Справа № 2а-2168/09/1770
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року
м. Київ К/9991/95579/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції Рівненської
області

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2009 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27 червня 2011
року

у справі № 2а-2168/09/1770

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції Рівненської
області

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від 13
березня 2009 року, залишеною без
змін ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27 червня 2011
року, позов Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3; позивач) до
Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції Рівненської
області (далі - Сарненська МДПІ
Рівненської області; відповідач)
задоволено повністю. Визнано нечинним
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 08 січня 2009 року. Присуджено
до стягнення з Державного бюджету
України на користь позивача сплачений
ним судовий збір у розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 13
березня 2009 року, ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 27 червня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить залишити її без
задоволення, а постановлені у справі
судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено позапланову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок за червень 2008 року, яка виникла
за рахунок від'ємного значення з
податку на додану вартість, що
декларувалось в період з 01
травня 2008 року по 31 травня 2008 року, за
результатами якої складено акт
№ 407/17/11/НОМЕР_1 від 18 грудня
2008 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки Сарненською МДПІ
Рівненської області прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 08 січня 2009 року, яким
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість у розмірі 49 086,00 грн.

Перевіркою встановлено порушення
ФОП ОСОБА_3 підпункту 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість, сплаченої митному
органу в ціні імпортованої
однокамерної сушарки типу LK-ZDR-40, яка не
використовується підприємцем в
господарській діяльності (не введена в
експлуатацію).

Задовольняючи позов повністю,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги)
починають використовуватися в
операціях, які не є об'єктом
оподаткування згідно зі статтею 3 цього
Закону або звільняються від
оподаткування згідно зі статтею 5 цього
Закону, чи основні фонди переводяться
до складу невиробничих фондів, то з
метою оподаткування такі товари
(послуги), основні фонди вважаються
проданими за їх звичайною ціною у
податковому періоді, на який припадає
початок такого використання або
переведення, але не нижче ціни їх
придбання (виготовлення, будівництва,
спорудження).

Таким чином, визначальною умовою для
віднесення суми податку на додану
вартість, сплаченої в ціні придбаних
основних фондів, до складу податкового
кредиту є наявність мети подальшого їх
використання платником податку в
господарській діяльності. При цьому
положення Закону № 168/97-ВР не пов'язують
право на включення до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість з введенням основних
фондів в експлуатацію.

Як встановлено судами та не
спростовано контролюючим органом,
спірну сушарку придбано позивачем з
метою здійснення господарської
діяльності після отримання всіх
необхідних дозволів щодо введення її в
експлуатацію.

А відтак, слід погодитись з доводами
судів першої та апеляційної інстанцій
про відсутність у відповідача в
розглядуваному випадку правових
підстав для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2009 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 27 червня 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Сарненської
міжрайонної державної податкової
інспекції Рівненської області
відхилити, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 13
березня 2009 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 27 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.