Справа № 812/2999/14
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/2999/14

Суддя Луганського окружного
адміністративного суду Борзаниця С.В.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
адміністративним позовом публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» до Ленінського відділу
державної виконавчої службу
Луганського міського управління
юстиції про визнання незаконними дій
та бездіяльності, визнання незаконною
та скасування постанови про стягнення
виконавчого збору від 22 серпня 2013 року
ВП № 39324695, -

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2014 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» (надалі - ПАТ
«Луганськгаз») до Ленінського відділу
державної виконавчої службу
Луганського міського управління
юстиції про визнання незаконними дій
та бездіяльності, визнання незаконною
та скасування постанови про стягнення
виконавчого збору від 22 серпня 2013 року
ВП № 39324695.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 15 серпня 2013 року
постановою Ленінського відділу
державної виконавчої службу
Луганського міського управління
юстиції (надалі - Ленінського ВДВС
Луганського МУЮ) відкрито виконавче
провадження ВП № 39324695 про стягнення з
позивача на користь ОСОБА_1 грошових
коштів у розмірі 2000,00 грн. на підставі
виконавчого листа від 02 серпня 2013 року
№ 2-1209 та надано строк для
добровільного виконання протягом 7-ми
денного строку з дня винесення
постанови.

29 серпня 2013 року відповідачем винесено
постанову про зупинення виконавчого
провадження у зв'язку з банкрутством
боржника.

30 грудня 2013 року Ленінським ВДВС
Луганського МУЮ закрито виконавче
провадження ВП № 39324695 на підставі
пункту 8 частини 1 статті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»,
про що винесено відповідну постанову.

22 серпня 2013 року відповідачем винесено
постанову ВП № 39324695 про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
200,00 грн.

14 лютого 2014 року відповідачем прийнято
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП № 42113351 з примусового
виконання постанови від 22 серпня 2013
року № 324 про стягнення з позивача на
користь відповідача виконавчого збору
у розмірі 200,00 грн., яка оскаржується
в судовому порядку.

На момент пред'явлення виконавчого
листа у відповідача знаходилось
декілька виконавчих проваджень
відносно позивача, тому останній
повинен був об'єднати виконавче
провадження ВП № 39324695 у зведене
виконавче провадження.

18 липня 2013 року за вих. № 01-25.1/971 до
Ленінського ВДВС Луганського МУЮ
надіслано заяву про зупинення
виконавчого провадження (мала
інформативний характер), до якої додано
витяг з реєстру ПЕК про включення ПАТ
«Луганськгаз» до реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу.

Характер стягнення за вищезазначеним
виконавчим листом Перевальського
районного суду Луганської області від
02 серпня 2013 року № 2-1209, є стягнення
коштів за проведення судової
будівельно-технічної експертизи, тому
під виключення, передбачені пунктом 3.7
статті 3 Закону України від 23 червня 2005
року № 2711-ІV «Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу» (надалі - Закон України № 2711)
зазначений виконавчий документ не
підпадав, тому виконавче провадження
мало бути зупинене на загальних
підставах, передбачених пунктом 15
частини 1 статті 37 Закону України «Про
виконавче провадження».

На думку позивача неправомірність
бездіяльності відповідача відносно
ненадання жодної оцінки заяви боржника
від 18 липня 2013 року за вих. № 01-25.1/971 та
не прийняття рішення про зупинення
виконавчого провадження з підстав
передбачених пунктом 15 частини 1 статті
37 Закону України «Про виконавче
провадження», значним чином порушило
права позивача і водночас спотворило
дійсні обставини подій, в результаті
чого не розібравшись можна дійти
хибного висновку про порушення
боржником строку для самостійного
виконання рішення та несвоєчасне
надання документів, які зумовлюють
обов'язкове зупинення виконавчого
провадження.

Проте, виконавче провадження ВП № 39324695
було зупинено у зв'язку з порушенням
господарським судом провадження у
справі про банкрутство боржника. У
період коли виконавче провадження було
зупинено та діяла процедура погашення
заборгованості підприємствами
плавно-енергетичного комплексу
відповідно до Закону України № 2711,
самостійно виконав рішення суду у
повному обсязі.

На думку позивача, постанова від 22
серпня 2013 року ВП № 39324695 про стягнення
судового збору не відповідає вимогам
пунктів 5, 6 частини 1 статті 18 Закону
України «Про виконавче провадження».

Також, позивач зауважив, що про
існування оскаржуваної постанови йому
стало відомо 14 квітня 2014 року під час
ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження.

Позивач у судове засідання не прибув,
про дату, час і місце судового розгляду
повідомлений належним чином (арк.
справи 69). Заявою від 26 травня 2014 року
б/н позивач просить розглянути справу
без участі його представника (арк.
справи 70).

Відповідач адміністративний позов не
визнав, про що подав суду заперечення
проти позову від 21 травня 2014 року №
7631/08-50 (арк. справи 223-226). В запереченнях
проти адміністративного позову
відповідач у задоволенні позовних
вимог просить відмовити повністю з
таких підстав.

12 серпня 2013 року на виконання до
відділу надійшов виконавчий лист від 02
серпня 2013 року № 2-2109, виданий
Перевальським районним судом
Луганської області про стягнення з ПАТ
«Луганськгаз» на користь ОСОБА_1 боргу
у розмірі 2000,00 грн., моральна шкода, на
цей вид стягнення не розповсюджуються
вимоги щодо обов'язкового зупинення
виконавчого провадження відповідно до
Закону України № 2711.

15 серпня 2013 року на підставі статей 18, 19,
25 Закону України «Про виконавче
провадження» було винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
та надано боржнику 7-денний строк для
самостійного виконання рішення, що
зазначено у постанові та повідомлено
про наслідки невиконання рішення суду.

Боржником рішення суду у добровільному
порядку не виконано. В порушення
частини 5 статті 12 Закону України «Про
виконавче провадження» відомості
боржника щодо добровільного
(самостійного) виконання рішення суду
або обставини, що зумовлюють зупинення
виконання провадження, відкладення
провадження виконавчих дій до відділу
не надходили.

22 серпня 2013 року у відповідності до
вимог статті 28 Закону України «Про
виконавче провадження» винесено
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору та копію постанов
надіслано боржнику.

Відповідач зазначив, що чинне
законодавство не ставить в залежність
стягнення виконавчого збору з боржника
від вчинення або не вчинення заходів
пов'язаних з організацією та
проведення виконавчих дій, а тому
доводи позивача про те, що постанова
державного виконавця про стягнення з
боржника виконавчого збору є
незаконною, оскільки на час винесення
оскаржуваної постанови державним
виконавцем не було розпочато дії,
спрямовані на примусове виконання
рішення суду, є невірним. Оскільки,
виконавчий збір це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання.

З огляду на викладене, відповідач
вважає доводи позивача, які покладені в
обґрунтування позовних вимог
необґрунтованими, а оскаржувану
постанову, такою що прийнята
відповідно до норм діючого
законодавства.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих доказів,
оцінивши докази відповідно до вимог
статей 69-72 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд вважає
позовні вимоги такими, що підлягають
частковому задоволенню, з таких
підстав.

Частиною 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу
рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби є відповідний орган державної
виконавчої служби (частина 3 статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначені Законом України від
21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» (тут і надалі посилання на
норми Закону України від 21 квітня 1999
року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» наводяться в редакції
Закону України від 04 листопада 2010 року
№ 2677-VI «Про внесення змін до Закону
України «Про виконавче провадження» та
деяких інших законодавчих актів
України щодо вдосконалення процедури
примусового виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб)»).

Виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення)
(стаття 1 Закону України від 21 квітня 1999
року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження»).

Відповідно до статті 1 Закону України
від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про
державну виконавчу службу» завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

У відповідності із статтею 17 України
від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом. Відповідно до
цього Закону підлягають виконанню
державною виконавчою службою, зокрема,
виконавчі листи, що видаються судами, і
накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті.

Частиною 2 статті 4 Закону України від 24
березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну
виконавчу службу» передбачено, що
державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладено на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом.

Згідно із частиною 1 статті 11 Закону
України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону
України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV
«Про виконавче провадження» державний
виконавець: здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Відповідно до статті 25 Закону України
від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

У разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець у
відповідності із частиною 1 статті 27
Закону України від 21 квітня 1999 року №
606-ХІV «Про виконавче провадження» на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

У разі отримання документального
підтвердження про повне виконання
рішення боржником до початку його
примусового виконання державний
виконавець закінчує виконавче
провадження в порядку, встановленому
цим Законом. Виконавчий збір та
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, у такому
разі з боржника не стягуються (частина 3
статті 27 Закону України від 21 квітня 1999
року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження»).

Згідно із статтею 28 Закону України від
21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» у разі невиконання
боржником рішення майнового характеру
у строк, встановлений частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
його виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Підпунктом 3.7.2 пункту 3.7 розділу ІІІ
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02
квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 2 квітня
2012 року за № 489/20802,
регламентовано, що якщо рішення про
стягнення коштів було виконано
боржником частково до початку його
примусового виконання, виконавчий збір
стягується з суми, яка не була сплачена
боржником самостійно.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону
України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV
«Про виконавче провадження» за
наявності обставин, що перешкоджають
провадженню виконавчих дій, або у разі
несвоєчасного одержання сторонами
документів виконавчого провадження,
внаслідок чого вони були позбавлені
можливості скористатися правами,
наданими їм цим Законом, державний
виконавець може відкласти виконавчі
дії за заявою стягувача чи боржника або
з власної ініціативи на строк до десяти
робочих днів. Про відкладення
провадження виконавчих дій державний
виконавець виносить відповідну
постанову, про що повідомляє сторонам.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено суддею під час судового
розгляду справи, постановою
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Луганського
міського управління юстиції від 15
серпня 2013 року ВП № 39324695 на підставі
заяви стягувача від 08 серпня 2013 року
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа Перевальського районного суду
Луганської області від 02 серпня 2013 року
у справі № 2-1209 про стягнення з
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» на користь ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди у розмірі 2000,00 грн. та надано
боржнику, строк для добровільного
виконання 7 днів з моменту винесення
постанови (арк. справи 9, 115, 228, 230).

Постанову відповідача про відкриття
виконавчого провадження від 15 серпня
2013 року ВП № 39324695 позивачу направлено 19
серпня 2013 року, про що свідчить
супровідний лист за № 9522/0849 та поштовий
конверт та отримано позивачем 22 серпня
2013 року, про що свідчить журнал
реєстрації вхідної документації за
період з 09 липня 2013 року по 17 вересня 2013
року під порядковим номером 2888, та не
заперечувалось сторонами під час
судового розгляду справи (арк. справи
114, 116, 141-221).

Наданий постановою про відкриття
виконавчого провадження від 15 серпня
2013 року ВП № 39324695 строк для
добровільного виконання рішення
дорівнює семи дням з моменту винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, його перебіг у
відповідності із вимогами статті 25
Закону України від 21 квітня 1999 року №
606-ХІV «Про виконавче провадження»
починається з дня винесення постанови
про відкриття виконавчого провадження,
а не з дня отримання її боржником.

22 серпня 2013 року у зв'язку з
невиконанням виконавчого листа
Перевальського районного суду
Луганської області від 02 серпня 2013 року
у справі № 2-1209 про стягнення з
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» на користь ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди у розмірі 2000,00 грн. у строк,
установлений для добровільного його
виконання - до 21 серпня 2013 року,
Ленінський відділ державної
виконавчої служби Луганського
міського управління юстиції виніс
постанову про стягнення з боржника -
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз», виконавчого збору в
сумі 200,00 грн. (арк. справи 15). Датою
отримання оскаржуваної постанови від 22
серпня 2013 року ВП № 39324695 про стягнення
з боржника виконавчого збору суд
вважає 14 квітня 2014 року, як зазначив
позивач. Доказів щодо іншої дати
направлення та вручення стягувачу
копії постанови від 22 серпня 2013 року ВП
№ 39324695 про стягнення з боржника
виконавчого збору суду не надано.

Постанову Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Луганського міського управління
юстиції про відкриття виконавчого
провадження від 15 серпня 2013 року ВП
№ 39324695 позивач отримав після
закінчення строку, установленого
Законом України «Про виконавче
провадження» для добровільного
виконання рішення, - у день винесення
відповідачем постанови від 22 серпня 2012
року ВП № 39324695, внаслідок чого позивач
був позбавлений можливості
скористатися правами, наданими йому
цим Законом, тобто у строк визначений
частиною 2 статті 25 вищевказаного
Закону добровільно виконати судове
рішення або звернутися до відповідача
із заявою про відкладення виконавчих
дій, як то передбачено частиною 1 статті
35 Закону України від 21 квітня 1999 року №
606-ХІV «Про виконавче провадження».

Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» заявою від 18 липня 2013
року за вихідним № 01-25.1/1971 повідомило
Ленінський відділ державної
виконавчої служби Луганського
міського управління юстиції що
віднесено до Реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу та
приймає участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до умов
Закону України № 2711, у зв'язку з чим,
просив зупинити всі виконавчі
провадження, в яких воно значиться
боржником на підставі частини 2 статті
39 та пункту 15 частини 1 статті 15 Закону
України «Про виконавче провадження»
(арк. справи 37).

В ході розгляду суддею встановлено, що
на день винесення постанови 22 серпня 2012
року ВП № 39324695 про стягнення з боржника
виконавчого збору, у державного
виконавця не було відомостей про
отримання позивачем постанови про
відкриття виконавчого провадження від
15 серпня 2013 року ВП № 39324695, а тому
Ленінський відділ державної
виконавчої служби Луганського
міського управління юстиції у
відповідності із частиною 1 статті 35
Закону України від 21 квітня 1999 року №
606-ХІV «Про виконавче провадження»
повинен був відкласти виконавчі дії з
власної ініціативи на строк до десяти
робочих днів, надавши позивачу
можливість виконати рішення
добровільно.

Враховуючи встановлені з матеріалів
справи обставини щодо несвоєчасного
отримання позивачем постанови про
відкриття виконавчого провадження,
суддя вважає, що строк на самостійне
виконання виконавчого листа від 02
серпня 2013 року № 2-1209 виданого
Перевальським районним судом
Луганської області про стягнення з
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» про стягнення
матеріальної та моральної шкоди у
розмірі 2000,00 грн. на користь ОСОБА_1
почав відраховуватися з 22 серпня 2013
року - з моменту коли особа дізналася
про відкриття виконавчого провадження.

Щодо обраного позивачем способу
захисту порушеного права суддя
зазначає наступне.

Встановлені статтями 105, 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
способи захисту порушеного права не є
вичерпними.

Разом з тим, деякі із встановлених
способів захисту порушеного права
носять обмежений характер і не можуть
бути застосовані при виникненні
будь-якого спору у сфері публічних
правовідносин. Так, вимога про визнання
нечинним акта може стосуватися лише
нормативно-правового акта, а про
визнання протиправним -
індивідуального акта.

Нечинним нормативно-правовий акт стає
з дати набрання відповідним рішенням
суду законної сили, а протиправність
індивідуального акта виникає, у разі
набрання рішенням суду про задоволення
адміністративного позову законної
сили, з моменту прийняття такого акта
суб'єктом владних повноважень
(вчинення дії або бездіяльності).

Вимога про визнання протиправним
(недійсним, незаконним, неправомірним,
скасування) індивідуальних актів не
містять різних способів захисту, а є
одним і тим же способом, сформульованим
у різних словесних формах.

Таким чином, у тих випадках, коли
предметом спору є індивідуальний акт,
дія або бездіяльність позовною вимогою
за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України
має бути визнання такого акта, дії чи
бездіяльності протиправними
(недійсними, незаконними,
неправомірними, скасування такого
акту), а в разі оскарження
нормативно-правового акта - визнання
його нечинним.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті
105 Кодексу адміністративного
судочинства України адміністративний
позов може містити вимоги про
скасування або визнання нечинним
рішення відповідача - суб'єкта владних
повноважень повністю чи окремих його
положень.

У справах щодо оскарження рішень
суб'єкта владних повноважень суд
перевіряє, зокрема законність таких
рішень, за результатом чого, згідно з
пунктом 1 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі задоволення
адміністративного позову може
прийняти постанову про визнання
протиправним (недійсним, незаконним,
неправомірним) рішення суб'єкта
владних повноважень і про скасування
або визнання його нечинним.

Відповідно до приписів частини 2 статті
11 Кодексу адміністративного
судочинства України суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Зважаючи на обставини справи, з метою
правильного захисту порушених прав
позивача суддя вважає за необхідне
визнати протиправною та скасувати
постанову Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Луганського міського управління
юстиції від 22 серпня 2013 року ВП № 39324695
про стягнення з боржника - публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» виконавчого збору у
розмірі 200,00 грн.

Позовні вимоги в частині визнання
протиправними дій державного
виконавця щодо прийняття постанови від
22 серпня 2013 року ВП № 39324695 про
стягнення виконавчого збору у розмірі
200,00 грн. залишаються суддею без
задоволення, оскільки вчинення дій
суб'єктом владних повноважень є
способом реалізації наданої суб'єкту
владних повноважень компетенції.
Здійснення дії являє собою процес
реалізації наданих законом функцій
суб'єкту владних повноважень. Самі по
собі дії не тягнуть за собою будь-яких
правових наслідків для особи. Правові
наслідки для позивача у даному випадку
несе акт індивідуальної дії - постанова
про стягнення виконавчого збору. Саме
вона має вплив на його права та
інтереси. Виходячи із завдань Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: захисту прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства,
судовий захист права може бути
здійснений лише за умови наявності
порушення для фізичної чи юридичної
особи прав (чи інтересів). З огляду на
зазначене, суддя зазначає, що вимоги
позивача в цій частині не підлягають
задоволенню через відсутність
порушення прав діями відповідача, а
обраний позивачем спосіб захисту в цій
частині не відповідає об'єкту
порушеного права.

Враховуючи вимоги частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, якою регламентовано, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведеності перед судом їх
переконливості, та частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, суд вважає, що відповідач
як суб'єкт владних повноважень, на
якого частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій та рішень, не
довів суду правомірність свого
рішення, що є підставою для часткового
задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено (частина 3 статті
94 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87,
94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз» до Ленінського відділу
державної виконавчої службу
Луганського міського управління
юстиції про визнання незаконними дій
та бездіяльності, визнання незаконною
та скасування постанови про стягнення
виконавчого збору від 22 серпня 2013 року
ВП № 39324695 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Луганського міського управління
юстиції від 22 серпня 2013 року ВП
№ 39324695 про стягнення з боржника -
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Луганськгаз», виконавчого збору у
розмірі 200,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Луганськгаз» на користь
Державного бюджету України судові
витрати в сумі 426,30 грн. (чотириста
двадцять шість гривень 30 копійок).

Постанова суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції у разі її прийняття в
письмовому провадженні подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Суддя
С.В. Борзаниця