Справа № 826/5209/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 червня 2014 року 13:30
№ 826/5209/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Іщука І.О.,
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Новий Імідж»до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києвіпро
визнання протиправними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 11.02.2014 р. №
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Новий Імідж»
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, з урахуванням заяви про зміну
позовних вимог від 02.06.2014 р., в якому
просить скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
Позовні вимоги мотивовані тим, що
Державною податковою інспекцією у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві під
час проведення виїзної перевірки ТОВ
«Новий Імідж» винесено податкове
повідомлення-рішення від 11.02.2014 р. №
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на загальну суму 479 856,00 грн.
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. Обґрунтовуючи позовні вимоги
зазначив, що висновок контролюючого
органу, відносно порушення позивачем
вимог податкового законодавства щодо
невключення до складу витрат плату
роялті за 2012 рік в сумі 1 074 303,00 грн.,
компанії «New Look Retailers Limited»
(Великобританія), яка не є
бенефіціарним (фактичним) отримувачем
(власником) торгового знаку New Look, що
призвело до завищення показників у
рядку ї 06.4 ІВ Декларацій, на загальну
суму - 1 074 303,00 грн., а також віднесення
позивачем сум орендних платежів до
складу витрат, є хибним та
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяви про розгляд справи без участі
його представника або клопотання про
відкладення розгляду справи до суду не
надходило. Згідно наданих письмових
заперечень вбачається, що під час
проведення перевірки господарської
діяльності позивача, встановлено
завищення останнім валових витрат на
сплату роялті на загальну суму 1 074 303,00
грн., а тому оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є таким, що
винесено у відповідності вимог чинного
законодавства, а позовні вимоги такими,
що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди
для розгляду справи у судовому
засіданні, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, а також
зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи у письмовому
Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,
Державною податковою інспекцією у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
проведено планову виїзну перевірку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий Імідж» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2011 р. по
31.12.2012 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 р. по
Перевіркою встановлено порушення ТОВ
- пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.2 п. 140.1
ст. 140 Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток на загальну суму 383
885,00 грн., в тому числі: за ІV квартал 2011 р.
на суму 158 281,00 грн., за І квартал 2012 р. на
суму 41 667,00 грн., за півріччя 2012 р. на суму
83 887,00 грн., за ІІІ квартал 2012 р. на суму 157
326,00 грн., за 2012 рік на суму 225 604,00 грн.
- п. 189.9 ст. 189, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.
201.4, п. 201.6, п. 201.6, п. 201.10 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість за грудень
2012 р. у сумі 137 880,00 грн.
- завищення від'ємного значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту поточного (звітного)
податкового періоду за грудень 2012 р. у
сумі 230 510,00 грн.
- пп. «є» 14.1.54 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.47 п.
14.1 ст. 14, пп. 164.2.17, абз. «е» п. 164.2 ст. 164, п.
164.5 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, абз. «а» п. 171.2 ст.
171, пп. 14.1.80 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, в результаті чого
допущено порушення вимог податкового
законодавства під час перевірки питань
щодо правильності утримання та
своєчасності перерахування податку на
доходи фізичних осіб до бюджету в
періоді, що перевірявся на загальну
- п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу
України, а саме: заниження податку на
прибуток іноземних юридичних осіб
всього у сумі 185 148,00 грн., а саме: за ІV
квартал 2011 р. у сумі 39 194,00 грн., за І
квартал 2012 р. у сумі 28 975,00 грн., за ІІІ
квартал 2012 р. у сумі 34 477,00 грн., за ІV
квартал 2012 р. у сумі 82 502,00 грн.
- п. 3.5 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 р. № 637.
За наслідками перевірки складено акт
від 28.10.2013 р. № 566/26-55-22-01/37265470 та винесено
податкове повідомлення-рішення від
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на загальну суму
479 856,00 грн., в тому числі за основним
платежем в розмірі 383 885,00 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
розмірі 95 971,00 грн.
За результатами розгляду заперечень,
Державною податковою інспекцією у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві надано
яким висновки акту від 28.10.2013 р. №
566/26-55-22-01/37265470 залишено без змін.
За наслідками розгляду первинної
скарги, Головним управлінням
Міндоходів у м. Києві прийнято рішення
від 07.02.2014 р. № 1258/10/26-15-10-06-15, яким
повідомлення-рішення ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
збільшення грошового зобов'язання по
податку на прибуток в частині сплати
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
95 971,50 грн., в іншій частині залишено без
07.03.2014 р. позивач отримав нове податкове
повідомлення-рішення від 11.02.2014 р. №
За наслідками розгляду скарги,
Міністерством доходів і зборів України
прийнято рішення від 26.03.2014 р. №
5285/6/99-99-10-01-15, відповідно до якого у
розгляді скарги відмовлено у зв'язку із
пропущенням строку оскарження.
Позивач, вважаючи винесене податкове
повідомлення-рішення від 11.02.2014 р. №
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про його
Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даного рішення з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.
Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт
владних повноважень: 1) повинен бути
утвореним у порядку, визначеному
Конституцією та законами України; 2)
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, а дії вчиняти
відповідно до встановлених законом
повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури і форми прийняття рішення
або вчинення дії і повинен обирати лише
визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Згідно з висновком Європейського суду
з прав людини у справі «Проніна проти
України» колишня друга секція (Заява N
63566/00) Страсбург, 18 липня 2006 року, - кожен
доречний і важливий аргумент особи має
бути проаналізований і суд має надати
відповідь на кожен аргумент заявника.

Згідно положень, вищевказаної практики
Європейського Суду з прав людини, суд
оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному й
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, звертає увагу
на наступне.

Як вбачається з акту від 28.10.2013 р. №
566/26-55-22-01/37265470 підставою для винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення стало порушення
позивачем приписів п. 160.2 ст. 160
Податкового кодексу України, а саме
заниження податку на прибуток
іноземних юридичних осіб всього у сумі
185 148,00 грн., а саме: за ІV квартал 2011 р. у
сумі 39 194,00 грн., за І квартал 2012 р. у сумі
28 975,00 грн., за ІІІ квартал 2012 р. у сумі 34
477,00 грн., за ІV квартал 2012 р. у сумі 82 502,00
грн., а саме віднесення до валових
витрат сум роялті виплачених
нерезиденту України.

Згідно з підпунктом 14.1.225 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
роялті - будь-який платіж, отриманий як
винагорода за користування або за
надання права на користування
будь-яким авторським та суміжним
правом на літературні твори, твори
мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео- або
аудіокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо- чи телевізійного
мовлення, передачі (програми)
організацій мовлення, будь-яким
патентом, зареєстрованим знаком на
товари і послуги чи торгівельною
маркою, дизайном, секретним кресленням,
моделлю, формулою, процесом, правом на
інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за
отримання об'єктів власності,
визначених в абзаці першому цього
пункту, у володіння або розпорядження
чи власність особи або, якщо умови
користування такими об'єктами
власності надають право користувачу
продати або здійснити відчуження в
інший спосіб такого об'єкта власності
або оприлюднити (розголосити) секретні
креслення, моделі, формули, процеси,
права на інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау), за винятком випадків, коли
таке оприлюднення (розголошення) є
обов'язковим згідно із законодавством
України.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток,
складаються із витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті,
та інших витрат, визначених згідно з
пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу, крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Витрати, які формують собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
визначено пунктом 138.8 статті 138 Кодексу
і до них, зокрема, віднесено: прямі
матеріальні витрати; прямі витрати на
оплату праці; амортизацію виробничих
основних засобів та нематеріальних
активів, безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; вартість
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інші прямі
витрати, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну); інші прямі
витрати, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну).

До складу інших прямих витрат
включаються всі інші виробничі
витрати, які можуть бути безпосередньо
віднесені на конкретний об'єкт витрат,
у тому числі внески на соціальні
заходи, визначені статтею 143 Кодексу,
плата за оренду земельних і майнових
паїв (пункт 138.9 статті 138 цього Кодексу).

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, визнаються витратами
того звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг (пункт
138.4 статті 138 Кодексу).

Перелік витрат, що відносяться до
інших, визначено пункту 138.10 статті 138
Кодексу та визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони
здійснені (пункт 138.5 статті 138 Кодексу).

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно пп. 14.1.231. п. 14.1. ст. 14 Податкового
кодексу України розумна економічна
причина (ділова мета) - причина, яка може
бути наявна лише за умови, що платник
податків має намір одержати
економічний ефект у результаті
господарської діяльності.

У відповідності до вимог п. 44.1. ст. 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п. 138.2. ст. 138 Податкового кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У відповідності до вимог пп. 138.10.3 п. 138.10
ст. 138 Податкового кодексу України
витрати на збут, які включають витрати,
пов'язані з реалізацією товарів,
виконанням робіт, наданням послуг:
оплата праці та комісійні винагороди
продавцям, торговим агентам та
працівникам підрозділів, що
забезпечують збут; витрати на рекламу
та дослідження ринку (маркетинг), на
передпродажну підготовку товарів; інші
витрати, пов'язані зі збутом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 139.1.9. ст. 139 Податкового кодексу
України визначено, що не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування витрат виникають лише у
разі реального (фактичного) вчинення
господарських операцій з придбання
товарів (робіт, послуг), що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах.

При цьому для формування витрат мають
значення первинні документи, які,
виходячи з наведеного, видаються на
підтвердження реально вчиненої
операції.

Дана позиція узгоджується з позицією
Вищого адміністративного суду України,
викладеною в ухвалі від 05 травня 2014 р.
у справі К/800/51838/13.

Згідно з підпунктом 140.1.2 пункту 140.1
статті 140 розділу III Податкового
кодексу України при визначенні об'єкта
оподаткування враховуються такі
витрати подвійного призначення:
витрати (крім тих, що підлягають
амортизації), пов'язані з
науково-технічним забезпеченням
господарської діяльності, на
винахідництво і раціоналізацію
господарських процесів, проведення
дослідно-експериментальних та
конструкторських робіт, виготовлення
та дослідження моделей і зразків,
пов'язаних з основною діяльністю
платника податку, витрати з
нарахування роялті та придбання
нематеріальних активів (крім тих, що
підлягають амортизації) для їх
використання в господарській
діяльності платника податку.

До складу витрат не включаються
нарахування роялті у звітному періоді
на користь:

1) нерезидента (крім нарахувань на
користь постійного представництва
нерезидента, яке підлягає
оподаткуванню згідно з пунктом 160.8,
нарахувань, що здійснюються суб'єктами
господарювання у сфері телебачення і
радіомовлення відповідно до Закону
України "Про телебачення і
радіомовлення", та нарахувань за
надання права на користування
авторським, суміжним правом на
кінематографічні фільми іноземного
виробництва, музичні та літературні
твори) в обсязі, що перевищує 4 відсотки
доходу (виручки) від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) (за
вирахуванням податку на додану
вартість та акцизного податку) за рік,
що передує звітному, а для банків - в
обсязі, що перевищує 4 відсотки доходу
від операційної діяльності (за
вирахуванням податку на додану
вартість) за рік, що передує звітному, а
також у випадках, якщо виконується
будь-яка з умов:

а) особа, на користь якої нараховуються
роялті, є нерезидентом, що має офшорний
статус з урахуванням пункту 161.3 статті
161 цього Кодексу;

б) особа, на користь якої нараховується
плата за такі послуги, не є
бенефіціарним (фактичним) отримувачем
(власником) такої плати за послуги за
виключенням випадків, коли бенефіціар
(фактичний власник) надав право
отримувати таку винагороду іншим
особам;

в) роялті виплачуються щодо об'єктів,
права інтелектуальної власності щодо
яких вперше виникли у резидента
України.

У разі виникнення розбіжностей між
контролюючим органом та платником
податку стосовно визначення особи, у
якої вперше виникли (були набуті) права
інтелектуальної власності на об'єкт
інтелектуальної власності, такі
контролюючі органи зобов'язані
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері інтелектуальної
власності, для отримання відповідного
висновку.

г) особа, на користь якої нараховуються
роялті, не підлягає оподаткуванню у
відношенні роялті в державі,
резидентом якої вона є.

2) юридичної особи, яка відповідно до
статті 154 цього Кодексу звільнена від
сплати цього податку чи сплачує цей
податок за ставкою, іншою, ніж
встановлена в пункті 151.1 статті 151 цього
Кодексу;

3) особи, яка сплачує податок у складі
інших податків, крім фізичних осіб, які
оподатковуються в порядку,
встановленому розділом IV цього
Кодексу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
для визначення правомірності
віднесення позивачем сум до валових
витрат необхідно встановити
відсутність всіх обставин, що
забороняють включення до валових
витрат нарахування роялті у звітному
періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
«Новий Імідж» (Покупець) було укладено
зовнішньоекономічний контракт від
26.10.2010 р. № б/н щодо придбання одягу та
взуття з компанією «New Look Retailers LTD»
(Сполучене королівство) (Продавець).

Згідно п. 6.2 розділу контракту
Продавець надає Покупцю право на
продаж продукції, яка містить торгову
марку та маркування у відповідності до
положень ліцензійної угоди на торгову
марку на території України в обмін на
роялті за торгову марку.

Відповідно до додатку № 1 до контракту
Покупець сплачує роялті за торгову
марку в розмірі 5% від загальної ціни
продукції.

Щодо не включення сум роялті
відповідно до абзацу а) підпункту 140.1.2
пункту 140.1 статті 140 Податкового
Кодексу України, то суд звертає увагу
на наступне.

Пунктом 161.3 статті 161 Податкового
кодексу України визначено, що під
поняттям «нерезиденти, що мають
офшорний статус» розуміються
нерезиденти, розташовані на території
офшорних зон, за винятком нерезидентів,
розташованих на території офшорних
зон, які надали платнику податку
виписку із правоустановчих документів,
легалізовану відповідною консульською
установою України, що свідчить про
звичайний (неофшорний) статус такого
нерезидента. При існуванні договорів,
визначених абзацом першим цього
пункту, платник податку має послатися
на наявність зазначеної виписки у
поясненні до податкової декларації.

Так, згідно договору та матеріалів, що
містяться у справі, контрагент
позивача є резидентом Сполученого
Королівства. Розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 23 лютого 2011 року
№ 143-р затверджено перелік офшорних
зон, згідно якого Сполучене
Королівство не є офшорною зоною. Таким
чином, віднесення позивачем сум
сплачених роялті до валових витрат є
правомірним, оскільки виключає статує
його контрагента як офшорної компанії.

Крім того, як встановлено судом ТОВ
«Новий Імідж» використовує придбаний
товарний знак безпосередньо у власній
господарській діяльності.

Суд звертає особливу увагу на те, що
абзацом в) підпункту 140.1.2 пункту 140.1
статті 140 Податкового кодексу України
передбачено відсутність правових
підстав включення до валових витрат
роялті, які виплачуються щодо об'єктів,
права інтелектуальної власності щодо
яких вперше виникли у резидента
України. Згідно норм вищезазначеного
абзацу в разі виникнення розбіжностей
між податковим органом та платником
податку стосовно визначення особи, у
якої вперше виникли (були набуті) права
інтелектуальної власності на об'єкт
інтелектуальної власності податковий
орган зобов'язаний звернутися до
спеціально уповноваженого органу,
визначеного Кабінетом Міністрів
України, для отримання відповідного
висновку.

Таким чином, зважаючи на вищезазначене,
законодавством передбачено право
віднесення до валових витрат сум
виплачених роялті в разі попереднього
використання іншим суб'єктом прав
інтелектуальної власності такого
об'єкту правової охорони. Тобто для
з'ясування правомірності віднесення до
сум витрат необхідним є визначення
суб'єкта, який вперше використовував
права інтелектуальної власності щодо
торгового знаку на території України.

Відповідно до наданого до перевірки
Свідоцтва для товарів і послуг № 96093
від 26.08.2008 р., виданого Головним
Державним департаментом
інтелектуальної власності, в якому
зазначено, що власником торгової марки
«New Look» є компанія New Look Limited»
(Великобританія).

З листа від 09.12.2010 р. вбачається, що
компанія «New Look Retailers LTD» надає позивачу
право на використання, відтворення та
надання субліцензії на використання
торгової марки «New Look». При цьому п. 3.6
Угоди про ліцензію на торгову марку від
24.03.2009 р., укладеної між компаніями «New
Look Limited» та «New Look Retailers LTD»,
підтверджуються повноваження компанії
«New Look Retailers LTD» строком на 25 років з дати
набуття чинності на її використання.

Ліцензійна угода з власником торгової
марки «New Look» - компанією «New Look Limited»
підтверджує, що компанія «New Look Retailers LTD»
є бенефіціарним (фактичним)
отримувачем (власником) торгового
знаку «New Look».

Так, компанія «New Look Limited» надала згоду
на укладення Угоди про ліцензію на
торгову марку для України між
компанією «New Look Retailers LTD» та ТОВ «Новий
Імідж».

Відповідно до частини 1 статті 317
Цивільного кодексу України до змісту
права власності належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Частина 1 статті 418 Цивільного кодексу
України визначає поняття права
інтелектуальної власності, відповідно
до якої це право особи на результат
інтелектуальної, творчої діяльності
або на інший об'єкт права
інтелектуальної власності, визначений
цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 Цивільного
кодексу України суб'єктами права
інтелектуальної власності є: творець
(творці) об'єкта права інтелектуальної
власності (автор, виконавець,
винахідник тощо) та інші особи, яким
належать особисті немайнові та (або)
майнові права інтелектуальної
власності відповідно до цього Кодексу,
іншого закону чи договору.

Так, майновими правами інтелектуальної
власності є, зокрема право на
використання об'єкта права
інтелектуальної власності; виключне
право дозволяти використання об'єкта
права інтелектуальної власності (ч. 1
ст. 424 ЦК України).

Відповідно до частини 3 та 4 ст. 426
Цивільного кодексу України визначено,
що використання об'єкта права
інтелектуальної власності іншою
особою здійснюється з дозволу особи,
яка має виключне право дозволяти
використання об'єкта права
інтелектуальної власності, крім
випадків правомірного використання
без такого дозволу, передбачених цим
Кодексом та іншим законом.

Умови надання дозволу (видачі ліцензії)
на використання об'єкта права
інтелектуальної власності можуть бути
визначені ліцензійним договором, який
укладається з додержанням вимог цього
Кодексу та іншого закону.

Спеціальним законом, що регулює
відносини, що виникають у зв'язку з
набуттям і здійсненням права власності
на знаки для товарів і послуг в Україні
є Закон України «Про охорону прав на
знаки для товарів і послуг» від 15
грудня 1993 року N 3689-XII (надалі - Закон N
3689-XII).

Статтею 16 Закону N 3689-XII визначено права
особи, яка зареєструвала право
інтелектуальної власності. Відповідно
до положень вищезазначеної статті
свідоцтво надає його власнику право
використовувати знак та надає інші
права, визначені цим Законом.

Частинами 7, 8 статті 16 Закону N 3689-XII
визначено, що власник свідоцтва може
передавати будь-якій особі право
власності на знак повністю або
відносно частини зазначених у
свідоцтві товарів і послуг, на підставі
договору на надано власнику свідоцтва
право дати будь-якій особі дозвіл
(видати ліцензію) на використання знака
на підставі ліцензійного договору.

Частиною першою статті 494 Цивільного
Кодексу України передбачено, що
засвідчення набуття прав
інтелектуальної власності на
торгівельну марку відбувається
свідоцтвом.

Набуття права інтелектуальної
власності на торговельну марку, яка має
міжнародну реєстрацію або визнана в
установленому законом порядку добре
відомою, не вимагає засвідчення
свідоцтвом (ч. 3 цієї статті).

Таким чином, свідоцтво на знак для
товарів і послуг № 96093 від 26.08.2008 р., є
документом, який підтверджує, що права
інтелектуальної власності на знак «New
Look» вперше виникло у контрагента
позивача компанії «New Look Retailers LTD», а не
компанії резидента ТОВ «Новий Імідж».

Сам по собі факт здійснення будь-яких
юридичних дій з приводу реалізації
прав на знак торгової марки, що
зареєстрований контрагентом позивача
є моментом виникнення прав
інтелектуальної власності.

З листа від 09.12.2010 р. вбачається, що
компанія «New Look Retailers LTD» надає позивачу
право на використання, відтворення та
надання субліцензії на використання
торгової марки «New Look» на території
України. Водночас п. 3.6 Угоди про
ліцензію на торгову марку від 24.03.2009 р.,
укладеної між компаніями «New Look Limited» та
«New Look Retailers LTD», підтверджуються
повноваження компанії «New Look Retailers LTD»
строком на 25 років з дати набуття
чинності на її використання.

Позивач стверджує, що договір має
комерційну таємницю, а тому компанія
«New Look Retailers LTD» не може надати суду
укладений між ними ліцензійний
договір.

Таким чином, вперше реалізація права
власності на об'єкт інтелектуальної
власності на торговий знак для товарів
та послуг виникла не у позивача, а його
контрагента - Компанії «New Look Retailers LTD».

Суд наголошує на тому, що дії та рішення
відповідача у спірних
взаємовідносинах підлягають перевірці
з огляду на чіткі критерії визначені
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені),
зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дій), а
також добросовісно

Так, Кодексом визначено обов'язок
податкових органів звернення до
спеціально уповноваженого органу,
визначеного Кабінетом Міністрів
України в разі виникнення розбіжностей
між податковим органом та платником
податку стосовно визначення особи, у
якої вперше виникли (були набуті) права
інтелектуальної власності на об'єкт
інтелектуальної власності для
отримання відповідного висновку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року №1756 затверджено
Порядок державної реєстрації
авторського права і договорів, які
стосуються права автора на твір, згідно
пункту 1 якого Державна служба
інтелектуальної власності здійснює
державну реєстрацію, публікацію
відомостей про цю реєстрацію, видачу
свідоцтв про реєстрацію авторського
права на твір.

Отже, оскільки позивач не погоджується
з висновками акту перевірки, для
отримання висновку про перше
виникнення права інтелектуальної
власності законодавство зобов'язує
відповідача звернутися до Державної
служби інтелектуальної власності.

Всупереч чітких вимог, встановлених
Податковим Кодексом України,
відповідач не звернувся до
вищезазначеного органу, чим порушив
основоположний принцип, що визначений
статтею 6 Конституції України, щодо
здійснення повноважень у межах та
спосіб визначених Конституцією та
законами України.

Крім того, законодавством передбачено
інші способи, які виключають право
віднесення сум сплачених роялті до
складу валових витрат, зокрема, у
випадку коли особа, на користь якої
нараховуються роялті, не підлягає
оподаткуванню у відношенні роялті в
державі, резидентом якої вона є (абзац
г) підпункту 140.1.2 пункту 140.1 статті 140
Податкового кодексу України).

Відповідно до довідки, виданої
Податковою та Митною службою
Сполученого Королівства 08.12.2011 р. та
21.03.2012 р., Компанія «New Look Retailers LTD» є
резидентом Сполученого Королівства,
країни з якою укладено міжнародний
договір, і роялті підлягають
оподаткуванню в державі, резидентом
якої вона є.

Водночас згідно із пунктом 3.2 статті 3
Податкового кодексу України якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, встановлено інші
правила, ніж ті, що передбачені цим
Кодексом, застосовуються правила
міжнародного договору.

Оподаткування доходів резидентів
Великобританії регулюється
положеннями Конвенції між Урядом
України і Урядом Сполученого
Королівства Великобританії і
Північної Ірландії про усунення
подвійного оподаткування та
запобігання податковим ухиленням
стосовно податків на доход і на приріст
вартості майна від 10.02.93 р.

Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 12
вказаної Угоди роялті, які виникають в
одній Договірній Державі і сплачуються
резиденту другої Договірної Держави,
можуть оподатковуватися в цій другій
Договірній Державі, якщо цей резидент
фактично має право на одержання цих
роялті і підлягає оподаткуванню у
відношенні роялті в цій другій
Договірній Державі.

Термін "роялті" при використанні в цій
статті означає платежі будь-якого виду,
що одержуються як відшкодування за
користування або надання права
користування будь-яким авторським
правом на літературні твори, твори
мистецтва або науки (включаючи
кінематографічні фільми, будь-які
фільми або плівки для радіо чи
телевізійного мовлення), будь-які
патенти, торгові марки, дизайн або
модель, план, таємну формулу або процес,
або за використання, або за інформацію
("ноу-хау"), що стосується промислового,
комерційного або наукового досвіду.

Відповідно до п. 2.1 Додатку № 1 до
контракту роялті за торгову марку
сплачуються покупцем щодо прав,
наданих Покупцеві Продавцем згідно
Ліцензійної угоди на торгову марку і
підлягає сплаті Покупцем впродовж 30
днів з дати рахунку-фактури Продавця.
Здійснення зазначених платежів
підтверджується наявними в матеріалах
справи банківськими виписками, заявами
про купівлю валюти, довідками про
купівлю іноземної валюти, платіжними
дорученнями.

Таким чином, зважаючи на сплату податку
компанії «New Look Retailers LTD, позивач мав всі
правові підстави віднесення до складу
валових витрат сум сплачених в якості
роялті нерезиденту України.

Крім того, частинами 2 та 3 статті 140
Податкового кодексу передбачено
відсутність права юридичної особи, яка
відповідно до статті 154 цього Кодексу
звільнена від сплати цього податку чи
сплачує цей податок за ставкою, іншою,
ніж встановлена в пункті 151.1 статті 151
цього Кодексу та особи, яка сплачує
податок у складі інших податків
включати до складу валових витрат суми
сплачених роялті, проте актом
перевірки зафіксовано, що позивач є
платником податку на прибуток та не
визначено факт сплати податку на
прибуток у складі інших податків, що і
не встановлено судом.

Таким чином, зважаючи на відсутність
критеріїв, які забороняють включення
до складу валових витрат сум сплачених
роялті та те, що понесені позивачем
витати на сплату роялті нерезиденту
України законодавством віднесено до
складу валових витрат, суд приходить
висновку, що позивачем правомірно
включено до складу валових витрат суми
роялті сплачені нерезиденту України.

З приводу посилання відповідача на те,
що акти з рахування роялті складені
англійською та російською мовами із
зазначенням об'єму поставки та сплати
роялті у англійських фунтах, суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про засади Державної мовної політики»
від 3 липня 2012 року N 5029-VI в економічній і
соціальній діяльності державних
підприємств, установ та організацій
основною мовою є державна мова, а також
вільно використовуються російська та
інші регіональні мови або мови меншин.

Статтею 19 цього Закону передбачено, що
мовами міжнародних договорів України,
а також угод підприємств, установ і
організацій України з підприємствами,
установами та організаціями інших
держав є державна мова і мова іншої
сторони (сторін), якщо інше не
передбачено самим міжнародним
договором.

Відповідно до підпункту 39.5.2.10 п. 39.5 ст. 39
Податкового кодексу України у разі
необхідності отримання інформації від
іноземних державних органів,
проведення експертизи та/або перекладу
на українську мову документів, поданих
платником податків іноземною мовою,
строк проведення перевірки за рішенням
керівника (заступника керівника)
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
може бути продовжений на строк, що не
перевищує шести місяців.

З урахуванням вищенаведених норм
чинного законодавства, складання актів
на російській та англійській мовах не
заборонено чинним законодавством.

Слід також зазначити, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
включає порушення позивачем п. 153.7 ст. 153
Податкового кодексу України,
відповідно до якої позивачем
неправомірно віднесено до складу
витрат кошти, сплачені за оперативну
оренду приміщень, з огляду на що суд
зазначає наступне.

Судом встановлено, що акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№ ОУ-006559 від 31.12.2011р. про надання послуг
по оренді приміщення на загальну суму
357 693,80 грн. (в т.ч. ПДВ 59 615,63 грн.) містить
посаду особи, відповідальної за
здійснення господарської діяльності
та особистий підпис особи,
відповідальної за здійснення
господарської діяльності зі сторони ПП
«Сімер» та печатку ПП «Сімер», у акті
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
б/н від 31.12.2011 р. про надання послуг по
оренді приміщення на загальну суму 468
117,68 грн. (в т.ч. ПДВ 78 019,61 грн.), зазначено
посаду особи, відповідальної за
здійснення господарської діяльності
та наведено особистий підпис особи,
відповідальної за здійснення
господарської діяльності зі сторони
ТОВ «ЛР Глобус», також міститься
відбиток печатки ТОВ «ЛР Глобус».

Відповідно до Цивільного кодексу
України, договір найму (оренди) не є
договором про надання послуг, тож як
наслідок, такі операції не повинні
щомісяця засвідчуватись актом наданих
послуг.

Товариством до перевірки, окрім актів
виконаних робіт (послуг) з суборенди
приміщень, надано документи, які
підтверджують право включення до
складу витрат вартість орендної плати,
придбаної у ПП «Сімер», а саме: договори
суборенди, акти приймання-передачі
приміщення, а також рахунки на сплату
орендної плати, відповідно до умов
договорів суборенди.

Відповідно до пункту 5.2 Розділу ІІ
Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 22.12.2010 N 984,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 12 січня 2011 р. за N
34/18772 передбачено, що у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно:

чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
порушень;

зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних
документів або ненадання для перевірки
первинних та інших документів, що
підтверджують факт порушення,
зазначити перелік цих документів.

Отже, ТОВ «Новий Імідж» кошти, сплачені
за оперативну оренду приміщень,
віднесені до складу витрат правомірно,
а посилання відповідача на відсутність
підписів осіб, відповідальних за
здійснення господарських операцій
необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсності.

Таким чином, висновок щодо завищення
задекларованих позивачем показників у
рядку 06.2, 06.3 В3 Декларації «Витрати на
збут» за ІV квартал 2011 р. на загальну
суму 688 176 грн. за рахунок включення до
складу витрат вартості орендної плати,
придбаної у ПП «Сімер» та ТОВ «ЛР
Глобус» на загальну суму 688 176,24 грн. є
помилковим та не відповідає дійсності.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем в ході розгляду справи не
надано достатніх та обґрунтованих
доказів, які б спростували доводи
позивача.

Окрім вищезазначеного відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень під час
перевірки не було вжито дій
передбачених підпунктом 140.1.2 пункту 140.1
статті 140 Податкового кодексу України,
а саме: у визначений період до
винесення податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Печерському
районі ГУ Міндоходів міста Києва не
звернулася до Державної служби
інтелектуальної власності України.

Зважаючи на вищезазначене, суд
акцентує увагу на тому, що відсутність
звернення податковим органом до
відповідного органу з метою отримання
інформації щодо набуття права
інтелектуальної власності на товарний
знак «New Look» призвело до неповного та
необ'єктивного підходу суб'єкта
владних повноважень при винесенні
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

У даній адміністративній справі ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів м.
Києва, як суб'єктом владних
повноважень, не було виконано
покладеного на нього законом обов'язку
щодо доведення правомірності
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та не надано
належних доказів, які б підтверджували
викладені в акті перевірки висновки.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши
матеріали адміністративної справи та
проаналізувавши вимоги чинного
податкового законодавства, суд дійшов
висновку про те, що викладені в акті
перевірки висновки відповідача є
неповними та такими, що не ґрунтуються
на аналізі всіх фактичних обставин
спірних правовідносин, отже,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 11.02.2014 р. №
1 підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий Імідж»
задовольнити. 2. Визнати протиправним
та скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
11.02.2014 р. № 1. 3. Судові витрати в
розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім)
гривень 20 копійок присудити на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий Імідж» за
рахунок Державного бюджету України. 4.
Стягнути з Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві решту судового збору у розмірі 4
384 (чотири тисячі триста вісімдесят
чотири) грн. 80 коп. на користь Окружного
адміністративного суду м. Києва
(розрахунковий рахунок №4007,
отримувач платежу УДКСУ у Печерському
районі м. Києва, код 38004897, МФО 820019, банк
одержувача ГУ ДКСУ у місті Києві, код
класифікації доходів бюджету 22030001 із
рахунків Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (вул. Лєскова, 2, м. Київ, 01011, ). Постанова відповідно до ч.
1 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Іщук