Справа № 819/1144/14-а
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1144/14-a

"25" червня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі:

головуючого судді : Білоус І. О.

при секретарі Габрилецькій С. Є.

за участю представників позивача :
Завацької І. М. відповідача: Ханас Д. Б.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Тернополі адміністративну справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в місті
Тернополі до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Тернопільській
області про стягнення заборгованості,
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в
місті Тернополі (далі - позивач, УПФУ в
м. Тернополі) звернулося до суду із
позовом до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Тернопільській
області (далі - відповідач, ВВДФССНВПЗУ
в Тернопільській області) про
стягнення заборгованості, визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
суду пояснила, що потерпілим ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 призначено та
виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання в сумі 2473,95 грн., за період
з грудня 2013 р. по травень 2014 р.
Враховуючи те, що пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві, представник позивача
вважає, що надавати застрахованій
особі матеріальну допомогу чи
соціальні послуги повинен Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків.

Крім того, представник позивача
пояснила, що УПФУ в м. Тернополі,
відповідно до ст.25 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» звернулося до
відповідача щодо відшкодування
понесених ним витрат. Проте,
відповідачем не було прийнято до
заліку суми витрат пенсій громадянам
держав-учасників СНД та членами їх
сімей, які отримали каліцтво в державах
СНД і переїхали на постійне місце
проживання в Україну, суми витрат на
виплату пенсій у зв'язку з відсутністю
особових справ потерпілих, суми
допомоги на поховання за грудень 2013
року - 361,93 грн., січень 2014 року - 361,93 грн.,
лютий 2014 року - 664,30 грн., березень 2014
року - 361,93 грн., квітень 2014 року - 361,93
грн., травень 2014 року - 361,93 грн., що
підтверджується копіями актів
щомісячної звірки та таблицями
розбіжностей за вищевказані місяці.

ВВДФССНВПЗУ в Тернопільській області
не включили в акт щомісячної звірки
суми виплачені ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6

З врахуванням викладеного представник
позивача вважає дії Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Тернопільскій
області неправомірними та просить
вимоги задоволити.

Відповідач позов не визнав, подав до
суду заперечення та пояснив, що ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у ВВДФССНВПЗУ в
Тернопільській області на обліку не
знаходяться та жодних страхових виплат
не отримують. Заперечення по
конкретних особах виклав у доповненнях
до заперечень на адміністративний
позов. На підставі вищевикладеного,
представник відповідача просив в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши подані суду письмові
докази, суд вважає, що позов не
підлягає до задоволення, з наступних
міркувань.

Судом встановлено, що особи ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, отримали каліцтва, що
підтверджується актами про нещасний
випадок.

УПФУ в Тернопільській області,
відповідно до Актів про нещасний
випадок ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
призначено пенсію по інвалідності
внаслідок трудового каліцтва, які
стались за часів СРСР, а у ОСОБА_5 у 1994
році. Даним особам була призначена
пенсія на підставі Закону України «Про
пенсійне забезпечення» та
виплачувалась управлінням ПФУ у
Тернопільській області з грудня 2013
року по травень 2014 року. ОСОБА_6, у
лютому 2014 було виплачено допомогу на
поховання у сумі 300 грн.

Загальна сума виплачених пенсій за
вказаний період становить 2473,95 грн., що
підтверджується розрахунком по
особам по місяцях за період з грудня 2013
р. по травень 2014 р.

Позивач, відповідно до вимог п. 5
Порядку №5-4/4, за вказаний період
включив в акти щомісячної звірки
витрати по особових справах
потерпілих, яким виплачено пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві, каліцтво яким
заподіяно на підприємствах,
розташованих на території СНД.

Разом з тим, суд зазначає, що посилання
позивача у позові на Порядок № 5-4/4 не
дає останньому право вимагати
стягнення суми пенсій, вказаних в
позовній заяві, оскільки Порядок не
передбачає наявність спору. Порядок
передбачає процедуру звіряння витрат,
проте не врегульовує спірні відносини,
які виникли у даному випадку, оскільки
встановлене ним правило підписання
актів звірки розрахунків розраховано
на відсутність спору.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23.09.99 року №1105-ХІV особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено, згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмуванням на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
по страхуванню від нещасного випадку
відповідно до цього Закону.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 26 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Порядок №5-4/4 визначає механізм
відшкодування на централізованому
рівні Фондом соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України
Пенсійному фонду України витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, які призначені особам, що
застраховані згідно із Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в тому числі
потерпілим особам, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків. Відповідно
вказаного Порядку позивач і відповідач
зобов'язані до 10 числа щомісячно
проводити звірки витрат виплачених
пенсій на підставі списку осіб, яким
виплачено пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсій у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, складати акт щомісячної
звірки витрат по особових справах
потерпілих, яким виплачено пенсії по
інвалідності. До 15 числа місяця
наступного за звітним акт подається
відповідним головним управлінням
Пенсійного фонду України в АРК,
областях, містах Києві та Севастополі і
управлінням виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в АРК, областях,
містах Києва та Севастополя, які
узагальнюють і узгоджують довідку про
відшкодування відповідних витрат.

Пунктом 6 Порядку №5-4/4 передбачено, що
головні управління Пенсійного фонду та
управління виконавчої дирекції Фонду
на підставі поданих актів узагальнюють
та узгоджують Довідку про
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
Пенсійному фонду України, пов'язаних з
виплатою відповідних пенсій, та до 20
числа місяця, наступного за звітним,
подають її відповідно до Пенсійного
фонду та Фонду соціального страхування
від нещасних випадків.

Згідно до вимог п.7 Порядку №5-4/4 довідка
є підставою для перерахування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України відповідних
коштів Пенсійному фонду України до 25
числа наступного за звітним.

Пунктом 4 Порядку №5-4/4 передбачено, що
відшкодуванню підлягають суми, що
сплачуються відповідно до Законів
України «Про пенсійне забезпечення»,
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», та інших
нормативно-правових актів, а саме: сума
основного розміру пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; щомісячна цільова
грошова допомога на прожиття, якщо така
надавалась пенсіонеру, який одержував
вищезазначену пенсію; допомога на
поховання сім'ї померлого або особі,
яка здійснила поховання особи, яка
отримувала вищезазначену пенсію; сума
витрат Пенсійного фонду з виплати і
доставки вищезазначених пенсії.

Пункт 4 Порядку №5-4/4 визначає виключний
перелік сум, які приймаються до заліку
для відшкодування видатків Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Згідно положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» - 1999 р. № 1105 страхові
виплати мають бути пов'язані із
страховими випадками, що спричинені
ушкодженням здоров'я внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання
застрахованої особи.

З врахуванням вищенаведених правових
норм, суд приходить до висновку про те,
що навіть враховуючи обов'язок
Пенсійного фонду призначати та
виплачувати пенсіонеру, який отримав
трудове каліцтво на території колишніх
республік СРСР, пенсію по трудовому
каліцтву, передбачений Угодою про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, ВВДФССНВПЗУ в
Тернопільській області не може
прийняти до відшкодування заявлені
витрати, оскільки пенсіонери отримали
травму на підприємстві, розташованому
на території іншої незалежної держави,
а тому вони не є застрахованими особами
Фонду соціального страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання України. Ні
Закон України «Про пенсійне
забезпечення», ні Угода про гарантії
прав громадян держав-учасниць
співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення не
регулює відносини між фондами позивача
та відповідача щодо відшкодування
втрат позивачу, а лише відносини
пенсіонера та Пенсійного фонду.

Регулювання відносин між Фондом
соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання і потерпілими на
виробництві, які отримали ушкодження
здоров'я на підприємствах інших
Незалежних держав (колишніх республік
СРСР) здійснюється на підставі Угоди
про взаємне визнання прав на
відшкодування шкоди, заподіяної
працівнику каліцтвом, професійним
захворюванням або іншими ушкодженнями,
що пов'язані з виконанням них трудових
обов'язків, підписаної 9 вересня 1994
року, державами колишнього СРСР, в тому
числі і Україною.

Відповідно до вимог ст. 2
вищезазначеної Угоди відшкодування
шкоди проводиться роботодавцем
Сторони, законодавство якої
поширювалося на працівника під час
отримання каліцтва, іншого ушкодження
здоров'я, смерті. Згідно цього,
відшкодування шкоди здійснюється
роботодавцем відповідно до його
законодавства.

Крім того, як вбачається з акту про
нещасний випадок на виробництві від
30.06.1994 року по ОСОБА_5, причиною
нещасного випадку стало незадовільна
організація робіт. Вини роботодавця в
нещасному випадку вищенаведеним актом
не встановлено. Разом з тим, тільки
наявність вини роботодавця в нещасному
випадку є обов'язковою умовою
проведення страхових виплат по
випадках, що сталися до набрання
чинності ЗУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності». З
врахуванням наведеного, суд вважає, що
підстави для відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків позивачу витрат, також і з
вищенаведених обставин, відсутні.

Суд також погоджується із посиланням
представника відповідача на обставин,
встановлені по ОСОБА_3 А саме,
посиланням на невідповідність акту №1
про нещасний випадок з ОСОБА_3 вимогам
Положення про розслідування і облік
нещасних випадків на виробництві від
20.05.1966р. яким затверджена форма акта, та
інформація про необхідні реквізити.
Зокрема відсутність запису коли саме
складено акт, відсутність підписів
двох з трьох членів комісії по
розслідуванню нещасного випадку, та
відсутністю дати затвердження акта,
тобто, наявності суттєвих недоліків
щодо його змісту і форми.

Суд також приймає до уваги і посилання
представника відповідача щодо
невідповідності форми акту про
нещасний випадок з ОСОБА_4 від 06.10.1988 р.
під час проходження виробничої
практики в радгоспі «Орловичі» вимогам
Положення про розслідування і облік
нещасних випадків на виробництві
затвердженого постановою Президії
всесоюзної центральної ради
професійних спілок від 13 серпня 1982р.
№11-6, що діяло з 01 січня 1983 р. Даним
положенням, яке діяло на момент
травмування ОСОБА_4, затверджено
примірник акта про нещасний випадок на
виробництві за формою Н-1. Проте акт за
формою Н-1 від 07.10.1988 р. складений на
старому, раніше діючому бланку
затвердженому постановою Президії
всесоюзної центральної ради
професійних спілок від 20 травня 1966р.,
протокол №15, п. 4 та введеного в дію 1
липня 1966 р., що теж є недоліком форми
його складання.

Щодо відмови відповідача у прийнятті
до заліку і стягнути витрати на
виплату допомоги на поховання ОСОБА_6,
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Статтею 1 Основ законодавства України
про загальнообовязкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі Основи) встановлено,
що загальнообовязкове державне
соціальне страхування це система прав,
обовязків і гарантій, яка передбачає
надання соціального захисту, що
включає матеріальне забезпечення
громадян у разі хвороби, повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом, за
рахунок грошових фондів, що формуються
шляхом сплати страхових внесків
власником або уповноваженим ним
органом, громадянами, а також бюджетних
та інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до статті 4 Основ залежно
від страхового випадку є такі види
загальнообовязкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у звязку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття;
інші види страхування, передбачені
законами України. Відносини, що
виникають за зазначеними у частині
першій цієї статті видами
загальнообовязкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ.

Види соціальних послуг та
матеріального забезпечення за
загальнообовязковим державним
соціальним страхуванням визначені у
статті 25 Основ. Усі види страхування,
крім медичного, включають в себе
допомогу на поховання. Так, зокрема, до
пенсійного страхування входить
допомога на поховання пенсіонерів; до
страхування у звязку з тимчасовою
втратою працездатності та витратами,
зумовленими похованням, допомога на
поховання (крім поховання пенсіонерів,
безробітних та осіб, які померли від
нещасного випадку на виробництві); до
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Пунктом 5 частини першої статті 24
Закону №1105-XIV Фонд зобовязаний
співпрацювати з фондами з інших видів
соціального страхування у
фінансуванні заходів, повязаних з
матеріальним забезпеченням та
наданням соціальних послуг
застрахованим, у кожному конкретному
випадку спільно приймаючи рішення щодо
того, хто з них братиме участь у
фінансуванні цих заходів.

У статті 21 цього Закону визначені
соціальні послуги та виплати, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом. Так, у разі настання страхового
випадку Фонд у встановленому законом
порядку повинен, зокрема, своєчасно та
в повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоровя або в разі його
смерті, виплачувати відповідні кошти
йому або особам, які перебували на його
утриманні; організовувати поховання
померлого, відшкодовувати вартість
повязаних з цим ритуальних послуг
відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини восьмої статті 34
Закону № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого від нещасного випадку або
професійного захворювання витрати на
його поховання несе Фонд згідно з
порядком, визначеним Кабінетом
Міністрів України.

Порядок проведення витрат на поховання
у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року №
826, регулює питання відшкодування
Фондом таких витрат страхувальнику або
сім'ї застрахованого, чи іншій особі,
яка здійснювала поховання потерпілого,
на організацію поховання та пов'язаних
з цим ритуальних послуг. Витрати на
поховання провадяться у разі смерті
потерпілого, що настала за обставин, за
яких настає страховий випадок
державного соціального страхування
громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, перелік яких наведено
Кабінетом Міністрів України (пункт 2
цього Порядку). Організація поховання
працівника, який загинув на
виробництві або помер у лікарні під час
лікування отриманої на виробництві
травми, проводиться страхувальником
(пункт 5 зазначеного Порядку).

Згідно з абзацом 2 частини девятої
статті 34 Закону № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого, який одержував страхові
виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний звязок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоровя має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.

Зі змісту частини четвертої статті 26
Основ, частини другої статті 24 Закону
№1105-XIV убачається: якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика та відшкодувати понесені
ним витрати.

Аналіз норм Закону № 1105-XIV, який
визначає правову основу, економічний
механізм та організаційну структуру
загальнообовязкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що призвели
до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві осіб, та
зазначеного вище Порядку,
затвердженого на виконання частини
восьмої статті 34 цього Закону, дає
підстави вважати, що Фонд зобовязаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного звязку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоровя.

Приписами ч. 1 ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
( далі - КАС України) встановлено, що
Рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Суд зазначає, що аналогічну правову
позицію, щодо застосування у подібних
правовідносинах викладено у рішенні
Верховного суду України № 21-48а11 від
23.05.2011 р. по справі за позовом
управління Пенсійного фонду України в
Запорізькому районі Запорізької
області до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі про
визнання протиправною відмови у
прийнятті до заліку та стягнення
компенсаційної виплати у розмірі 186 грн
46коп., що зобов'язує суд діяти у
відповідності до вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС
України.

Тому, суд, зважаючи на відсутність
належних та допустимих доказів, що
слугувалиб доведенням наявності
причинного зв'язку між смертю ОСОБА_6 та
одержаним каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я на виробництві
або професійного захворювання,
погоджується із посиланням
представника відповідача, викладеному
у судовому засіданні, на відсутність
підстав для задоволення позову у цій
частині.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
вважає, що оскільки у випадку
потерпілих каліцтва були отримані на
території Росії, то відповідно до Угоди
про взаємне визнання прав на
відшкодування шкоди, заподіяної
працівнику каліцтвом, професійним
захворюванням або іншим ушкодженням
здоров'я, які пов'язані з виконанням них
трудових обов'язків та ст. 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків повинен
відшкодовувати Пенсійному фонду
України витрати, понесені останнім у
зв'язку з виплатою відповідних пенсій
тільки тим громадянам, які ушкодили
здоров'я на підприємствах,
розташованих на території України, а
також тим, які стали інвалідами
внаслідок трудового каліцтва за
законодавством України, але проживають
за межами України.

Крім того, суд вважає, що відмова Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань відшкодовувати витрати
Пенсійному фонду України за виплачену
ним пенсію по інвалідності є
обґрунтованою оскільки, у зв'язку з тим,
що Фонд сплачує страхові виплати та
надає соціальні послуги працівникам
(членам сімей), які потерпіли шкоди на
виробництві до 01.04.2001 року - з того часу,
коли відповідні підприємства передали
Фонду документи, що підтверджують
право цих працівників (членів їх сімей)
на такі страхові виплати та соціальні
виплати. Проте, оскільки особові справи
вищевказаних осіб не передавались
підприємствами, де сталось трудові
каліцтва до ВВДФССНВПЗУ в
Тернопільській області, а також
враховуючи те, що трудове каліцтво було
отримано з вини самого потерпілого
(ОСОБА_5), зважаючи на недоліки щодо
форми і змісту документів, якими
зафіксовано нещасні випадки ( ОСОБА_3,
ОСОБА_4), та відсутність доведеного
причинного зв"язку між смертю ОСОБА_6 та
одержаним каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я на виробництві
або професійного захворювання, суд
приходить до висновку, що у відповідача
відсутні правові підстави приймати до
відшкодування витрати УПФУ в
Тернопільській області.

Відповідно до ст.ст. 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

За наведених обставин, суд вважає, що
позовні вимоги не підтверджені
належними та допустимими доказами, а
тому приходить до переконання про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Судових витрат по справі згідно ст.94
КАС України немає.

Керуючись ст.ст. 94, 160-163 КАС України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги на постанову суду
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 01.07.2014 року.

Суддя
Білоус І.О.