за отриманням
трудової книжки у зв'язку із
звільненням виконаний позивачем в
повному обсязі.

Крім того, відповідно до матеріалів
справи, з ОСОБА_1 був проведений повний
розрахунок, що не заперечувалось
навіть позивачем під час розгляду
справи, тому суд вважає, що вимоги ст.47
КЗпП України відповідачем виконані в
повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення
моральної шкоди у розмірі 20 тис. грн.
слід зазначити наступне.

Згідно п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 N
4, відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

На думку суду, позивач не навів суду
докази, які б підтвердили заподіяння
йому відповідачем моральної шкоди, не
довів чим підтверджується факт
заподіяння моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, якими діяннями вони
заподіяні, у чому саме полягає вина
заподіювача, а тому вимоги про
стягнення моральної шкоди в розмірі 20
тис. грн. є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Стаття 71 Кодексу адміністративного
судочинства України зазначає - кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Так, позивачем не надані суду докази в
обґрунтування заявлених вимог, а тому
відсутні підстави для задоволення
позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.2-15, 17-18, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99,
104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186,
254, 256 Кодексу адміністративного
судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області, третя особа ОСОБА_2,
голови ліквідаційної комісії
Головного управління Державного
казначейства України у Донецькій
області про зобов'язання вчинити певні
дії - відмовити.

Постанова постановлена у нарадчій
кімнаті та проголошена її вступна та
резолютивна частина у судовому
засіданні 24 липня 2012 року. Постанова
виготовлена в повному обсязі 27 липня 2012
року.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецький окружний адміністративний
суд з одночасним надісланням
апеляційної скарги особою, яка її
подає, до Донецького апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
складання постанови в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу, а
також прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Крилова М.М.