Справа № 2а-1041/08/1370
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/55380/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 серпня
2009 року в справі за її позовом до
Винниківської міської ради, третя
особа голова Винниківської міської
ради Львівської області Уваров Сергій
Іванович про визнання незаконним
розпорядження, поновлення на роботі,
внесення записів у трудову книжку,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, стягнення
компенсації за невикористану
відпустку та відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2006 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з вказаним адміністративним
позовом, в якому зазначала, що у квітні
2005 року була звільнена з посади
заступника міського голови міста
Вінники з соціально-економічних питань
за прогул у період тимчасової
непрацездатності.

Вважаючи звільнення незаконним та
уточнивши позовні вимоги, просила
визнати незаконним розпорядження
голови Винниківської міської ради від
26 квітня 2005 року №17 про звільнення,
поновити на посаді заступника міського
голови з соціально-економічних питань,
зобов'язати зробити у трудовій книжці
про визнання недійсним запису про
звільнення з посади на підставі
частини 4 статті 40 Кодексу законів про
працю України та про поновлення на
попередній посаді, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
компенсацію за невикористані
відпустки, відшкодувати моральну шкоду
та стягнути витрати на правову
допомогу в розмірі 5 000 грн.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останньою постановою Львівського
окружного адміністративного суду від
30 грудня 2008 року позов задоволено
частково: визнано незаконним
розпорядження голови Винниківської
міської ради від 26 квітня 2005 року № 17
про звільнення з посади заступника
міського голови з
соціально-економічних питань згідно
пункту 4 статті 40 Кодексу законів про
працю України, поновлено на посаді
заступника міського голови міста
Вінники з соціально-економічних питань
з 26 квітня 2005 року; зобов'язано
здійснити відповідні записи у трудовій
книжці: про визнання недійсним
попереднього запису про звільнення за
пунктом 4 статтею 40 Кодексу законів про
працю України, про поновлення на посаді
з 26 квітня 2005 року; стягнуто середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу у розмірі 30 646,56 грн.,
компенсацію за невикористану
відпустку за період з 01 березня 2004 року
по 01 березня 2005 року та з 01 березня по 26
квітня 2005 року у розмірі 500,01 грн.,
відшкодовано моральну шкоду у розмірі
15 000 грн. та стягнуто з місцевого
бюджету Винниківської міської ради
витрати на правову допомогу у розмірі 5
000 грн.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 серпня 2009
року рішення суду першої інстанції
скасовано в частині задоволення
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди та в цій частині
прийнято нове рішення про
від-шкодування моральної шкоди в сумі 3
000 грн.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
просила суд скасувати судове рішення
щодо часткового задоволення позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди та залишити в силі рішення суду
першої інстанції в цій частині.

Змінюючи рішення окружного суду щодо
розміру відшкодування моральної шкоди,
апеляційний суд виходив з того, що
позивачем не надано належного
обґрунтування заявленої суми
моральної шкоди.

Перевіривши правильність застосування
апеляційним судом норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок душевних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до підпункту 2 частити
третьої статті 23 Цивільного кодексу
України розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, виходячи з наведених норм
матеріального права, апеляційний суд,
змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині визначення суми моральної
шкоди, обґрунтовано виходив з того, що
обставинами справи не підтверджено та
позивачем не надано належних
обґрунтувань, з яких міркувань вона
виходила, визначаючи розмір заявленої
до відшкодування моральної шкоди.

Також, остаточно доповнивши вимоги
касаційної скарги, позивач просила суд
касаційної інстанції: прийняти
рішення, яким визнати незаконними дії
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області щодо неналежного виконання
постанови Львівського окружного
адміністративного суду від 30 грудня 2008
року та накласти штраф на керівництво
цієї установи у розмірі 300 мінімальних
заробітних плат; визнати розпорядження
Винниківської міської ради від 08
лютого 2011 року сфабрикованим і таким,
що несе ознаки шахрайських дій
посадових осіб Винниківської міської
ради, а також факт того, що трудова
книжка не відповідає Інструкції
заповнення трудових книжок; накласти
штраф на голову виконкому
Винниківської міської ради за
невиконання рішення суду в розмірі 300
мінімальних заробітних плат; збільшити
стягнення компенсації на
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 50 000 грн.; визнати незаконними
бездіяльність та дії державної
виконавчої служби у Львівській області
щодо виконання рішення в частині
поновлення на посаді та згідно частини
2 статті 166, частини 1 статті 229 та статті
233 Кодексу адміністративного
судочинства України винести окремі
ухвали з поданням до Генеральної
прокуратури; зобов'язати Державну
виконавчу службу, Державну податкову
службу, Пенсійний фонд Львівської
області проконтролювати сплату
податків у всі соціальні фонди з квітня
2005 року по день рішення всіх судів
України згідно частини 2 статті 166,
статей 229, 233 Кодексу адміністративного
судочинства України; зобов'язати
Винниківську міську раду виплатити
середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу по день вирішення
справи всіма судами України; поновити
на посаді із введенням до штатного
розпису дану посаду та, згідно частини 2
статті 166, статей 229, 233 Кодексу
адміністративного судочинства
України, покласти контроль на Державну
виконавчу службу, Державну податкову
службу, Пенсійний фонд Львівської
області.

Відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції не може розглядати позовні
вимоги осіб, які беруть участь у справі,
що не були заявлені у суді першої
інстанції.

Оскільки заявлені позивачем в
доповненнях до касаційної скарги
вимоги не були заявлені нею у суді
першої інстанції, суд касаційної
інстанції не може розглядати дані
вимоги.

Рішення апеляційного суду ухвалене з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, передбачених
статтею 226 Кодексу адміністративного
судочинства України підстав для його
скасування та залишення в силі рішення
суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а по-станову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 31 серпня 2009 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/