Справа № К-2036/10-С
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" червня 2014 р. м. Київ
К-2036/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Бутенка В.І.,

Ліпського Д.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2009 року у справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Кабінету Міністрів України,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
Державної судової адміністрації
України, Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Житомирській області про стягнення
недосплаченої заробітної плати та
щомісячного грошового утримання,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року позивачі звернулись до
суду з позовом до Кабінету Міністрів
України, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України, Державної судової
адміністрації України,
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Житомирській
області, в якому просили визнати пункт 5
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865 незаконним; допустити
поворот виконання постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року №865,
визнавши, що вона підлягає
застосуванню одночасно з постановою
Кабінету Міністрів України від 30
червня 2005 року №514 з питань оплати
праці керівників судів, тобто з 01
червня 2005 року; стягнути з Міністерства
фінансів України шляхом списання
коштів з розрахункового рахунку
Державного казначейства України на
користь позивачів: ОСОБА_2 - 80105 грн,
ОСОБА_3 - 35344 грн, ОСОБА_4 - 37346 грн,
ОСОБА_5 - 38672 грн, ОСОБА_6 - 40181 грн.

05 травня 2008 року до суду першої
інстанції надійшла заява від позивачів
про відмову від частини позовних вимог
до Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Житомирського окружного
адміністративного суду від 05 травня 2008
року було прийнято відмову позивачів
від позову в частині вимог до Кабінету
Міністрів України та в цій частині
закрито провадження в справі.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 05 травня 2008
року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної судової
адміністрації України на користь
ОСОБА_2 - 80105 грн, ОСОБА_3 - 35344 грн, ОСОБА_4 -
37346 грн, ОСОБА_5 - 38672 грн, ОСОБА_6 - 40181 грн.
Зобов'язано Державне казначейство
України провести видатки з Державного
бюджету України, передбачені Державній
судовій адміністрації України за
бюджетною програмою «Виконання рішень
судів на користь суддів». В задоволенні
позову до Міністерства фінансів
України та Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Житомирській області відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2009 року скасовано рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
позивачів до Державної судової
адміністрації України про стягнення на
їх користь недосплаченої заробітної
плати та щомісячного грошового
утримання та в цій частині прийнято
нову постанову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовлено. В решті
постанову суду було залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2009 року скасувати, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 05 травня 2008
року залишити в силі, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
рішення суду першої та апеляційної
інстанції щодо правильності
застосування ними норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 в 2005 році обіймали
посади суддів Житомирського районного
суду Житомирської області. За період з
червня по грудень 2005 року позивачами
були недоотримані заробітна плата та
щомісячне грошове утримання.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
помилково прийшов до висновку, що
однією із підстав, яка тягне за собою
скасування постанови, є неналежна
перевірка судом першої інстанції
розрахунків сум, що підлягали
стягненню, та відсутність у матеріалах
справи довідки з Державної судової
адміністрації України щодо заробітної
плати позивачів.

Проте, з такими висновками суду
апеляційної інстанції не можна
погодитись з огляду на те, що
апеляційний суд в даному випадку
порушив вимоги статті 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
та вийшов за межі апеляційної скарги,
оскільки дана обставина не
оспорювалась апелянтом під час
судового розгляду справи судом першої
інстанції, не була предметом
апеляційного оскарження і не була
зазначена апелянтом в його апеляційній
скарзі. Водночас, в матеріалах справи
містяться офіційні довідки
Житомирського районного суду з
розрахунками недосплачених заробітної
плати та щомісячного грошового
утримання позивачів.

Крім того, відповідно до положень
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України обов'язок
доказування покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, а саме, в
даному випадку на Державну судову
адміністрацію України щодо
розрахунків по заробітній платі
суддів.

В свою чергу, посилання суду
апеляційної інстанції в своїй
постанові як на обставину, що також
стала підставою для скасування
постанови суду першої інстанції та
відмови позивачам в задоволенні
позову, на те, що позивачі у даній
справі відмовилися від частини позову
про визнання незаконним пункту 5
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці судді» від 03 вересня
2005 року №865, є необґрунтованим,
оскільки постановою Вищого
адміністративного суду України від 16
травня 2007 року (адміністративна справа
за позовом ОСОБА_7 до Кабінету
Міністрів України) пункт 5 зазначеної
постанови Кабінету Міністрів України
було визнано незаконним. Цією ж
постановою суду допущено поворот
виконання постанови Кабінету
Міністрів України №865 та визнано, що
вона підлягає застосуванню одночасно з
постановами Кабінету Міністрів
України від 30 червня 2005 року №513 та №514
з питань оплати праці керівників суду,
тобто з 01 червня 2005 року.

Оскільки, відповідно до частини першої
статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України обставини,
встановлені судовим рішенням, не
підлягають доказуванню, то колегія
суддів погоджується з доводами
позивачів про відсутність потреби для
їх звернення із позовом до Кабінету
Міністрів України про визнання
недійсним пункту 5 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
судді» від 03 вересня 2005 року №865.

Згідно частини четвертої статті 43
Конституції України кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом.

Визначальним актом, який регулює
питання оплати праці суддів є Закон
України «Про статус суддів». Він
встановлює гарантії незалежності
суддів, включаючи їх матеріальне і
соціальне забезпечення, у тому числі
гарантії права щодо оплати праці.
Відповідно до частини першої статті 126
Конституції України незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів»
передбачено, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя. Тобто,
згідно з цією нормою гарантований
мінімальний посадовий оклад судді не
може бути меншим встановленого статтею
44 цього Закону в співвідношенні до
окладу Голови Верховного Суду України.
Недодержання цього принципу, є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче, від визначеної законом, та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України, в межах своїх повноважень,
прийняв постанову №513 «Про оплату
праці Голови та заступників Голови
Конституційного Суду України» та
постанову №514 «Про оплату праці Голови
та заступників Голови Верховного Суду
України», якими підвищив оклади,
зокрема, Голові Конституційного Суду
України та Голові Верховного Суду
України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів».
Лише 03 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України свою бездіяльність
із зазначеного питання припинив
прийняттям постанови №865 «Про оплату
праці суддів», затвердивши схеми
посадових окладів інших керівників та
суддів Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працюють судді.

Проте, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини другої
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» і не привів оклади суддів усіх
судів України до встановленого цією
нормою співвідношення, одночасно з
окладами Голови Верховного Суду
України та Голови Конституційного Суду
України, а саме з 01 червня 2005 року,
оскільки надав постанові «Про оплату
праці суддів» від 03 вересня 2005 року №865
чинності з 01 січня 2006 року (пункт 5
постанови).

Внаслідок цього, з 01 червня 2005 року по 01
січня 2006 року оклади суддів не
відповідали вимогам статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
щодо нарахування та виплатити їм
заборгованості із заробітної плати та
щомісячного грошового утримання за
червень-грудень 2005 року, оскільки за
вказаний період позивачі отримували
зазначені виплати у меншому розмірі,
ніж це було передбачено Законом
України «Про статус суддів».

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню. Постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10
вересня 2009 року необхідно скасувати,
оскільки вона постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 05 травня 2008
року необхідно залишити в силі,
оскільки вона є законною і
обґрунтованою та постановлена з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2009 року у справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Кабінету Міністрів України,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
Державної судової адміністрації
України, Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Житомирській області про стягнення
недосплаченої заробітної плати та
щомісячного грошового утримання -
скасувати, а постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 05
травня 2008 року - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя
М.М. Заїка

судді:
В.І. Бутенко

Д.В. Ліпський