Справа № 2а-996/11
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2014 р. м. Київ
К/800/34947/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г. розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 26 січня 2012 року
та постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2013
року у справі № 2а-996/11 за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5, Дрогобицької міської ради,
Управління Держкомзему у місті
Дрогобичі Львівської області, третя
особа: Дрогобицький міський відділ
Львівської регіональної філії центру
Державного земельного кадастру про
визнання недійсними державних актів на
земельні ділянки,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, Дрогобицької
міської ради, Управління Держкомзему у
місті Дрогобичі Львівської області,
третя особа: Дрогобицький міський
відділ Львівської регіональної філії
центру Державного земельного кадастру
про визнання недійсними державних
актів на земельні ділянки.

З врахуванням збільшення позовних
вимог позивачка просила:

- визнати недійсним Державний акт серії
ЯИ № 199597 від 30.10.2009 року на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0, 0450га по АДРЕСА_1,
виданий ОСОБА_5 в частині відображення
проїзду, позначеного літ. «В», «Г»;

- визнати недійсним Державний акт серії
ЯД № 506022 від 11.09.2008 року на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0, 0450га по АДРЕСА_1,
виданий ОСОБА_6 в частині відображення
проїзду, позначеного літ. «В», «Г»;

- визнати недійсним Державний акт серії
ІІ-ЛВ № 024934 від 28.08.1999 року на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0, 10га по АДРЕСА_1,
виданий ОСОБА_6 в частині відображення
проїзду, позначеного літ. «Е», «Д».

Позивачка посилалася на те, що є
власником будинковолодіння по АДРЕСА_2.
В Державному акті на право власності на
земельну ділянку її сусіда ОСОБА_5
міститься позначення про наявність
землі загального користування
(проїзду) між точками В і Г. Такі ж
позначення маються на Державних актах
на право приватної власності на
земельні ділянки ОСОБА_6, вона ж ОСОБА_6,
що не відповідає дійсності, оскільки
спільного проїзду до будинковолодіння
ОСОБА_5 не існувало ні юридично, ні
фактично.

Постановою Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 26.01.2012 року у задоволенні
позову відмовлено.

Львівський апеляційний
адміністративний суд постановою від
05.06.2013 року рішення суду першої
інстанції скасував.

Провадження у справі в частині
заявлених позовних вимог до ОСОБА_5 про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку закрив, оскільки такі позовні
вимоги не підлягають розгляду в
порядку адміністративного
судочинства.

В частині заявлених позивачкою
позовних вимог до Дрогобицької міської
ради, Управління Держкомзему в м.
Дрогобичі про визнання недійсними
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки цю
постанову скасував та прийняв нову
постанову, якою у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовив.

Не погоджуючись з оскаржуваними
постановами судів попередніх
інстанцій, ОСОБА_4 звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є
власником будинку по АДРЕСА_2, за яким
на підставі рішення виконавчого
комітету Дрогобицької міської ради
від 14.04.1967 року № 184 було встановлено
норму земельної ділянки в розмірі 858кв.
м.

Згідно рішення Дрогобицької міської
ради № 1024 від 22.12.2009 року позивачці
дано згоду на розроблення технічної
документації на земельну ділянку
площею 858кв. АДРЕСА_2 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка).

Відповідно до схем-плану земельної
ділянки позивачки, який міститься в
інвентарній справі ДДК МБТІ та ЕО,
проїзду до будинку по АДРЕСА_1 в
технічних документах на земельну
ділянку ОСОБА_4 не зазначено.

Власником сусіднього будинковолодіння
по АДРЕСА_1 була ОСОБА_6, вона ж ОСОБА_6,
якій згідно Державного акта серії ІІ-ЛВ
№ 024934 від 28.08.1999 року на праві
приватної власності належала
земельна ділянка площею 0, 10га по
АДРЕСА_1. В акті, який оскаржує ОСОБА_4,
відображений проїзд, позначений літ.
«Е», «Д».

Згодом ОСОБА_6 належну їй земельну
ділянку відчужила. Зокрема, за
договором дарування від 17.09.2008 року
земельну ділянку площею 0, 0450га, на яку
вона мала Державний акт серії ЯД № 506022
від 11.09.2008 року, який оспорює ОСОБА_4,
вона подарувала ОСОБА_5, який оформив
оскаржуваний Державний акт серії ЯИ №
199597 від 30.10.2009 року на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0, 0450га по АДРЕСА_1 в м. Дрогобичі, в якому
відображено проїзд, позначений літ.
«В», «Г».

Решту земельної ділянки площею 0, 0550га
за договором від 19.03.2003 року ОСОБА_6
продала ОСОБА_10

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 не довела обґрунтованості своїх
вимог та факту порушення своїх прав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про закриття провадження у справі в
частині заявлених позовних вимог до
ОСОБА_5 про визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку, суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що такі вимоги підлягають розгляду в
порядку цивільного судочинства.

Щодо позовних вимог до Дрогобицької
міської ради та Управління Держкомзему
в м. Дрогобичі про визнання недійсними
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки, то у їх
задоволенні апеляційним судом
відмовлено з огляду на їх
недоведеність .

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується з такими висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства (далі -
КАС) України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно частини 2 цієї статті до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Статтею 1 Цивільного процесуального
кодексу (далі - ЦПК) України визначено,
що завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 17
КАС України компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

За змістом пункту 1 частини 1 ст. 3 КАС
України, справа адміністративної
юрисдикції (адміністративна справа) -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 ст. 3 КАС
України суб'єкт владних повноважень -
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що позивач звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, Дрогобицької
міської ради, Управління Держкомзему у
місті Дрогобичі Львівської області,
третя особа: Дрогобицький міський
відділ Львівської регіональної філії
центру Державного земельного кадастру
про визнання недійсними Державних
актів серії ЯИ № 199597 від 30.10.2009 року;
серії ЯД № 506022 від 11.09.2008 року; серії
ІІ-ЛВ № 024934 від 28.08.1999 року на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0, 10га по АДРЕСА_1,
виданий ОСОБА_6 в частині відображення
проїзду, позначеного, відповідно, літ.
«В», «Г», літ. «В», «Г» та літ. «Е», «Д».

Вимог про визнання неправомірними дій,
рішень або бездіяльності суб'єкта
владних повноважень позивачем
заявлено не було.

З системного аналізу діючого
законодавства та фактичних обставин
справи слідує, що між сторонами виник
спір про цивільне право.

З огляду на положення земельного
законодавства (ст. 23 Земельного кодексу
України від 18 грудня 1990 року № 561-XII,
ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України
від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, у
редакціях, чинних на момент видачі
оскаржуваних державних актів на право
приватної власності на земельну
ділянку) право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Вимога про скасування державного акта
про право власності на земельну
ділянку є вимогою про захист права
власності на земельну ділянку, а спірні
правовідносини стосуються права
володіння, користування та
розпорядження земельними ділянками і
не пов'язані з захистом прав, свобод чи
інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦПК України
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України
передбачено, що суд закриває
провадження у справі, якщо справу не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 228 КАС
України суд касаційної інстанції
скасовує судові рішення в касаційному
порядку і залишає позовну заяву без
розгляду або закриває провадження у
справі з підстав, встановлених
статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 157, 220, 222, 223, 224, частиною
1 ст. 228, ст.ст. 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Скасувати постанову Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 26 січня 2012 року та
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2013
року, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: