Справа № 802/1260/14-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 травня 2014 р.
Справа № 802/1260/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина
Олександровича,

за участі секретаря судового засідання
Яковенка Дмитра Олександровича,

представника позивача Жученко Т.П.,

представника відповідача Черняк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до: товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжлісся"

про: стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2014 року до Вінницького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом звернулось
Вінницьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжлісся" (надалі -
ТОВ "Міжлісся", Товариство) про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що в порушення статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів" відповідач не
забезпечив встановленого нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів в
кількості 1 особи, в зв'язку з чим
зобов'язаний сплатити
адміністративно-господарські санкції
та пеню у розмірі, встановленому чинним
законодавством.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, мотивуючи
заперечення тим, що відповідачем вжито
всіх залежних від нього заходів для
забезпечення працевлаштування
інваліда. Зокрема, відповідач створив
робоче місце для можливості
працевлаштування особи-інваліда, про
що повідомляв Барський районний центр
зайнятості протягом 2013 року. Протягом
2013 року Товариством працевлаштовано
двох інвалідів, що направлялися
районним центром зайнятості. Відтак, на
думку представника відповідача,
підстав для застосування
адміністративно-господарських санкцій
до Товариства немає.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши адміністративну
справу, оцінивши докази в їх
сукупності, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Міжлісся" до
Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
подано звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
за формою №10-ПІ, згідно з яким
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становить 223 особи, з них:
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 8 осіб, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", також
самостійно розрахована відповідачем і
становить - 9 осіб (а.с.4).

Оскільки відповідачем не виконано
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів в
кількості 1 особи, тому, на думку
позивача, до останнього слід
застосувати адміністративно -
господарську санкцію у розмірі
середньомісячної заробітної плати
штатного працівника на підприємстві за
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, та пеня, які відповідачем не
сплачені в добровільному порядку, що і
стало підставою для звернення з
позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд
зважає на таке.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Закон) передбачено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 18 Закону визначено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленою Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень частини 3 статті
18 Закону Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 Закону передбачено, що
підприємства, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.

З аналізу положень вказаного Закону
слідує, що на суб'єктів господарювання
покладено обов'язок виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів в
необхідній кількості та надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів. При цьому,
обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
самостійно підбирати інвалідів на
створені робочі місця. Водночас,
законодавець зобов'язує підприємства
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№70 від 31 січня 2007 року "Про реалізацію
статей 19 та 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку, звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом, а інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до статті 12 Закону України
"Про зайнятість населення" кожен має
право на безоплатне одержання
інформації про пропонування і попит на
робочу силу, зокрема про вільні робочі
місця (посади), можливості та умови
працевлаштування на території України
і за кордоном, професійну орієнтацію,
професійне навчання та інші послуги,
передбачені законодавством. Держава
забезпечує доступ до інформації у
сфері зайнятості населення через
органи державної влади та засоби
масової інформації.

Судом встановлено, що відповідачем
виконані вимоги постанови Кабінету
Міністрів України №70 від 31 січня 2007
року "Про реалізацію статей 19 та 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
подання звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів до
відділення Фонду, в якому він
зареєстрований, та щодо подання
інформації про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів до центру
зайнятості.

Так, на запит позивача вих. №01-10/194 від 14
березня 2014 року (а.с.6) Барський районний
центр зайнятості надав відповідь вих.
№04-18/746 від 25 березня 2014 року (а.с.7), з
якої випливає, що ТОВ "Міжлісся"
подавало до центру зайнятості
інформацію про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів щомісяця протягом 2013 року
(крім грудня 2013 року), про що свідчать
звіти про наявність вакансій.

Разом з тим, посилання представника
позивача як на підставу для
задоволення позову щодо невжиття
Товариством всіх залежних від нього
заходів для забезпечення
працевлаштування інваліда на
неподання звітності форми З-ПН у грудні
2013 року судом оцінюються критично,
оскільки 01 січня 2013 року Закон України
"Про зайнятість населення" №803-XII
втратив чинність.

При цьому, частиною 4 статті 20 Закону
України "Про зайнятість населення"
№803-XII передбачався обов'язок
підприємств, установ і організацій
незалежно від форми власності
щомісяця подавати відповідним центрам
зайнятості адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Разом з тим, 01 січня 2013 року набрав
чинності Закон України "Про зайнятість
населення" №5067-VI, яким не передбачено
такого обов'язку підприємств, установ і
організацій. Натомість, пунктом 4
частини 3 статті 50 Закону України "Про
зайнятість населення" №5067-VI визначено,
що роботодавці зобов'язані своєчасно
та в повному обсязі у порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, за погодженням з
центральним органом виконавчої влади
із забезпечення реалізації державної
політики у галузі статистики, подавати
територіальним органам центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
інформацію про попит на робочу силу
(вакансії); заплановане масове
вивільнення працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, у тому числі ліквідацією,
реорганізацією або перепрофілюванням
підприємств, установ, організацій,
скороченням чисельності або штату
працівників підприємства, установи,
організації незалежно від форми
власності, виду діяльності та
господарювання за два місяці до
вивільнення.

Відтак, з 01 січня 2013 року у роботодавців
відсутній обов'язок щомісяця звітувати
до відповідних центрів зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Проте, на виконання пункту 4 частини 3
статті 50 Закону України "Про зайнятість
населення" №5067-VI наказом Міністерства
соціальної політики України №316 від 31
травня 2013 року затверджено Порядок
подання форми звітності № 3-ПН
"Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)". Так, пунктом 2.1 цього
Порядку передбачено, що така форма
подається за наявності у роботодавця
попиту на робочу силу (вакансії) не
пізніше 10-ти робочих днів з дати
відкриття вакансії(й).

Отже, в контексті прийнятого Закону
України "Про зайнятість населення"
№5067-VI та затвердженого Порядку подання
форми звітності №3-ПН "Інформація про
попит на робочу силу (вакансії)" на
роботодавців покладено обов'язок
подавати до відповідного центру
зайнятості звітність форми №3-ПН лише
за наявності у роботодавця попиту на
робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти
робочих днів з дати відкриття такої (их)
вакансії(й).

Відтак, судом встановлено, що
відповідачем у 2013 році створено
необхідну кількість місць для
можливості працевлаштування
інвалідів, про що у січні 2013 року було
повідомлено Барський районний центр
зайнятості, чим вжито усіх залежних від
нього заходів для працевлаштування
такої категорії населення.

Окрему увагу суд звертає на те, що
неподання звіту форми №3-ПН у грудні 2013
року не може свідчити про невжиття всіх
залежних від відповідача заходів по
працевлаштуванню інваліда з огляду на
те, що у нього не було такого обов'язку
(норма, що перебачала такий обов'язок,
втратила чинність 01 січня 2013 року).

Таким чином, із матеріалів справи не
вбачається вини відповідача у не
працевлаштуванні інваліда, що є
обов`язковою складовою господарського
правопорушення; ним здійснені всі
залежні заходи по недопущенню
господарського правопорушення.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що підстави для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених статтею 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні",
відсутні.

Виходячи з наведеного, враховуючи
відсутність підстав для застосування
адміністративно-господарських санкцій
та, відповідно, їх стягнення, відсутні
також підстави і для стягнення пені за
порушення строків сплати суми
адміністративно-господарських
санкцій, застосованої згідно Порядку
"сплати підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів", затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 70 від 31
січня 2007 року.

З урахуванням встановлених в ході
судового розгляду обставин суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Яремчук Костянтин
Олександрович