Справа № А27/354-07
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року
м. Київ К/9991/290/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська

на постанову Господарського суду
Дніпропетровської області від 16 лютого
2010 року

та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року

у справі № А27/354-07

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі
м. Дніпропетровська

про визнання недійсними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_3 (далі -
СПД-ФО ОСОБА_3; позивач) звернувся до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська (далі -
ДПІ у Амур-Нижньодніпровському районі
м. Дніпропетровська;
відповідач) про визнання недійсними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №
/0 від 04 червня 2007 року та № /0
від 04 червня 2007 року.

Постановою Господарського суду
Дніпропетровської області від 16 лютого
2010 року, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року, позов задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від
04 червня 2007 року в частині
визначення СПД-ФО ОСОБА_3 суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 9 460,50 грн. та
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 04 червня 2007 року в частині
визначення СПД-ФО ОСОБА_3 суми
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 561,55
грн. В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з Державного бюджету України
на користь СПД-ФО ОСОБА_3 3,40 грн. витрат
із сплати судового збору.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у
Амур-Нижньодніпровському районі
м. Дніпропетровська, посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Господарського суду Дніпропетровської
області від 16 лютого 2010 року в частині
задоволення позовних вимог, ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить залишити її без
задоволення, а постановлені у справі
судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи в
межах доводів касаційної скарги
відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
виїзну планову документальну
перевірку СПД-ФО ОСОБА_3 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 січня 2004
року по 31 грудня 2006 року, за
результатами якої складено акт №
00033/173/НОМЕР_1 від 18 травня 2007 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
контролюючим органом прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 04 червня 2007 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 11 269,50 грн. (7 513,00 грн. -
основний платіж, 3 756,50 грн. - штрафні
(фінансові) санкції), та податкове
повідомлення-рішення № /0 від
04 червня 2007 року, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 1 345,23 грн. (1 345,23
грн. - основний платіж, 0,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції).

Перевіркою, зокрема, встановлено
порушення СПД-ФО ОСОБА_3 підпункту 7.4.5
пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті
7 Закону України від 03 квітня
1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) з огляду на
неправомірне включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних № 29/08 від 29 серпня 2005 року, №
21/09 від 21 вересня 2005 року, № 04/10 від 04
жовтня 2005 року, № 9/11 від 09 листопада 2005
року, виписаних на його адресу
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Хатор-Синтез»,
Свідоцтво платника податку на додану
вартість якого актом Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Дніпропетровська № 55/290 від 12
травня 2006 року анульовано з моменту
видачі, тобто з 18 серпня 2005 року.

Крім того, податковий орган
дійшов висновку про порушення
підприємцем статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України від
26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий
податок з громадян» (в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Декрет № 13-92) з
підстав внесення до декларацій про
доходи, одержані за 2004 - 2006 роки,
недостовірних даних, що призвело до
заниження оподатковуваного доходу за
вказані періоди та, як наслідок,
несплати податку до бюджету.

Задовольняючи позов частково,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1
Закону № 168/97-ВР податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.

Згідно з пунктом 9.8 статті 9 Закону №
168/97-ВР реєстрація особи як платника
податку на додану вартість діє до дати
її анулювання.

Відповідно до пункту 25 Положення про
реєстрацію платників податку на додану
вартість, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 01 березня 2000 року № 79 (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), Свідоцтво про
реєстрацію платника податку на додану
вартість діє до дати його анулювання,
яке відбувається у випадках,
передбачених законодавством.
Одночасно з анулюванням Свідоцтва
органи державної податкової служби
здійснюють виключення платника
податку на додану вартість з Реєстру.

Таким чином, втрата особою статусу
платника податку на додану вартість
позбавляє правового значення
складених такою особою після
анулювання її реєстрації податкових
накладних, проте вказана обставина
саме по собі не позбавляє правового
значення виданих за наслідками
проведених господарських операцій
податкових накладних особою до
анулювання її Свідоцтва платника
податку на додану вартість та до
виключення з Реєстру платників податку
на додану вартість.

Водночас, як встановлено судами, на
момент виписки на адресу позивача
спірних податкових накладних (серпень -
листопад 2005 року) ТОВ «Хатор-Синтез»
було зареєстроване як платник податку
на додану вартість, про що мало
відповідне Свідоцтво.

З огляду на викладене та
враховуючи встановлений судовими
інстанціями факт реального здійснення
господарських операцій з придбання
позивачем електрообладнання та меблів
у ТОВ «Хатор-Синтез», що
підтверджується належним чином
складеними видатковими та податковими
накладними, рахунками, квитанціями,
платіжними дорученнями, а також не
спростовано відповідачем, суди
попередніх інстанцій цілком об'єктивно
визнали неправомірним визначення
податковим органом підприємцю суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за вказаним епізодом.

Згідно із статтею 13 Декрету № 13-92
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву.

При цьому слід враховувати, що за
змістом частин 1, 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього
Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону № 996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ
Порядку оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового та валютного
законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 11 червня 2004 року № 326 (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), за кожним
відображеним в акті фактом порушення
податкового та валютного
законодавства необхідно: висвітлити
показники, які відображаються
платником податків у податковій
звітності, та фактичні показники,
виявлені у ході перевірки на підставі
первинних документів обліку платника
податків у розрізі періодів; у разі
виявлення розбіжностей чітко викласти
зміст порушення з посиланням на
конкретні пункти і статті
нормативно-правових актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків, в якому дане
порушення здійснено, при цьому додати
до акта письмові пояснення платника
податків та, за їх наявності,
відповідальних осіб за ведення обліку
доходів і витрат суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи щодо встановлених порушень;
зазначити первинний документ, на
підставі якого вчинено записи з обліку,
а у разі відсутності такого - інші
докази, що достовірно підтверджують
наявність факту порушення; у разі
відмови платника податків та, за їх
наявності, відповідальних осіб за
ведення обліку доходів і витрат
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи надати
посадовим особам, що здійснюють
перевірку, письмові пояснення щодо
причини ненадання документів, факти
відмови відображаються в акті.

Однак, як встановлено судами
першої та апеляційної інстанцій, в акті
перевірки № 00033/173/НОМЕР_1 від 18 травня
2007 року фактично відсутні посилання на
первинні документи, на підставі яких
вчинено записи в податковому та
бухгалтерському обліку позивача та які
б, відповідно, підтверджували
порушення ним вимог статті 13 Декрету №
13-92 в частині внесення до декларацій
про доходи, одержані за 2004 - 2006 роки,
недостовірних даних.

За наведених обставин, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову
Господарського суду Дніпропетровської
області від 16 лютого 2010 року та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року такими, що
прийняті з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, а тому суд касаційної інстанції
не знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська відхилити, а
постанову Господарського суду
Дніпропетровської області від 16 лютого
2010 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.