Справа № 2а-344/12/0970
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. м. Київ
К/800/29547/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Державного міського
підприємства
«Івано-Франківськтеплокомуненерго» на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 1
серпня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 2 квітня 2013 року

у справі № 2а-344/12/0970

за позовом Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську

до Державного міського
підприємства
«Івано-Франківськтеплокомуненерго"

про стягнення
податкового боргу ,-

В С Т А Н О В И В

Державна податкова інспекція у м. Івано
- Франківську Державної податкової
служби (надалі також - позивач, ДПІ)
звернулася до суду з адміністративним
позовом до Державного міського
підприємства «Івано -
Франківськтеплокомуненерго» (надалі
також - відповідач, ДМП «Івано -
Франківськтеплокомуненерго» про
стягнення податкового боргу.

Постановою Івано - Франківського
окружного адміністративного суду від 1
серпня 2012 року позовні вимоги
задоволено повністю: стягнуто з ДП
«Івано - Франківськтеплокомуненерго» в
дохід бюджету податковий борг в сумі
8 550 181 грн. 14
коп.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 2 квітня 2013
року апеляційну скаргу ДМП
«Івано - Франківськтеплокомуненерго»
залишено без задоволення, а постанову
Івано - Франківського окружного
адміністративного суду від 1 серпня 2012
року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 1 серпня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 2 квітня 2013 року і ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Сторони у судове засідання 5 червня 2014
року явку уповноважених представників
не забезпечили, хоча про розгляд справи
повідомлено належним чином. За таких
обставин, касаційна скарга
розглядається в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно зі статтею 36 Податкового
кодексу України (надалі також - ПК
України, тут і надалі - в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) обов'язком платника
податку є обчислення, декларування
та/або сплатити суму податку та збору в
порядку і строки, визначені цим
Кодексом або законами з питань митної
справи. Виконанням такого обов'язку є
сплата в повному податкових
зобов'язань.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54,
пункту 57.1 статті 57 ПК України платник
податків самостійно обчислює суму
податкового та/або грошового
зобов'язання та/або пені, яку зазначає у
податковій (митній) декларації або
уточнюючому розрахунку, що подається
контролюючому органу у строки,
встановлені цим Кодексом та самостійно
сплачує суму податкового зобов'язання,
зазначену у поданій ним податковій
декларації, протягом 10
календарних днів, що настають за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого цим Кодексом для
подання податкової декларації, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, самостійно визначене
платником податку зобов'язання
відповідно до статті 56 Податкового
кодексу України не підлягає
оскарженню.

У разі, коли платник податків не
сплачує узгодженої суми грошового
зобов'язання в установлені
законодавством строки, орган державної
податкової служби надсилає (вручає)
йому податкову вимогу в порядку
визначеному для надсилання (вручення)
податкового повідомлення - рішення.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, протягом 2011 року відповідач
подав позивачу податкові декларації з
податку на додану вартість за
№№ , , ,
і з розрахованими
розмірами вказаних зобов'язань: за
січень 2011 року - в сумі 372 915 грн., за
лютий 2011 року - в сумі 1 493 007 грн., за
березень 2011 року - в сумі 398 272 грн., за
квітень 2011 року - 1 161
706 грн. і травень 2011 року - в сумі 510 773
грн. В уточнюючому розрахунку до
декларації № від 20 квітня 2011 року
відповідач розрахував штрафну санкцію
в сумі 11 187 грн. і всього розмір
розрахованих зобов'язань становив 3 947
860 грн.

За таких обставин, вказана сума є
узгодженою заборгованістю
відповідача.

Крім цього, згідно довідки про стан
розрахунків із бюджетом №9583/10/19 - 150/1972
від 22 червня 2012 року та облікової
картки платника податку, у відповідача
станом на 1 січня 2011 року
рахувався борг по податку на додану
вартість на загальну суму 19 005 060 грн.18
коп. Також, у січні 2011 року відповідач
подав декларацію із податку на додану
вартість, якою визначено від'ємне
значення в сумі 1 352 903 грн. і дана сума
врахована у зменшення суми податкового
боргу з податку на додану вартість
попередніх періодів. Показники даної
декларації позивача внесено у облікову
картку платника податку шляхом
зменшення, наявного станом на січень 2011
року податкового зобов'язання за
попередні роки на вказану суму.

Відповідачем 20 квітня 2011 року подано
уточнюючий розрахунок з податку на
додану вартість за січень 2011 року,
згідно якого зменшено суму
розрахованого у січні 2011 року
податкового кредиту на 1 725 818 грн., що
призвело до виникнення податкового
зобов'язання за січень 2011 року на суму
372 915 грн. та самостійного нарахування
штрафних санкцій в сумі 11 187 грн., а
також було зменшено від'ємне значення
податку на додану вартість,
задекларованого згідно декларації за
січень 2011 року на суму 1 352 903 грн.

Протягом березня 2011 року позивач двічі
подавав уточнюючий розрахунок з
податку на додану вартість в зв'язку з
самостійно виявленими помилками за
травень 2008 року, яким зменшив суму, що
підлягала сплаті до бюджету на 95 904 грн.,
що було відображено у обліковій картці
платника податку шляхом зменшення,
наявного на той час податкового
зобов'язання за попередні періоди на цю
суму. По другому розрахунку позивачем
було додатково (повторно) зменшено
податковий борг на 95 904 грн.

На підставі службової записки
уточнюючому розрахунку № від 18
травня 2011 року присвоєно статус «не
визнано як податкова звітність».

Починаючи із 21 лютого 2011 року,
позивачем за період із 31 липня 2008 року
по 29 червня 2011 року розпочате
нарахування пені, яке проведено до 29
червня 2011 року і саме фактом
зарахування з 31 липня 2008 року
зобов'язань за вказаний період надано
позивачу право на нарахування із 21
лютого 2011 року пені.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем надсилалися податкові
вимоги форми «Ю1» від 12 травня 2004 року
за №1/1064/14760/24 - 1 - 205 та форми «Ю2» від 14
червня 2004 року за №2/1269/18768/10/24 - 1 - 205.

Вказані податкові вимоги відповідач не
оскаржував у строк передбачений
Законом України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», Податковим кодексом України,
а тому сума грошового зобов'язання, яка
є предметом стягнення, у відповідності
до вимог чинного на час виникнення
спірних правовідносин законодаваста є
узгодженою.

При цьому, відповідно до підпункту 129.1.1
пункту 129.1 ст. 129 Податкового кодексу
України після закінчення встановлених
цим Кодексом строків погашення
узгодженого грошового зобов'язання на
суму податкового боргу нараховується
пеня.

Пунктом 129.4 статті 129 Податкового
кодексу України передбачено, що пеня,
визначена підпунктом 129.1.1 пункту 129.1
цієї статті, нараховується на суму
податкового боргу (включаючи суму
штрафних санкцій за їх наявності та без
урахування суми пені) із розрахунку 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, діючої на
день виникнення такого податкового
боргу або на день його (його частини)
погашення, залежно від того, яка з
величин таких ставок є більшою, за
кожний календарний день прострочення у
його сплаті.

Підпунктом 129.1.1. пункту 129.1 статті 129
Податкового кодексу України визначено,
що нарахування пені розпочинається: а)
при самостійному нарахуванні суми
грошового зобов'язання платником
податків - від першого робочого дня,
наступного за останнім днем граничного
строку сплати грошового зобов'язання,
визначеного цим Кодексом; б) при
нарахуванні суми грошового
зобов'язання контролюючими органами -
від першого робочого дня, наступного за
останнім днем граничного строку сплати
грошового зобов'язання, визначеного у
податковому повідомленні - рішенні
згідно із цим Кодексом. Нарахування
пені у такий спосіб до 1 січня 2011 року
визначався статті 16 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».

Щодо обчислення суми податкового
боргу, слід звернути увагу на те, що
статтею 6 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (чинний до 1 січня 2011
року) та пунктом 59.5 статті 59
Податкового кодексу України
передбачено, що у разі якщо у платника
податків, якому надіслано податкову
вимогу, сума податкового боргу
змінюється, погашенню підлягає вся
сума податкового боргу такого платника
податку, що існує на день погашення. У
разі, якщо після направлення
податкової вимоги сума податкового
боргу змінилася, але податковий борг не
був погашений в повному обсязі,
податкова вимога додатково не
надсилається.

З огляду на вищенаведені обставини та
положення чинного на час виникнення
спірних правовідносин законодавства,
суди попередніх інстанцій дійшли до
юридично правильного висновку про те,
що самостійно обраховане податкове
зобов'язання відповідача визначене ним
в податкових деклараціях з податку на
додану вартість, є узгодженим,
становить суму податкового боргу і
підлягає стягненню з відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції
правильно відхилив доводи відповідача
про помилкове врахування до складу
податкового боргу від'ємного значення
з податку на додану вартість в сумі 1 352
903 грн., а також, що внаслідок помилки не
відбулося декларування податкових
зобов'язань у березні 2011 року на суму 95
940 гривні, не з огляду на те, що показник
в сумі 95 904 грн. на підставі уточнюючого
розрахунку № безпідставно знятий
із облікової картки відповідача із
розміру заборгованості по податковому
зобов'язанню. Також з урахуванням того,
що станом на березень 2011 року і день
розгляду справи у відповідача,
відповідно до даних облікової картки
платника податків, був наявний
податковий борг значно більший від
суми зменшеного у березні 2011 року
розміру від'ємного значення, суми
безпідставного зменшеної
заборгованості за травень 2008 року, а
також, що відповідач не представив у
судовому засіданні доказів
коригування зобов'язання за січень 2011
року та подвійного обліку показників у
декларації за травень 2008 року, в тому
числі сплати зобов'язань у сумі 1 352 903
грн. і 95 904 грн., суди попередніх
інстанцій, дійшли юридично правильного
висновку про необхідність стягнення
вказаних коштів як податкового боргу.

Відповідно до вимог пункту 87.9 статті 87
Податкового кодексу України у разі
наявності у платника податків
податкового боргу органи державної
податкової служби зобов'язані
зарахувати кошти, що сплачує такий
платник податків, в рахунок погашення
податкового боргу згідно з черговістю
його виникнення незалежно від напряму
сплати, визначеного платником
податків. У такому ж порядку
відбувається зарахування коштів, що
надійдуть у рахунок погашення
податкового боргу платника податків
відповідно до статті 95 цього Кодексу.
Відтак, суди попередніх інстанцій
правильно відхилили доводи
відповідача на сплату ним платежів у
бюджет.

При цьому, як встановлено попередніми
судовими інстанціями, відповідач
згідно Статуту є юридичною особою, має
відокремлене майно, самостійний
баланс, рахунки в установах банків,
круглу печатку, кутовий штамп з власним
найменуванням, бланки, знак для товарів
та послуг, іншу атрибутику юридичної
особи, може виступати від свого імені,
укладати договори, набувати майно та
пов'язані з ними немайнові права, нести
обов'язки, бути позивачем та
відповідачем у всіх судових
інстанціях. Підприємство не несе
відповідальності за зобов'язаннями
власника та держави. Щодо майна
відповідачем можуть бути вчинені будь -
які дії, які не суперечать цьому
Статуту. Такі обмеження стосуються
відчуження, передачі у заставу
майнових об'єктів, які належать до
основних фондів, здавання в оренду,
найм цілісних майнових комплексів
структурних одиниць та підрозділів,
оскільки такі дії проводяться лише за
згодою власника.

З урахуванням наведеного вище, сплата
податків за узгодженими податковими
зобов'язанням, не є порушенням майнових
прав власника майна, а відтак, суди
попередніх інстанцій, задовольнивши
позовні вимоги ДПІ, дійшли юридично
правильного висновку про стягнення з
відповідача суми податкового боргу.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державного міського
підприємства
«Івано-Франківськтеплокомуненерго»
залишити без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 1 серпня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 2 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко