Справа № 761/33213/13-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Осаулова
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка
В.В., Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі м. Києва на
постанову Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України у Шевченківському районі м.
Києва про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернулася до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
Управління Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі м. Києва (далі -
Відповідач, Управління) про визнання
протиправними дій Відповідача щодо
відмови у призначенні пенсії Позивачу
та зобов'язання призначити ОСОБА_2
пенсію за віком з 02.09.2013 року.

Постановою суду першої інстанції від
24.03.2014 року адміністративний позов
задоволено повністю. При цьому суд
першої інстанції виходив з того, що
Основним Законом гарантовано право
Позивача на соціальний захист, яке не
може бути поставлено у залежність від
місця проживання особи.

Не погоджуючись із викладеним у
постанові рішенням, Відповідач
оскаржив його в апеляційному порядку.
При цьому звернув увагу суду на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а також невідповідність
висновків суду обставинам справи.

У судовому засіданні повноважний
представник Апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
суд вимоги останньої задовольнити
повністю.

Позивач, будучи належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду справи, у судове
засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника апелянта,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 у 1998 році виїхала на постійне
місце проживання до США.

10.07.2013 року Позивач звернувся до
Управління із заявою про призначення
йому пенсії за віком та зазначив адресу
проживання у США та у м. Києві (АДРЕСА_1).

Листом від 16.08.2013 року № 17146/06
Відповідачем було роз'яснено ОСОБА_2, що
приписами Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсії відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 року № 22-1, не
передбачено подання заяви про
призначення пенсії поштою. Крім того,
рекомендовано Позивачу звернутися із
відповідною заявою та усіма
необхідними документами особисто або
через уповноважену особу.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 02.09.2013 року особисто звернулась
до Відповідача із заявою про
призначення пенсії за віком. Проте,
листом від 20.09.2013 року № 18833/06
Управління повідомило Позивача про те,
що йому відмовлено у призначенні
пенсії через відсутність відомостей
про місце проживання останнього, а
також у зв'язку з тим, що заявник не є
громадянином України.

На підставі встановлених вище
обставин, виходячи з системного
аналізу приписів ст. ст. 24, 46, 152
Конституції України, ст. ст. 26, 49, 51, 44
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон),
суд першої інстанції дійшов висновку
про неправомірність відмови
Управління у призначенні Позивачу
пенсії за віком, оскільки такі дії
суперечать приписам ст. 24 Конституції
України та значно звужують права
ОСОБА_2 на пенсійне забезпечення за
ознакою місця проживання.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна не погодитися з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі та Законі
України «Про пенсійне забезпечення»,
якими закріплено порядок нарахування
та виплати пенсії.

Приписами п. 2 ст. 49 Закону закріплено,
що виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі - Рішення)
положення п. 2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнані
неконституційними.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Крім того, у вищезазначеному Рішенні
зазначено, що оспорюваними нормами
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Поряд з цим, у рішенні
зазначено, що конституційне право на
соціальний захист включає і право
громадян на забезпечення їх у старості.
Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею і є однією з форм
соціального захисту. Цим визначається
зміст і характер обов'язку держави
стосовно тих громадян, які набули право
на одержання пенсії.

Отже, громадянин України, який досяг
пенсійного віку та подав усі необхідні
документи має право на призначення
пенсії незалежно від свого місця
проживання.

За таких обставин, колегія суддів
вважає відмову Відповідача у
призначенні Позивачу пенсії
протиправною.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів із наведеними
висновками суду першої інстанції
погодилась, оскільки вони знайшли своє
підтвердження в ході апеляційного
розгляду справи. Судом було вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу - залишити без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 211,
212, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі м. Києва -
залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України у Шевченківському районі м.
Києва про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити дії, - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, а якщо її було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі. Касаційна скарга на
судові рішення подається в порядку та
строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС
України.

Головуючий суддя
Степанюк А.Г.

Судді
Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Головуючий суддя
Степанюк А.Г.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.