Справа № 872/15434/13
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2014 рокусправа № 811/2340/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Божко Л.А.

суддів:
Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового
засідання: Манцова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 26
вересня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Приватного
акціонерного товариства «Креатив» до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень № від 27
березня 2013 року та № від 27 березня
2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2013 року Приватне акціонерне
товариство «Креатив» (далі - позивач)
звернулося до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області (далі -
відповідач) про скасування податкових
повідомлень - рішень № від 27.03.2013
р. та № від 27.03.2013 р., де
посилаючись на те, що 18.03.2013 р.
відповідачем проведено планову
документальну перевірку з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.09.2011 р. по
30.09.2011 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 р. по
30.09.2012 р., за результатами чого складено
акт № 25/22-5/31146251., та на підставі акту
прийнято податкові повідомлення
рішення № , де зменшено від'ємне
значення з ПДВ на суму 5 454 641,00 грн. і №
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 5 083 322,00 грн. за
основним платежем та 2 541 661,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.
Оскільки вважають, що висновки,
наведені в акті перевірки є хибними та
безпідставними, просили визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення рішення відповідача
№ від 27.03.2013 р. та № від
27.03.2013 р.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року адміністративний позов
задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, де просив скасувати
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року, ухвалити нове рішення, де
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В судове засідання в апеляційній
інстанції представники осіб, які
приймають участь у справі, до суду не
з'явилися, про дату слухання справи
повідомлені належним чином.

Відповідно ст. 41 КАС України,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, а також правильність
застосування судом норм матеріального
права та правової оцінки обставин у
справі, суд приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Посадовими особами відповідача
проведено виїзну позапланову
документальну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
30.09.2012 року, валютного та іншого
законодавства.

За результатами перевірки складно акт
№25/22-5/31146251 від 18 березня 2013 року (т.1
а.с.18-120) (далі - акт перевірки)

В результаті перевірки відповідач
дійшов висновку, що правочини між
позивачем та його контрагентами
здійснені без мети настання реальних
наслідків, не створюють юридичних
наслідків та є нікчемними.

На підставі акту перевірки 27 березня 2013
року відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення: №, яким
позивачу зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість на загальну суму 5 454 641,00 грн.
(т.1, а.с.151); №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 7 624 983,00 грн., в тому числі:
основного платежу - 5 083 322,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 2 541
661,00 грн. (т.1,а.с.152).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем у підтвердження реальності
виконання договорів укладенні з
контрагентами надано до перевірки та
долучено до матеріалів справи зокрема:
копії договорів, податкові накладні,
платіжні доручення, видаткові
накладні, товарно-транспортні
накладні, акти здачі-приймання

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-XIV (далі - Закон №996) бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена також п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
року за № 168/704 (далі -Положення № 88) де
зазначено, що первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Таким чином, реальність здійснення
будь-яких господарських операцій має
бути підтверджена відповідними
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку.
Документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльні платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податкової накладною.

Відповідно до пункту 198.6 ст. 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
сумі податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України (в редакції, що діяла на
час виникнення спірних правовідносин)
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/товарів,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Щодо посилання заявника апеляційної
скарги на неможливість проведення
зустрічних перевірок контрагента
позивача.

В розумінні п. 73.5 ст. 73 Податкового
кодексу України зустрічною звіркою
вважається порівняння даних первинних
бухгалтерських та інших документів
суб'єкта господарювання, що
здійснюється органами ДПС з метою
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, а також
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків. Зустрічні
звірки не є перевірками і проводяться в
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України. За результатами
зустрічних звірок складається довідка,
яка надається суб'єкту господарювання
у десятиденний термін.

Згідно з п. п. 6, 7 Порядку проведення
органами державної податкової служби
зустрічних звірок, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.12.2010р. № 1232, у разі отримання від
суб'єкта господарювання інформації,
визначеної у запиті, та її
документального підтвердження
(протягом одного місяця з дня, що настає
за днем надходження суб'єкту
господарювання запиту) орган державної
податкової служби проводить зустрічну
звірку. За результатами проведеної
зустрічної звірки складається довідка,
яка підписується суб'єктом
господарювання (законним чи
уповноваженим представником) і
посадовими особами органу державної
податкової служби.

Відповідно до п.п. 4.4 - 4.6 наказу ДПА
України від 22 квітня 2011 року №236 "Про
затвердження Методичних рекомендацій
щодо організації та проведення
органами державної податкової служби
зустрічних звірок" у разі встановлення
фактів, що не дають змогу провести
зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, зокрема у зв'язку із
зняттям з обліку, встановленням
відсутності суб'єкта господарювання
та/або його посадових осіб за
місцезнаходженням (податковою
адресою), відповідальний підрозділ не
пізніше двох робочих днів від дати
надходження запиту складає Акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання
(додаток 3), реєструє його та вживає
відповідних заходів, передбачених
актами ДПС України.

При цьому, додаток 3 до Методичних
рекомендацій, яким затверджено форму
акта про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання, на відміну від додатку
5 (Довідка про результати проведення
зустрічної звірки), не передбачає
встановлення висновків щодо
підтвердження (не підтвердження)
здійснення господарських операцій та
відображення (невідображення) їх в
податковому обліку, оскільки такі
висновки можна робити лише за
наслідками проведеної зустрічної
звірки.

Отже, у податкового органу відсутні
повноваження на здійснення в рамках
проведення зустрічних звірок
(неможливості її проведення) контролю
за додержанням податкового
законодавства.

Що стосується нікчемності правочину.
Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Правовідносини з приводу нікчемності
правочинів унормовані ст.228 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228).

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Ні акт перевірки ні апеляційна скарга
не містять таких посилань, не доводять
умислу саме позивача на порушення
публічного порядку, не містять
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає. Доказів, які б доводили
нерозумність або необачність правової
поведінки саме позивача у спірних
правовідносинах при здійсненні
господарських операцій із
контрагентом до суду не подано.

Таким чином, зміст правочину з
постачальником не суперечить
законодавству, моральним засадам
суспільства. У зв'язку з чим, доводи
апеляційної скарги в зазначеної
частині не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, суд
апеляційної інстанції, перевіривши в
межах апеляційної скарги рішення суду
першої інстанції, погоджуючись з його
висновками, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, постанову суду першої
інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1
ч.1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд
апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 26
вересня 2013 року - залишити без
задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
викладення повного тексту ухвали.

Головуючий:
Л.А. Божко

Суддя:
О.М. Лукманова

Суддя:
Т.С. Прокопчук