Справа № 824/2260/14-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 червня 2014 року м.
Чернівці Справа №
824/2260/14-а

Суддя Чернівецького окружного
адміністративного суду Лелюк О.П.,
розглянувши позов ОСОБА_1 до
Садгірського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання до вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького
окружного адміністративного суду зі
скаргою до Садгірського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції про визнання дій
неправомірними та зобов'язання до
вчинення певних дій.

Так, позивач просить суд визнати
неправомірними дії Садгірського
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції при виконанні виконавчого
провадження №36445843; визнати
неправомірними дії начальника
Садгірського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції Карпюка
Ю.М. по винесенню постанови про арешт
майна після проведення торгів та
звільнення майна з-під арешту;
зобов'язати Садгірський відділ
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції відшкодувати витрати
виконавчого провадження, що сплачені
ОСОБА_3, який не є стороною виконавчого
провадження та не зафіксований в
матеріалах провадження.

Частиною першою статті 107 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що суддя після одержання
позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи
належить позовну заяву розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Розглянувши позовну заяву та додані до
неї документи, суд дійшов висновку, що
вона не підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Згідно частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності; 2) спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; 3) спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень; 4)
спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів; 5) спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України; 6)
спори щодо правовідносин, пов'язаних з
виборчим процесом чи процесом
референдуму; 7) спори фізичних чи
юридичних осіб із розпорядником
публічної інформації щодо оскарження
його рішень, дій чи бездіяльності у
частині доступу до публічної
інформації.

Відповідно до частини першої статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Частиною четвертою статті 82 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення можуть бути оскаржені
сторонами до суду, який видав
виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, підставою для визначення
юрисдикції суду такого роду спору є
виконавчий документ, тобто суд, який
видав виконавчий документ, розглядає
справу щодо оскарження рішення, дій чи
бездіяльності зазначених осіб і
органів під час виконання такого
виконавчого документа.

Крім цього, пунктом 2 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» встановлено, що суди при
визначенні юрисдикції повинні
виходити з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.
Зокрема, розділом VІІ Цивільного
процесуального кодексу України від 18
березня 2004 року визначено інший
порядок оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів державної
виконавчої служби при виконанні
судових рішень, ухвалених за правилами
цивільного судочинства, тому такі
спори не належать до юрисдикції
адміністративних судів.

Як вбачається з позовної заяви та
доданих до неї документів, предметом
спору є оскарження дій державних
виконавців Садгірського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції, які вчиненні під час виконання
виконавчого провадження по
виконавчому листу №2-499/12, виданого 07
лютого 2013 року Садгірським районним
судом Чернівецької області про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
заборгованості в сумі 43000,00 євро, що
складає 431658,94 грн та 5320,00 долари США, що
складає 42520,10 грн та заборгованості за
борговою розпискою в сумі 23922,00 долари
США, що складає 191221,83 грн, 3219,00 грн в
повернення судових витрат по сплаті
судового збору, 107,30 грн судового збору
пов'язаного з подачею заяви про
забезпечення позову та 570,00 грн витрат
пов'язаних з викликом відповідача
через ЗМІ (ВП№№36445843).

Оскільки в даному випадку позивач
оскаржує дії органу державної
виконавчої служби, вчиненні при
примусовому виконанні виконавчого
листа, виданого за рішенням районного
суду у справі з цивільних
правовідносин, то даний спір не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 109 Кодексу адміністративного
судочинства України суд відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Таким чином, суд приходить до висновку
про наявність правових підстав для
відмови у відкритті провадження в
даній справі.

Частиною шостою статті 109 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у разі відмови у
відкритті провадження в
адміністративній справі з підстави,
встановленої пунктом 1 частини першої
цієї статті, суд повинен роз'яснити
позивачеві, до юрисдикції якого суду
віднесено розгляд такої справи.

Згідно частини першої статті 383
Цивільного процесуального кодексу
України сторони виконавчого
провадження мають право звернутися до
суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Відповідно до частини другої статті 384
Цивільного процесуального кодексу
України скарга подається до суду, який
видав виконавчий документ.

Відтак, суд роз'яснює позивачу його
право звернутися з даним позовом до
суду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону
України "Про судовий збір" від 08 липня
2011 року №3674-VІ передбачено, що сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі відмови у відкритті
провадження у справі.

Оскільки за подачу даного позову до
адміністративного суду ОСОБА_1 було
сплачено судовий збір у розмірі 73 грн 08
коп., що підтверджується квитанцією №186
від 23 червня 2014 року, то вказана сума
підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 109, 165 Кодексу
адміністративного судочинства
України, статтею 7 Закону України "Про
судовий збір",

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у
справі за позовом ОСОБА_1 до
Садгірського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання до вчинення певних дій.

Повернути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 73 грн 08 коп. згідно квитанції
№186 від 23 червня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційну скаргу на цю ухвалу може
бути подано до Вінницького
апеляційного адміністративного суду
через Чернівецький окружний
адміністративний суд протягом п'яти
днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
О.П.
Лелюк