Справа № 815/7287/13-а
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

12 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7287/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд в складі колегії:

судді-доповідача - Косцової І.П.

суддів - Турецької І.О.

- Стас Л.В.

за участю секретаря - Заболотної
Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 13
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої
інстанції з адміністративним позовом,
в якому просив скасувати рішення ДМС
України від 17.09.2013 року № 577-13, про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язати прийняти рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що
він є громадянином Сирійської
Арабської Республіки та до моменту
виїзду проживав у м. Едліб. У 2010 році в
Сирії почалася хвиля демонстрацій, яка
триває по теперішній день, в країні
тривають військові події. На
теперішній день позивач не може
повернутися до Сирії, оскільки там
триває військовий конфлікт, що є
небезпечним для його життя. Зважаючи на
викладені обставини, позивач звернувся
до влади України за захистом.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 13
листопада 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України в Одеській області від 17.09.2013
року № 577-13, яким ОСОБА_1 було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України визнати ОСОБА_1 особою, яка
потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі ДМС України,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення спору, просить
скасувати постанову суду та прийняти
нову постанову, якою у задоволенні
позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції у справі
з'ясовано, що 16.07.2012 року громадянин
Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець
м. Ідліб, район Сармін (Сирія), звернувся
до Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач
зазначив, що в країні його
громадянського походження триває
загострення соціально-політичної
ситуації та продовжується війна. До
належної позивачу аптеки почали
приходити представники влади,
військові, які висловлювали погрози та
наполягали на їх фінансовій підтримці.
В серпні 2011 року його аптеку
пограбували представники влади
(стелажі, гроші з каси), які також
відвідували позивача вдома, били його.
Під час перевірки домів, військові
вбивали багато людей (зокрема,
розстріляли сусідів позивача). У
зв'язку із постійним страхом мати
позивача виїхала до своєї сестри в м.
Алеппо, де спокійніше, а позивач
вирушив до України.

Рішенням заступника голови ДМС України
від 17.09.2013 року № 577-13 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України «Про біженців та осіб,
яка потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону,
відсутні.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, при
прийнятті оскаржуваного рішення діяв
без урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), без дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія), та без дотримання принципу
верховенства права.

Колегія суддів такий висновок суду
першої інстанції вважає правильним, з
огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідач Державна міграційна служба
України відповідно до Положення про
Державну міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06.04.2011 року, є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС
України у своїй діяльності керується
Конституцією та законами України,
актами Президента України і Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Відповідно до положень ст.1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Колегія суддів вважає правильною
позицію суду першої інстанції щодо
відсутності обґрунтування
відповідачем доводів, які б
спростували можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Сирії, в зв'язку з чим
порушена ст.3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Так, ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту необхідно
враховувати, що інформація про країну
походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною
службою рішення щодо відмови у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, а
саме у вересні 2013р., офіційною позицією
УВКБ ООН від грудня 2012 року в зв'язку з
проведенням постійних бойових дій у
Сирії з березня 2011 року, які
продовжуються і по теперішній час,
закликає держави-члени ООН приймати
громадян Сирії та інших осіб, що
залишають країну в пошуках безпеки та
захисту. Міжнародний Комітет Червоного
Хреста вважає конфлікт у Сирії
збройним конфліктом не міжнародного
характеру. В результаті напруженої
ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН
вважає, що більшість її громадян, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідають критеріям поняття
"біженець" за Конвенцією про статус
біженців 1951р., інші мають право на
додатковий захист (http:// unhcr.org.ua/).

Згідно до Рекомендацій УВКБ ООН по
питанню міжнародного захисту відносно
осіб, які залишають Сирійську Арабську
Республіку у ІІ редакції від 22 жовтня
2013 року, після грудня 2012 року озброєний
конфлікт у Сирії продовжував
загострюватись, у результаті чого
набув глобальну гуманітарну кризу.
Військові дії постійно розширяються, у
результаті чого в Сирії не залишилось
місця не охоплюваного конфліктом та
його наслідками. Як повідомляється
лінії фронту у цілому стабільні, і любі
зміни співвідношення у контролі над
територією між проурядовими силами та
військовими опозиційними групами
вимагає значних військових зусиль, які
тягнуть за собою масові людські втрати.
ООН, правозахисні організації та
засобі масової інформації продовжують
повідомляти про насильства і масові
вбивства, які не припиняються в Сирії.
Більшість громадян Сирії та інших осіб,
що її залишають можуть бути піддані
переслідуванню у сенсі «вибору», тобто
піддані загрозі переслідування за
ознаками приписаних політичних
переконань в залежності хто саме
контролює район або місцевість, де вони
звичайно жили, або за належністю до
релігійної меншини, яке пов'язане або
вважається пов'язаним з конкретної
стороною конфлікту.

Колегія суддів зазначає, що існують
загальновизнані офіційні документи,
які підтверджують обґрунтованість
побоювань позивача щодо можливості
стати жертвою переслідувань в разі
повернення до Сирії.

Статтею 3 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
яка ратифікована Україною Законом від
17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначено, що
нікого не може бути піддано катуванню
або нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню.

В рішенні Європейського Суду з прав
людини у справі Суфі і Елмі проти
Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07,
рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав
людини у справі Аль-Хусін проти Боснії
та Герцеговини (3727/08 рішення від
07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи
в Сирію, враховуючи ситуацію з правами
людини і те, що ситуація в країні
погіршується з початку політичного
протесту і громадських заворушень в
березні 2011р., призведе до порушення ст. 3
Конвенції.

Норми міжнародного права передбачають
надання особі міжнародного захисту, а
саме надання статусу особи, яка
потребує додаткового захисту,
враховуючи ситуацію в Сирії.

Аналіз наведених обставин дає
підстави для висновку, що ДМС України,
прийняла рішення на підставі лише
формального застосування норм Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", проте суд вважає,
що при прийнятті рішення слід
керуватися також чинними міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України та
які є частиною національного
законодавства України відповідно до
ст.9 Конституції України.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів вважає, що при розгляді справи
судом першої інстанції правильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, вірно
встановлено фактичні обставини справи
та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції
викладена достатньо повно, висновки
обґрунтовані з посиланням на конкретні
норми Законів України та відповідають
чинному законодавству та доводи
апеляційної скарги цих висновків суду
не спростовують.

За таких обставин підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 13
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Суддя - доповідач:
І.П. Косцова

Судді:
І.О. Турецька

Л.В.Стас.