Справа № 802/1209/14-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 червня 2014 р.
Справа № 802/1209/14-а

Суддя Вінницького окружного
адміністративного суду Яремчук
Костянтин Олександрович, розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу за позовом
громадської організації "Джуринська
вода", ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Шаргородського
районного управління юстиції про
визнання протиправними та скасування
постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом звернулася
громадська організація "Джуринська
вода" та ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Шаргородського
районного управління юстиції про
визнання протиправними та скасування
постанов.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі
зазначили, що відділом державної
виконавчої служби Шаргородського
районного управління юстиції
неправомірно винесено постанову про
стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій від 02 квітня
2014 року, постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору від 02
квітня 2014 року та постанову про
відрахування з пенсії боржника від 03
квітня 2014 року.

Позивачі вважають зазначені вище
постанови незаконними, оскільки вони
винесені в період оскарження постанови
про відкриття виконавчого провадження
від 21 січня 2014 року. А тому, оскільки
оскаржувані постанови є похідними від
постанови про відкриття виконавчого
провадження, тому такі постанови
винесені передчасно.

Вказуючи на незаконність оскаржених
рішень, позивачі посилаються на пункт 5
частини 1 статті 37 Закону України "Про
виконавче провадження", відповідно до
якого виконавче провадження підлягає
обов'язковому зупиненню у разі
прийняття судом до розгляду скарги на
постанову органу (посадової особи),
уповноваженого розглядати справи про
адміністративні правопорушення.

Незастосування саме цієї норми, на
думку позивачів, свідчить про
незаконність постанов, що
оскаржуються.

В судове засідання позивачі не
з`явилися, однак в позовній заяві
просили розглянути справу в порядку
письмового провадження.

Представник відповідача в судове
засідання також не з'явилася, проте від
неї надійшла заява про розгляд справи
за її відсутності.

З урахуванням викладеного, керуючись
положеннями частини 4 статті 122 КАС
України, суд вважає, що наявні підстави
для розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Дослідивши адміністративну справу,
з'ясувавши всі фактичні обставини, суд
встановив наступне.

21 січня 2014 року управління Пенсійного
фонду України у Шаргородському районі
звернулося із заявою до відділу
державної виконавчої служби
Шаргородського районного управління
юстиції про стягнення з ОСОБА_1 коштів в
сумі 2312 гривень 07 копійок на підставі
вимоги про сплату недоїмки №Ф421 від 12
липня 2013 року.

З метою виконання цього виконавчого
документа відділ державної виконавчої
служби 21 січня 2014 року відкрив
виконавче провадження та надав ОСОБА_1
строк до 27 січня 2014 року самостійно
виконати вимогу органу Пенсійного
фонду.

Однак, добровільно у визначений строк
ОСОБА_1 не сплатив нявний у нього борг.

Натомість, ОСОБА_1 та громадська
організація "Джуринська вода"
оскаржили постанову про відкриття
виконавчого провадження до
Вінницького окружного
адміністративного суду. За
результатами розгляду цієї
адміністративної справи в задоволенні
позову позивачам відмовлено. Ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 травня 2014
року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та
громадської організації "Джуринська
вода" повернуто.

З метою примусового стягнення з
боржника наявної заборгованості
відділом державної виконавчої служби
Шаргородського районного управління
юстиції 02 квітня 2014 року винесено
постанову про стягнення з боржника
витрат на проведення виконавчих дій в
розмірі 55,00 гривень, постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
в розмірі 231,21 гривень, а також
постанову про відрахування 20 відсотків
з пенсії боржника від 03 квітня 2014 року.

Надаючи правову оцінку рішенням, що
оскаржуються, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про виконавче провадження" (надалі -
Закон) виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 2 Закону передбачено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу службу"
(далі - державні виконавці).

Згідно зі статтею 5 Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до вимог статті 11 Закону
державний виконавець зобов'язаний
здійснювати необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

Положення частини 1 статті 17 Закону
визначають, що примусове виконання
рішень здійснюється державною
виконавчою службою на підставі
виконавчих документів, визначених цим
Законом.

Частинами 1 та 2 статті 25 Закону
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 27 Закону у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Згідно зі статтею 28 Закону у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи.

Статтею 41 Закону передбачено, що
витрати органів державної виконавчої
служби, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій щодо
забезпечення примусового виконання
рішень, є витратами виконавчого
провадження. До витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, належать кошти, за
рахунок яких здійснено оплату: 1)
перевезення, зберігання і реалізації
майна боржника; 2) послуг експертів,
суб'єктів оціночної діяльності -
суб'єктів господарювання та інших осіб,
залучених у встановленому законом
порядку до провадження виконавчих дій;
3) поштового переказу стягувачу
стягнених аліментних сум; 4) проведення
розшуку боржника, його майна або
розшуку дитини; 5) розміщення
оголошення в засобах масової
інформації; 6) виготовлення та
пересилання документів виконавчого
провадження, ведення Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень; 7) інших витрат, необхідних
для забезпечення належної організації
виконання рішень органами державної
виконавчої служби. Про стягнення з
боржника витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, державний виконавець
виносить постанову, яка затверджується
начальником відповідного відділу
державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 68 Закону
стягнення на заробітну плату, пенсію,
стипендію та інші

доходи боржника звертається у разі
відсутності в боржника коштів на
рахунках у банках чи інших фінансових
установах, відсутності чи
недостатності майна боржника для
покриття в повному обсязі належних до
стягнення сум, а також у разі виконання
рішень про стягнення періодичних
платежів та стягнення на суму, що не
перевищує трьох мінімальних розмірів
заробітної плати.

Як свідчать матеріали справи, орган
державної виконавчої служби при
винесенні оскаржених постанов
керувався наведеними вище положеннями
Закону України "Про виконавче
провадження", не допускаючи при цьому
будь-яких порушень.

Більше того, позивачі як на підставу
для скасування постанов, що
оскаржуються, послалися на пункт 5
частини 1 статті 37 Закону, однак, на
переконання суду, у спірній ситуації
вказана норма застосуванню не
підлягає, оскільки за своєю суттю вона
регулює інші правовідносини.

Окремо суд звертає увагу на те, що
постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 17 березня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та
громадської організації "Джуринська
вода" щодо скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження
відмовлено. Ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_1 та громадської організації
"Джуринська вода" повернуто.

Відтак, наведені вище обставини у своїй
сукупності свідчать про
необґрунтованість адміністративного
позову, а тому в його задоволенні слід
відмовити повністю.

З урахуванням положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати компенсації не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Яремчук Костянтин Олександрович