Справа № 2а-6878/10/1570
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року
м. Київ К/9991/71204/11

К/9991/5155/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційні скарги Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси та Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 30 березня
2011 року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року

у справі № 2а-6878/10/1570

за позовом Приватного підприємства
«Діоніс»

до Державної податкової інспекції у
Малиновському районі м. Одеси,

Головного управління Державного
казначейства України в Одеській
області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, стягнення
бюджетної заборгованості з податку на
додану вартість, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 30 березня
2011 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року, адміністративний позов
Приватного підприємства «Діоніс» (далі
- ПП «Діоніс»; позивач) до Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси (далі - ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси;
відповідач-1) та Головного управління
Державного казначейства України в
Одеській області (далі - ГУДК України в
Одеській області; відповідач-2)
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від
01 червня 2010 року. Стягнуто з
Державного бюджету України через ГУДК
України в Одеській області на користь
ПП «Діоніс» суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість у розмірі 530 011,00 грн., з яких: за
жовтень 2009 року в розмірі
388 800,00 грн. та за листопад 2009 року в
розмірі 141 211,00 грн. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ПП «Діоніс» судовий збір у розмірі
1 700,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідачі оскаржили їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданих касаційних скаргах, ДПІ
у Малиновському районі м. Одеси та ГУДК
України в Одеській області,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 30
березня 2011 року, ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 жовтня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

В запереченні на касаційну скаргу
відповідача-1 позивач просить залишити
її без задоволення, а постановлені у
справі судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційні скарги слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем-1
проведено невиїзну документальну
перевірку ПП «Діоніс» з питань
достовірності нарахування бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на рахунок платника у банку по
декларації за жовтень 2009 року, яке
виникло за рахунок від'ємного значення
з податку на додану вартість, що
декларувалось у вересні 2009
року; по декларації за листопад 2009 року,
яке виникло за рахунок від'ємного
значення з податку на додану вартість,
що декларувалось у жовтні 2009 року, за
результатами якої складено акт №
43/23-310/30810494 від 20 травня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем-1 прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 01
червня 2010 року, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування податку
на додану вартість у розмірі 530
011,00 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 7.7.2 пункту 7.7
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним заявленням до
бюджетного відшкодування сум податку
на додану вартість, непідтверджених
податковими зобов'язаннями
контрагентів по ланцюгам постачання.

Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на
неможливість проведення зустрічних
перевірок постачальників ПП «Діоніс»
по ланцюгам постачання (у другій ланці),
позаяк деякі з них не знаходяться за
вказаним в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням, а
деякі визнані банкрутами.

Задовольняючи адміністративний позов,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість, який в
подальшому приймає участь у формуванні
сум бюджетного відшкодування, є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Як встановлено судами, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання позивачем у Приватного
підприємства «Українська продовольча
компанія ББК» (безпосереднього
постачальника) товару (винограду
урожаю 2009 року європейських сортів в
асортименті) засвідчується належним
чином складеними податковими та
видатковими накладними, платіжними
дорученнями, товарно-транспортними
накладними, а податковим органом, в
свою чергу, будь-яких доказів на
підтвердження безтоварного
(фіктивного) характеру проведених
операцій не надано.

Доводи, викладені в касаційній скарзі
відповідача-1, про те, що необхідною
умовою бюджетного відшкодування є
сплата сум податку на додану вартість
до бюджету всіма контрагентами
позивача по ланцюгам постачання, яку
можливо встановити лише після
проведення зустрічних перевірок,
колегія суддів відхиляє, оскільки
пункт 1.3 статті 1 Закону № 168/97-ВР, даючи
визначення платника податку як особи,
яка зобов'язана утримати та внести до
бюджету податок, визначає при цьому, що
податок сплачується покупцем або
особою, яка імпортує товари на митну
територію України.

Вимога ж пункту 1.8 статті 1 Закону №
168/97-ВР щодо надмірної сплати податку на
додану вартість як необхідної умови
бюджетного відшкодування стосується
платника, який згідно із Законом №
168/97-ВР поніс фактичні витрати щодо
сплати зазначеного податку.

Таким чином, якщо контрагенти, зокрема,
ті, які не були безпосередніми
постачальниками товарів (робіт,
послуг), не виконали своїх зобов'язань
щодо сплати податку до бюджету, то це
тягне відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, однак
зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на відшкодування податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 30 березня
2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 жовтня 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси та Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
відхилити, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 30
березня 2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.