Справа № 815/2755/14
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРЇНИ

17 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/2755/14

Категорія: 10.4.1 Головуючий в 1 інстанції:
Гусев О. Г.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука
В.О.

Суддів - Семенюка Г.В.

- Коваля М.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Ізмаїльського міськрайонного
центру зайнятості Одеського обласного
центру зайнятості на ухвалу Одеського
окружного адміністративного суду від 12
травня 2014 р. по справі за
адміністративним позовом
Ізмаїльського міськрайонного центру
зайнятості Одеського обласного центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
безпідставно виплаченого
забезпечення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ізмаїльський міськрайонний центр
зайнятості Одеського обласного центру
зайнятості звернувся з до суду першої
інстанції із позовними вимогами до
ОСОБА_2 про стягнення безпідставно
виплаченого забезпечення.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 12 травня 2014
року відмовлено у відкритті
провадження в адміністративній справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої
інстанції відповідачем подано
апеляційну скаргу у якій зазначено, що
ухвала винесена з порушенням норм
процесуального права у зв'язку з чим
апелянт просить скасувати оскаржувану
ухвалу та направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Оскільки від усіх осіб, які беруть
участь у справі, відсутні клопотання
про розгляд справи за їх участю, то
колегія суддів приходить до висновку
про можливість розгляду справи в
порядку письмового провадження
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість ухвали
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, доводи апеляційної
скарги, колегія приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції посилався на
постанову Верховного Суду України від
18.06.2013 року, яка була розглянута в
порядку ст. ст. 241-243 КАС України, та якою
встановлено що відповідно до ч. 1, 2 ст. 2
КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
даний позов не підлягає розгляду у
порядку адміністративного
судочинства, оскільки предмет судового
розгляду не пов'язаний з
публічно-правовим спором.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 4 КАС
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім тих, для яких законом
установлено інший порядок судового
вирішення.

У пункті 1 частини 1 статті 3 цього
Кодексу справу адміністративної
юрисдикції визначено як переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Пунктом 4 частини 1 статті 17 КАС
встановлено, що компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, установлених
законом.

За змістом частини 4 статті 50 КАС
суб'єкт владних повноважень може
звернутись з адміністративним позовом
до фізичної особи у випадках,
установлених законом.

Частиною 1 статті 18 Закону України від 1
березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість
населення" встановлено, що для
реалізації державної політики
зайнятості населення, професійної
орієнтації, підготовки і
перепідготовки, працевлаштування та
соціальної підтримки тимчасово не
працюючих громадян у порядку, що
визначається Кабінетом Міністрів
України, створюється державна служба
зайнятості, діяльність якої
здійснюється під керівництвом
Міністерства праці та соціальної
політики України, місцевих державних
адміністрацій та органів місцевого
самоврядування. Державна служба
зайнятості складається з: Державного
центру зайнятості Міністерства праці
та соціальної політики України, центру
зайнятості Автономної Республіки Крим,
обласних, Київського та
Севастопольського міських, районних,
міськрайонних, міських і районних у
містах центрів зайнятості, центрів
організації професійного навчання
незайнятого населення і центрів
професійної орієнтації населення,
інспекцій по контролю за додержанням
законодавства про зайнятість
населення.

У статті 19 цього Закону визначено
обов'язки та права державної служби
зайнятості, до яких, зокрема
відносяться: розпоряджатися в
установленому законодавством порядку
коштами Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття; в
установленому законодавством порядку
подавати громадянам допомогу по
безробіттю та матеріальну допомогу по
безробіттю, припиняти і відкладати їх
виплати.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону
України від 2 березня 2000 року № 1533-III
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Названа норма Закону є бланкетною та
передбачає врегулювання відповідних
правовідносин іншим
нормативно-правовим актом, до якого, в
даному випадку, слід віднести
постанову Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2006 року № 357 (строк дії
якої продовжено на 2007 рік згідно з
постановою від 31 січня 2007 року № 98),
якою затверджено Порядок
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття", за правилами
пункту 7 якого, у разі відмови особи
повернути суми незаконно виплачених
коштів, а також у разі неповернення
(невідшкодування) їх у встановлений
строк стягнення таких коштів
здійснюється у судовому порядку
відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм законодавства
колегією суддів дає підстави вважати,
що вирішуваний спір є
публічно-правовим, оскільки виник за
участю суб'єкта владних повноважень,
який реалізовував у спірних
правовідносинах надані йому чинним
законодавством владні управлінські
функції у сфері державної політики
зайнятості населення.

Такий висновок узгоджується з
постановою Верховного Суду України від
13 квітня 2010 року. Відповідно до
положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своєї
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до ст. 204 КАС України
підставами для скасування ухвали суду,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направлення
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; 3) невідповідність
висновків суду обставинам справи; 4)
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення питання.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що цей спір не
належить до адміністративної
юрисдикції, не ґрунтується на
положеннях чинного законодавства
України, у зв'язку з чим ухвала суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
а справа направленню до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 212, 244-2,
254 КАС України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ізмаїльського
міськрайонного центру зайнятості
Одеського обласного центру зайнятості
- задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного
адміністративного суду від 12 травня 2014
р. по справі за адміністративним
позовом Ізмаїльського міськрайонного
центру зайнятості Одеського обласного
центру зайнятості до ОСОБА_2 про
стягнення безпідставно виплаченого
забезпечення - скасувати, та направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції..

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Потапчук В.О.

Судді:
Коваль М.П.

Семенюк Г.В.