Справа № 2а-7/10
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року м. Київ
К/9991/2262/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до Кагарлицької міської ради,
ОСОБА_4 про визнання протиправним та
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з
позовом у якому, з урахуванням заяви
про збільшення позовних вимог просили
суд скасувати рішення 37-ї сесії 5-ого
скликання Кагарлицької міської ради
від 28.05.2009 №340-ХХХУІІ-У, яким відмовлено
гр. ОСОБА_2 у викупі земельної ділянки,
зобов'язати міську раду прийняти
рішення про викуп позивачами земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі,
який би відповідав розміру їх частки в
житловому будинку (10/31) з урахуванням
вже переданих у власність земельних
ділянок площею 0,0072га та 0,0088га, а також
визнати недійсним державний акт серія
ЯИ №627400 від 18.11.2009, виданий ОСОБА_4.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
спірне рішення порушує права позивачів
на отримання земельної ділянки, у
розмірі, який би відповідав частки
житлового будинку, що належить
позивачам.

Постановою Кагарлицького районного
суду Київської області від 09 грудня 2010
року позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасовано
рішення Кагарлицької міської ради від
28.05.2009 про відмову у викупі земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1; визнано
недійсним державний акт серія ЯИ №627400
від 18.11.2009 на право власності на
земельну ділянку площею 0,0376га, що
розташована в АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_4.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року скасовано постанову
Кагарлицького районного суду
Київської області від 09 грудня 2010 року
та ухвалено нове рішення, яким
провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання недійсним
державного акту серія ЯИ №627400 від
18.11.2009 - закрито, в задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із
посиланням на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати оскаржуване судове рішення
та залишити в силі постанову суду
першої інстанції, яку вважає законною
та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 29.07.2005 між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір
дарування, відповідно до якого ОСОБА_5
подарувала, а позивачі прийняли у дар
10/31 частин житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, про що, зокрема,
свідчить витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 11.08.2005.

У 2006 році на виконання рішення 2-ї сесії
5-ого скликання Кагарлицької міської
ради від 25.06.2006 №14-ІІ-У позивачі
замовили виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельні ділянки,
яка містить Акт про встановлення на
місцевості та погодження зовнішніх меж
земельної ділянки, підписаний
суміжними землевласниками.

Після затвердження вказаної технічної
документації 24.10.2006 ОСОБА_3, як
співвласнику земельних ділянок, видано
державні акти на право власності на
земельні ділянки Серія ЯГ №189688 на
0,0072га та Серія ЯГ №189687 на 0,0088га за
адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із розмірами земельних
ділянок ОСОБА_2 звернувся до міської
ради із заявою про надання дозволу на
приватизацію частини земельної
ділянки, якої не вистачає для того, щоб
її розмір відповідав розміру частки у
житловому будинку.

Рішенням 29-ї сесії 5-ого скликання
Кагарлицької міської ради від 12.09.2008
позивачу відмовлено в задоволенні
заяви з тих підстав, що його право
безоплатної передачі у власність
земельної ділянки вже використано.

У зв'язку з чим, він звернувся до
міської ради із заявою про викуп такої
земельної ділянки та оскаржуваним
рішенням 37-ї сесії 5-ого скликання
Кагарлицької міської ради від 28.05.2009
№340-ХХХУІІ-У позивачу відмовлено у
викупі земельної ділянки у зв'язку з
відсутністю вільних земельних ділянок.

Одночасно з викладеним, судами
встановлено, що 14.11.2006 ОСОБА_4 придбала у
ОСОБА_6 9/31 частини житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1 та право власності на
нерухоме майно (домоволодіння)
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності від 18
грудня 2006 року,

18.11.2009 ОСОБА_4 на підставі рішення
Кагарлицької міської ради від 12.09.2008
№276-ХХІХ-У видано державний акт серії
ЯИ №627400 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0376га за адресою:
АДРЕСА_1.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що позивачі отримали у
власність земельну ділянку, яка не є
пропорційною їх частці власності у
житловому будинку, що є порушенням
частини 4 статті 120 Земельного кодексу
України, у зв'язку з чим рішення про
відмову у збільшенні земельної ділянки
порушує їх права та законні інтереси.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суд виходив з того, що
приймаючи спірне рішення відповідач
діяв в межах своїх повноважень та на
виконання норм чинного законодавства,
оскільки відсутність вільних
земельних ділянок є перешкодою у
наданні позивачам права на викуп
земельних ділянок без їх вилучення у
встановленому чинним законодавством
порядку. Окрім того, апеляційний суд
дійшов висновку, що вимоги про визнання
недійсним державного акта серія ЯИ
№627400 від 18.11.2009, виданого ОСОБА_4 не
належать до розгляду в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки стосуються прав власності
третьої особи.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, визначених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, частково не
погоджується з вказаними висновками
судів попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 144 Конституції
України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування та
їх посадови особи зобов'язані діяти
лише на підставі та у межах повноважень
та у спосіб, передбаченими
Конституцією та законами України.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Право власності на землю гарантується,
набувається та реалізується
громадянами виключно у відповідності
до закону.

Зі змісту статті 12 Земельного кодексу
України вбачається, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад,
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Відповідно до статі 81 Земельного
кодексу України громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки, зокрема, на підставі:
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
виділення в натурі (на місцевості)
належної їм земельної частки (паю).

Статтею 116 Земельного кодексу України
визначено, що громадяни набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування та
державних органів приватизації щодо
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти, які підлягають приватизації, в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами здійснюється шляхом
передачі земельних ділянок у власність
або надання їх у користування.

Статтею 120 Земельного кодексу України
передбачено, що до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

При переході права власності на
будівлю та споруду до кількох осіб
право на земельну ділянку визначається
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі і споруди.

Судами встановлено, що земельна
ділянка, на яку претендують позивачі,
перебуває у власності ОСОБА_4, а
оскільки у міської ради відсутні
повноваження на передачу земельної
ділянки, яка перебуває у власності,
тобто не є земельної ділянкою
територіальної громади, тому колегія
суддів погоджується з висновком
апеляційного суду про
необґрунтованість позовних вимог в
частині скасування рішення 37-ї сесії
5-ого скликання Кагарлицької міської
ради від 28.05.2009 №340-ХХХУІІ-У та
зобов'язання прийняти рішення про
викуп земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1 в розмірі, який би відповідав
розміру часток позивачів в житловому
будинку.

Разом з цим, колегія суддів не може
погодитись з висновками апеляційного
суду щодо наявності підстав для
закриття провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю.

Так, за змістом статті 126 Земельного
кодексу України, статті 19 Закону N 1952-IV
(до внесення змін згідно із Законом
України від 7 липня 2011 року N 3613-VI "Про
Державний земельний кадастр") державні
акти на право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом, є
підставою для державної реєстрації цих
прав. Ці акти видаються спеціально
уповноваженим органом державної
виконавчої влади у галузі земельних
ресурсів - Державним агентством
земельних ресурсів України.

Видача державних актів на право
власності або постійного користування
на земельну ділянку здійснювалася за
єдиною визначеною процедурою,
встановленою Інструкцією про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженою наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 4 травня 1999 року N 43, зареєстрованою
в Міністерстві юстиції України 4 червня
1999 року за N 354/3647.

Таким чином, ознаками цих державних
актів є:

видача органом виконавчої влади;

видача в межах процедури державної
реєстрації права власності,
користування, що виникло на підставі
правовстановлювального документа;

єдиний порядок оформлення;

фіксування факту державної реєстрації
права власності на землю або
користування землею.

Оскільки порядок видачі державних
актів на право власності або
постійного користування на земельну
ділянку перебуває у сфері
публічно-правових відносин, то спори
щодо дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень з приводу їх
видачі підлягають розгляду
адміністративними судами.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не погоджується з висновками
апеляційного суду щодо наявності
підстав для закриття провадження у
справі в частині позовних вимог про
визнання недійсним державного акта на
право власності на землю на підставі
пункту 1 частини першої статті 157
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини першої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року змінити, скасувавши в частині
закриття провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання
недійсним державного акта серія ЯИ
№627400 від 18.11.2009, виданого ОСОБА_4.

У вказаній частині справу направити до
апеляційного суду для продовження
розгляду.

В іншій частині постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: