Справа № К/9991/74944/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/74944/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Тростянецького районного центру
зайнятості на рішення Тростянецького
районного суду Сумської області від 20
серпня 2010 року та ухвалу апеляційного
суду Сумської області
від 29 квітня 2011 року у
справі за позовом Тростянецького
районного центру зайнятості до ОСОБА_4
про стягнення суми,

в с т а н о в
и л а :

У вересні 2009 року позивач
звернувся до суду із зазначеним
позовом до відповідача. Просив
стягнути з відповідача на його користь
суму виплаченого забезпечення по
безробіттю у розмірі 1713 грн.

Рішенням Тростянецького
районного суду Сумської області від 20
серпня 2010 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Сумської
області
від 29 квітня 2011 року, відмовлено у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування оскаржуваних судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанцій з підстав порушення норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що 15 жовтня 2008
року ОСОБА_4 звернувся у Тростянецький
районний центр зайнятості за пошуком
роботи. Протягом 8 днів роботи не
знайшов і 22 жовтня 2008 року звернувся із
заявою про надання статусу
безробітного. На підставі вказаної
заяви згідно наказу від 22 жовтня 2008
року № НТ 081022 йому було надано
статус безробітного та призначено
допомогу по безробіттю як
застрахованій особі незалежно від
страхового стажу з 22 жовтня 2008 року по 16
жовтня 2009 року.

10 листопада 2008 року ОСОБА_4
написав заяву про направлення його на
навчання на курси перепідготовки в
Сумський державний університет.
Вказана заява була задоволена, він
пройшов перепідготовку з 10 листопада
2008 року по 20 грудня 2008 року, здав заліки
та отримав відповідну кваліфікацію.

У грудні 2008 року підготував та
представив на розгляд комісії при
центрі зайнятості бізнес-проект для
отримання одноразової допомоги по
безробіттю та організації
підприємницької діяльності.

11 грудня 2008 року ОСОБА_4 знятий з
обліку як безробітний з тих підстав, що
надав неправдиві відомості.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції, з яким погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що ОСОБА_4 не надавав документів,
що містять неправдиві відомості про не
зайняття підприємницькою діяльністю.

Виплата допомоги по безробіттю
була припинена ОСОБА_4 наказом
районного центру зайнятості від 11
грудня 2008 року з дня видачі наказу. На
зазначену дату у позивача, за
матеріалами справи, не було будь-яких
підстав для застосування п. 8 ч. 1 ст. 31
Закону України «Про
загальнообов"язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

13 листопада 2008 року позивач
отримав довідку з єдиного державного
реєстру, що ОСОБА_4 в реєстрі серед
фізичних осіб підприємців не знайдено.

12 грудня 2008 року позивачем було
отримане повідомлення Охтирської
міжрайонної Державної податкової
інспекції, що ОСОБА_4 був взятий на
податковий облік 1
червня 2001 року, а знятий з обліку 14
січня 2002 року «але не було скасовано
державну реєстрацію». Як вбачається із
повідомлення МДПІ, з часу припинення
підприємницької діяльності
відповідачем до звернення в районний
центр зайнятості минуло понад шість
років.

На час припинення у січні 2002 року
підприємницької діяльності
відповідача діяло затверджене
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 травня 1998 року № 740 «Положення про
державну реєстрацію субєктів
підприємницької діяльності». Державна
реєстрація субєктів підприємницької
діяльності проводилась у виконавчих
комітетах рад та
райдержадміністраціях.

В п.п. 33 та 37 Положення
передбачалася можливість скасування
державної реєстрації суб"єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи як у разі неподання протягом року
до органів державної податкової служби
податкових декларацій, документів
бухгалтерської звітності, так і шляхом
виключення підприємця з реєстру на
підставі довідки органу державної
податкової служби про зняття з обліку.

Отже, вирішуючи спір суди
попередніх інстанції дійшли
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки позивачем
не доведено, що на час звернення до
районного центру зайнятості із заявою
про надання статусу безробітного, чи на
час припинення виплат допомоги по
безробіттю відповідач був
зареєстрований як суб"єкт
підприємницької діяльності та надав
позивачеві документи, що містять
неправдиві відомості.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення -без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
судів. Тому колегія суддів, перевіривши
у межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Тростянецького
районного центру зайнятості залишити
без задоволення, а рішення
Тростянецького районного суду
Сумської області від 20 серпня 2010 року
та ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 29 квітня 2011 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк