Справа № 814/226/14
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 р. Справа № 814/226/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Устинов І. А. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів -
Градовського Ю.М.

- Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Южноукраїнської об'єднаної
Державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року у справі за адміністративним
позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 до Южноукраїнської об'єднаної
Державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області про скасування
податкового повідомлення - рішення №
від 10.01.2014 року, № від 10.01.2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
Южноукраїнської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень:

- № від 10.01.2014 року про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у сумі за основним
платежем 72136,00 грн. та за штрафними
санкціями 1,00 грн.;

- № від 10.01.2014 року про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб, що є СПД та
самозайн. осіб за основним платежем у
сумі 62874,72 грн. та за штрафними
санкціями у сумі 1,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що позивач не погоджується з
викладеними в акті перевірки
висновками про порушення ним
податкового законодавства, вважає, що
податкові повідомлення-рішення,
винесені за результатами перевірки, є
безпідставними та суперечать діючому
податковому законодавству, а тому
підлягають скасуванню з підстав,
викладених у позовній заяві.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року позов задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Южноукраїнської
об'єднаної державної податкової
інспекці Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області №
від 10.01.2014 року.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Южноукраїнської
об'єднаної державної податкової
інспекці Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області №
від 10.01.2014 року.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (код НОМЕР_3) сплачений згідно
платіжного доручення №49056 від 21.01.2014
року в сумі 1350 гривень 11 копійок.

В апеляційній скарзі Южноукраїнська
ОДПІ ГУ Міндоходів у Миколаївській
області посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року - скасувати, прийняти нову
постанову якою у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не прибули, були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
в період з 02.12.2013 р. по 06.12.2013 р.
співробітниками податкової проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка ФОП ОСОБА_2 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за червень 2011 р, а саме щодо
відображення в податковій звітності
правових взаємовідносин з платниками
податків ТОВ «Гривер» та ФОП ОСОБА_3,
про що складений акт від 17.12.2013 року №
20/17-106/НОМЕР_3.

Перевіркою встановлено порушення п.167.1
ст.167, пп.177.5.3. п.177.5 ст.177, п.177, п.177.4 ст.177
ПК України в результаті чого занижено
податок на доходи фізичних осіб за
червень 2011 р включено витрати , які
документально не підтверджено у сумі
360700,00 грн. внаслідок чого донараховано
податку з доходів фізичних осіб у сумі
62874,72 грн.; п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК
України, до податкового кредиту
включено суми ПДВ у зв'язку з
придбанням товарів, який проведено на
підставі нікчемних правочинів, чим
завищено суму податкового кредиту на 72
136 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем 10 січня 2014 року прийняті
податкові повідомлення-рішення:

- № 000281702 від 10.01.2014 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем по податку на додану вартість
у сумі 72137,00 грн. у тому числі за
основним платежем - 72136,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 1,00 грн.,

- № від 10.01.2014 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем по податку з доходів фізичних
осіб у сумі 62875,72 грн. у тому числі за
основним платежем - 62874,72 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 1,00 грн.

Задовольняючи адміністративний позов
суд першої інстанції виходив з того, що
первинні документи свідчать про
реальність господарських операцій
позивача з ТОВ «Гривер» та ФОП ОСОБА_3
на виконання яких вони складені та є
такими, що відповідають сутності та
несуть доказовість відносно змісту
здійснених операцій, у зв'язку з чим
вимоги щодо скасування податкових
повідомлень-рішень підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з цими
висновками суду першої інстанції та
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового Кодексу
України доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Пунктом 177.2 названої статті Кодексу
встановлено, що об'єктом оподаткування
є чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та не
грошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

На підставі п. п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК
України витратами є сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пунктів 177.3 та 177.4 ст. 177 ПК
України для фізичної особи -
підприємця, зареєстрованого як платник
податку на додану вартість, не
включаються до витрат і доходу суми
податку на додану вартість, що входять
до ціни придбаних або проданих товарів
(робіт, послуг). До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Пунктом 178.3 ст. 178 ПК передбачено, що
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий дохід, тобто різниця
між доходом і документально
підтвердженими витратами, необхідними
для провадження певного виду
незалежної професійної діяльності.

Відповідно до ст. 198 ПК України - право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу
(п.198.1 ст. 198).

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (п.198.2 ст. 198).

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (п.198.3 ст. 198).

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п.201.1 1 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до Закону (п.198.6 ст. 198).

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - основним видом діяльності ФОП
ОСОБА_2 є роздрібна торгівля пальним.

Як вбачається із матеріалів справи між
ФОП ОСОБА_2 з ТОВ «Гривер» укладено
договір поставки № ДГ-024 від 10.01.2011 року
щодо купівлі товару нафтопродуктів.та
з ФОП ОСОБА_3 укладено договір №ДГ-0611-4
від 24.06.2011 року .

Відтак, витрати , понесені позивачем у
зв'язку з оплатою товарів, отриманих
від ТОВ "Гривер" та від ФОП ОСОБА_3
віднесено позивачем до складу валових
витрат.

Товарність господарських операцій
позивача зі своїми безпосередніми
контрагентами підтверджена належним
чином, зокрема видатковими та
податковими накладними, банківськими
виписками, квитанціями до прибуткових
касових ордерів.

Наведені документи містять необхідну
для цілей оподаткування інформацію
щодо змісту спірних операцій та мають
усі необхідні реквізити первинних
документів, що дозволяють
ідентифікувати учасників цих операцій
та встановити факт надання послуг, що
вірно було враховано судом першої
інстанції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Тобто, факт вчинення
певних господарських операцій, та
правомірність подальшого відображення
їх у бухгалтерському та податковому
обліку, можливо досліджувати лише на
підставі вивчення первинних
документів платника податків.

Відтак, суд першої інстанції
обгурнтовано прийняв до уваги те, що
угоди між позивачем та ТОВ «Гривер»,
ФОП ОСОБА_3 укладені, оплата фактично
здійснена в обсязі, необхідному для
формування бюджетного відшкодування
податку на додану вартість, товари
фізично поставлені повністю, що
свідчить про факт виконання угод і
законність формування податкового
кредиту.

Також, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що констатування
фактів порушень податкового
законодавства, ґрунтуючись лише на
сумнівах та припущеннях, є
неприпустимим при складанні
офіційного документу органу державної
податкової служби (акту перевірки).

Зазначене є порушенням п. 6 Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
ДПА України від 22.12.2010 року № 984, згідно
якого факти виявлених порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи податкової
служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Також, посилання відповідача в акті
перевірки щодо нікчемності укладених
позивачем правочинів, які не
спрямовані на настання правових
наслідків, то колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що висновки про
нікчемність правочинів відносяться до
компетенції судів, а не податкових
органів, що вірно було встановлено
судом першої інстанції.

На підставі частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на приписи наведеної норми
процесуального права, при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи відмовлено у
наданні податкових вигод, зокрема,
бюджетного відшкодування,
презумується добросовісність платника
податків, якщо зазначеним органом не
доведено інше.

Із врахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем було додержано встановлений
чинним законодавством порядок
формування податкового кредиту за
спірними господарськими операціями.

Оскільки визначення позивачу
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб та з податку на
додану вартість за основними платежами
є необґрунтованим, то і застосування
податковим органом штрафних
(фінансових) санкцій, передбачених ст.
123 Податкового кодексу України, є
неправомірним.

Інші доводи апеляційної скарги колегія
суддів до уваги не приймає, оскільки
вважає, що вони ґрунтуються на
помилковому застосуванні апелянтом
норм матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини, які в
свою чергу були правильно застосовані
судом першої інстанції з урахуванням
усіх обставин по справі при прийнятті
оскаржуваного рішення.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; 197, п.1 ч.1 ст. 198; ст.
200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Южноукраїнської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
залишити без задоволення, постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:

Судді: