Справа № 826/676/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/800/58469/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,при секретарі
Луцак А.В.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 вересня 2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року

у справі № 826/676/13-а

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сеа
Електронікс»

до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного

управління
Міндоходів у місті Києві

про визнання
протиправними та скасування
податкових

повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сеа Електронікс»
(надалі також - позивач, ТОВ «Сеа
Електронікс») звернулося до суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 31
серпня 2012 року № та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
вересня 2013 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкові повідомлення -
рішення від 31 серпня 2012 року №,
№.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві залишено без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
вересня 2013 року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 вересня 2013 року і
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року та прийняти рішення, яким
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 31
серпня 2012 № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 2 076 145,00 грн., в тому числі
основний платіж - 1660916,00 грн. та штрафні
санкції - 415229,00 грн. та № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДВ в розмірі 1660916,00 грн.,
в тому числі основний платіж - 1328733,00
грн. та штрафні санкції - 332 183,00 грн.
стали висновки відповідача, викладені
в акті перевірки від 9 серпня 2012 року №
2442/22-222-32611674, про порушення позивачем
вимог пункту 5.1, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», що призвело до
заниження податку на прибуток на суму
1660916,00 грн., в тому числі по
періодах: 3 квартал 2010 року - 361875,00 грн., 4
квартал 2010 року - 1299041,00 грн.; підпункту
7.2.3 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту
7.4, підпункту 7.5.1 статті 7.5
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» та пункту 9.1 статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, що призвело до
заниження ПДВ на суму 1328733,00 грн., а саме:
вересень 2010 року - 289 500,00 грн.,
жовтень 2010 року - 471676,00 грн., грудень 2010
року - 567557,00 грн.

Висновки відповідача про порушення
позивачем наведених вище норм
ґрунтуються на тому, що останнім,
внаслідок відображення в податковому
обліку господарських операцій з ТОВ
«Укртехномас-Сервіс», безпідставно
віднесено суми до витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток та до податкового
кредиту для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість, оскільки правочини між ТОВ
«Сеа Електронікс» та зазначеним
суб'єктом господарювання не
спричиняють реального настання
правових наслідків.

При цьому, судами попередніх інстанцій
встановлено, що перевірка позивача, за
результатами якої складено акт
перевірки та прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, була
призначена на виконання постанови
старшого слідчого в ОВС 4 відділу 1
управління Головного слідчого
управління СБ України капітана міліції
Черняка І.Р. від 20 червня 2012
року, у зв'язку з тим, що у провадженні
останнього перебувала кримінальна
справа № 732 по обвинуваченню ОСОБА_6 в
організації створення ТОВ
«Укртехномас-Сервіс» з метою прикриття
незаконної діяльності, що заподіяло
велику матеріальну шкоду державі,
тобто у вчиненні злочину,
передбаченого частиною 3 статті 27,
частини 2 статті 205 Кримінального
кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився й
суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що факт реальності господарських
операцій позивача з його контрагентом
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами;
при цьому, пославшись на положення
пункту 89.6 статті 89 Податкового кодексу
України, звернув увагу на
безпідставність прийняття
оскаржуваних рішень, зважаючи на те, що
перевірка позивача проводилася на
виконання постанови старшого слідчого
без надання доказів існування судового
рішення в межах кримінальної справи.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України вважає зазначені висновки
судів попередніх інстанцій такими, що
зроблені без повного з'ясування
обставин, що мають значення для
вирішення спору та оцінка наявних у
матеріалах справи доказів здійснена
без дотримання положень статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, а відтак, такі судові рішення
не є такими, що відповідають вимогам
законності та обґрунтованості, що
встановлені статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так, згідно обставин встановлених
судами попередніх інстанцій, перевірка
позивача проводилася згідно з
підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України та на
виконання вимог постанови старшого
слідчого в ОВС 4 відділу 1 управління
Головного слідчого управління СБ
України капітана міліції Черняка І.Р.
від 20 червня 2012 року по кримінальній
справі, порушеній за фактом
організації створення ТОВ
«Укртехномас-Сервіс» з метою прикриття
незаконної діяльності, що заподіяло
велику матеріальну шкоду державі,
тобто у вчиненні злочину,
передбаченого частиною 3 статті 27,
частини 2 статті 205 Кримінального
кодексу України.

При цьому, роблячи висновок про
протиправне прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень від 31
серпня 2012 року № та № ,
судами попередніх інстанцій не надано
належної оцінки постанові Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2012
року (набрала законної сили 26 березня
2012 року, том 2, а.с. 147).

Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на те, що відповідно до
пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Не належать до складу валових витрат,
згідно підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
зазначеного вище Закону, будь-які
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4.
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 зазначеного Закону не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) та віднесення сум до
витрат, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) з метою
використання їх у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку, що
містять достовірні відомості про обсяг
та зміст господарської операції.

Крім того, як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавство
пов'язує реалізацію права платника на
податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, позаяк саме
він виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни товару
суму ПДВ при обчисленні суми податку,
яка підлягає перерахуванню до бюджету,
а також зменшує об'єкт оподаткування
податку на прибуток за фактом
понесення витрат.

Висновки про реальність здійснених
позивачем господарських операцій, за
наслідками яких було сформовано
податковий кредит та сформовано валові
витрати, судам слід робити з фактичним
дослідженням обставин, що стосуються
такого питання, зокрема правильності
відображення позивачем у податковому
обліку господарських операцій з його
контрагентом.

Так, суди попередніх інстанцій, роблячи
висновок про документальне
підтвердження господарських операцій
між позивачем та його контрагентом, як
свідчать судові рішення, не дослідили
на підставі належних доказів обставин
реальності здійснення господарських
операцій.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій не звернули уваги на те, що
придбання активів (тобто товарів,
послуг) передбачає наявність мети їх
використання в господарській
діяльності платника податків. Така
мета є необхідною умовою для
формування витрат та/або податкового
кредиту платником податків. Всі
витрати мають бути здійсненими в межах
господарської діяльності платника
податків.

Відповідно, витрати на придбання
активів, здійснені без мети їх
використання у господарській
діяльності або придбання таких активів
поза межами господарської діяльності
платника податків не дають право на
відповідні врахування цих витрат у
податковому обліку. Це однаковою мірою
стосується як витрат із податку на
прибуток, так і сум податкового кредиту
з ПДВ.

При вирішенні податкових спорів
презюмується добросовісність платника
податку, і, відповідно, обґрунтованість
отриманої ним податкової вигоди (тобто
зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що
отримана платником податку податкова
вигода є необґрунтованою. Так,
податкова вигода може бути
необґрунтованою, зокрема, якщо для
цілей оподаткування враховані
операції не у відповідності з їх
дійсною економічною метою чи враховані
операції не обумовлені розумними
економічними чи іншими причинами
(метою ділового характеру). При цьому
діловою метою діяльності платника
податку може бути отримання
економічного ефекту, однак податкова
вигода не є самостійною діловою метою.

Разом з тим, в ході розгляду справи,
суди попередніх інстанцій не
перевірили чи були обумовлені
розумними економічними чи іншими
причинами (метою ділового характеру)
господарські операції позивача та ТОВ
«Укртехномас-Сервіс».

Висновки судів попередніх інстанцій
щодо правильності відображення
позивачем у податковому обліку
господарських операцій з його
контрагентами не ґрунтуються на
повному встановленні обставин, що
мають значення для вирішення спору.

Для встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій платника
податку судам слід: з'ясувати
реальність задекларованих
господарських операцій; встановити
наявність ділової мети у розглядуваних
операціях; визначити об'єктивний зміст
вчинених операцій у порівнянні із
задекларованим; підтвердити або
спростувати добросовісність позивача,
у зв'язку з тим, що його контрагенти
мають дефекти правового статусу;
оцінити дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Крім того, для з'ясування обставин
реальності вчинення господарської
операції судам належить ретельно
перевіряти доводи податкових органів
про фактичне нездійснення
господарської операції, викладені в
актах перевірки або підтверджені
іншими доказами.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Водночас судам варто враховувати при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення обставин реальності
здійснення спірної господарської
операції суди повинні витребувати у
податкового органу або платника
податків ті докази, які не надані
учасниками справи, але які, на думку
суду, можуть підтвердити або
спростувати доводи податкового органу
щодо наявності порушень з боку
платника податків. Відповідні дії
можуть бути вчинені судом на підставі
пункту 1 частини другої статті 110,
статті 114 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів.

Якщо позивач без поважних причин
ухиляється від надання доказів на
вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на
підтвердження правомірності
оскарженого рішення (дій чи
бездіяльності) не надані
відповідачем-податковим органом, суд
не позбавлений права вказати на
допущені таким податковим органом
порушення процесуальних вимог шляхом
постановлення окремої ухвали в порядку
статті 166 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі якщо зібраних у справі доказів
буде достатньо для підтвердження
доводів податкового органу щодо
відсутності фактичного здійснення
господарської операції, у відповідному
позові платника податків щодо
неправомірності визначених йому
грошових зобов'язань необхідно
відмовити. Водночас відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 вересня 2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року скасувати.

Справу № 826/676/13-а направити на новий
розгляд до Окружного
адміністративного суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко