Справа № 826/6905/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" травня 2014 р. м. Київ
К/800/54125/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,при секретарі
Луцак А.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року

у справі № 826/6905/13-а

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Когіто»

до Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі міста Києва

Державної
податкової служби

про визнання
протиправними та скасування
податкових

повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Когіто» (надалі
також - позивач, ТОВ «Когіто»)
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі міста
Києва Державної податкової служби
(надалі також - відповідач, ДПІ) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 23
квітня 2013 року № та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 липня 2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Когіто»
задоволено. Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 липня 2013 року скасовано. Прийнято нову
постанову, якою позовні вимоги
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
служби від 23 квітня 2013 року № та
№ .

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судом апеляційної
інстанції порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року та залишити в силі постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 9 липня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 23
квітня 2014 року №
(визначено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток у розмірі 141727
грн., у тому числі: за основним платежем
- 141726 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1 грн.), та № (визначено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 113382 грн., в
тому числі: за основним платежем -113381
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1 грн.), стали висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки від 4 квітня 2013 року №
302/22.5-07/36301135, про порушення позивачем
вимог пункту 1.32 статті 1, підпункту 5.2.1
пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3,
підпункту 5.4.2 пункту 5.4 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та, як наслідок, занижено
податку на прибуток за І квартал 2011
року на загальну суму у розмірі 141726
грн., а також порушення пункту 185.1
статті 185, пункту 186.1 статті 186, пункту
187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188,
пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пункту 201.10
статті 201 Податкового кодексу України
(надалі також - ПК України; тут і надалі -
в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) та, як наслідок,
занижено податку на додану вартість на
загальну суму у розмірі 113381 грн., у тому
числі: лютий 2011 року - 49778 грн., березень
2011 року 63602 грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно відображено в
податковому обліку господарські
операції З ТОВ «Еліре», засновник,
головний бухгалтер та директор якого
при допиті в якості свідка зазначив, що
до фінансово-господарської діяльності
та заснування ТОВ «Еліре» не має
ніякого відношення; про те, що він є
засновником ТОВ «Еліре» дізнався зі
слів співробітників податкової
міліції, на вказану посаду він ніколи
не призначався, статутний фонд не
формував, рахунки в банківських
установах не відкривав, податкову та
іншу звітність до податкових та інших
контролюючих органів не складав та не
подавав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, зазначив, що
реальність господарських операцій між
позивачем та його контрагентом за
укладеним з ТОВ «Еліре» договором не
підтверджена належними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
роблячи висновок про відсутність факту
порушень позивачем під час
відображення в податковому обліку
господарських операцій з ТОВ «Еліре»,
зазначив, що виконання послуг за
укладеним договором підтверджується
належним чином оформленим первинними
документами, зокрема: виписками
платіжних доручень,
товарно-транспортними накладними,
видатковими та податковими накладними.

Вищий адміністративний суд України,
переглядаючи судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій у
межах касаційної скарги звертає увагу
на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону визначено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

За змістом пункту до пункту 198.1 статті
198 ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) та зменшення суми
оподатковуваного доходу на суму витрат
є реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою використання у власній
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку, що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

При цьому, за змістом правової позиції
Верховного Суду України, що висловлена
останнім в постанові від 5 березня 2012
року по справі № 21-421а11 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафта» до
Шосткинської міжрайонної державної
податкової інспекції Сумської області
про визнання висновків перевірки
неправомірними, визнання чинним
договору, скасування податкових
повідомлень-рішень, первинні документи
не можна вважати належно оформленими
та підписаними повноважними особами
звітними документами, які посвідчують
факт придбання товарів, робіт чи
послуг, якщо вони виписані від імені
підприємств, які зареєстровані в
Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України і
Реєстрі платників податку на додану
вартість за зверненням невстановлених
осіб від імені осіб, які заперечують
свою участь у створенні та діяльності
цих товариств, зокрема й у підписанні
будь-яких первинних документів.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
1 лютого 2011 року між ТОВ
«Когіто» (покупець) та ТОВ «Еліре»
(продавець) укладено договір на
поставку продукції № 052011 (далі -
Договір), а саме поставку дисплеїв,
мікросхем, акумуляторів тощо. На
підтвердження факту виконання умов
вказаного Договору складено
відповідні видаткові накладні від
21лютого 2011 року № РН-000030 та від 16
березня 2011 року № РН-000045, а також ТОВ
«Еліре» виписало позивачу податкові
накладні від 21 лютого 2011 року № 39 та від
16 березня 2011 року № 58 на загальну суму у
розмірі 680284,98 грн. (в тому числі ПДВ 113381
грн.).

Водночас, при допиті в якості свідка
засновника, головного бухгалтера та
директора ТОВ «Еліре» ОСОБА_5, з
попередженням про кримінальну
відповідальність за відмову від дачі
показань, дачу завідомо неправдивих
показань, передбачених статтями 384, 385
Кримінального кодексу України,
останній заначив, що він зареєстрував
на своє прізвище ТОВ «Еліре», на якому
вів діяльність приблизно один рік -
протягом 2009 року, а в подальшому
передав ТОВ «Еліре» ОСОБА_6, а саме
надав довіреність та склав наказ про
передачу первинних
фінансово-господарських документів та
печатки вказаного підприємства. З
моменту передачі підприємства ОСОБА_6
ніякого відношення до ТОВ
«Еліре» він не мав. Де знаходилась
фактична адреса, офіс, складські або
виробничі приміщення ТОВ «Еліре» йому
невідомо, а також яким чином опинилась
печатка та реєстраційні документи на
незаконному конвертаційному центрі
останньому також невідомо.

При цьому, 25 грудня 2012 року при допиті в
якості свідка директора ТОВ «Еліре»
ОСОБА_6, з попередженням про
кримінальну відповідальність за
відмову від дачі показань, дачу
завідомо неправдивих показань,
передбачених статтею 384, 385
Кримінального кодексу України,
останній зазначив, що до
фінансово-господарської діяльності та
заснування, зокрема, ТОВ «Еліре» не має
ніякого відношення та повідомив про те,
що він є засновником ТОВ «Еліре» він
дізнався зі слів співробітників
податкової міліції, на вказану посаду
він ніколи не призначався, статутний
фонд не формував, рахунки в банківських
установах не відкривав, податкову та
іншу звітність до податкових та інших
контролюючих органів не складав та не
подавав.

Враховуючи, що, по-перше, складені з ТОВ
«Еліре» на підставі Договору видаткові
накладні та податкові накладні, які, на
думку позивача, є доказами реальності
купівлі-продажу товарів, підписані
невідомими особами від імені ТОВ
«Еліре», а по-друге, не вказаних
видаткових та податкових накладних не
зазначено посади та прізвища особи, яка
їх підписала, суд першої інстанцій
прийшов юридично правильного висновку,
що вказані первинні документи були
оформлені з порушенням вимог частини 2
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а тому не можуть
бути належними доказами реального
виконання спірних господарських
операцій.

За таких обставин, з огляду на
встановлення попередніми судовими
інстанціями, що ТОВ «Еліре», податкові
накладні та видаткові накладні якого
стали підставою для формування
позивачем податкового кредиту та сум
валових витрат зареєстроване в Єдиному
державному реєстрі підприємств та
організацій України від імені особи,
яка заперечує свою участь у створенні
та діяльності цього суб'єкта
господарювання, зокрема й у підписанні
будь-яких первинних документів, - суд
першої інстанції дійшов юридично
правильного висновку про те, що
виписані від імені цього контрагента
первинні документи не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважною особою звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг, а
тому віднесення відображених у них сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту та зменшення на їх
підставі оподатковуваного доходу на
суму витрат є безпідставним.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
господарські операції, здійснені на
виконання правочинів, є самостійним
поняттям, відмінним від правочинів або
господарських зобов'язань, а
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означають
автоматично реальності вчинення
господарської операції

Відтак, вірним є висновок суду першої
інстанції про допущення позивачем
порушень при відображенні в
податковому обліку господарських
операцій з ТОВ «Еліре», а суд
апеляційної інстанції дійшов
помилкового висновку про задоволення
позовних вимог.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає задоволенню,
рішення суду апеляційної інстанції -
скасуванню, а рішення суду першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року скасувати.

Залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 липня 2013 року по справі № 826/6905/13-а.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко