Справа № 2а-9978/11/1470
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року
м. Київ К/800/56274/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Одесі Міжрегіонального
головного управління Міндоходів

на ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013

та постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17.08.2012

у справі № 2а-9978/11/1470

за позовом Державного підприємства
«Миколаївський авіаремонтний завод
«НАРП»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м. Одесі
Державної податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Миколаївський
авіаремонтний завод «НАРП» звернулось
до суду з позовом про скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 15.12.2011.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17.08.2012, яка
залишена без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22.10.2013, позов задоволено, скасовано
спірне податкове повідомлення-рішення,
з підстав протиправності його
прийняття.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій; прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Крім того, представником відповідача в
касаційній скарзі заявлено клопотання
про заміну відповідача, у зв'язку із
реорганізацією, із Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі Державної податкової служби
на правонаступника - Спеціалізовану
державну податкову інспекцію з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів.

Відповідно до ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі вибуття або заміни сторони чи
третьої особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд допускає на будь-якій
стадії адміністративного процесу
заміну відповідної сторони чи третьої
особи її правонаступником. Усі дії,
вчинені в адміністративному процесі до
вступу правонаступника, обов'язкові
для нього в такій самій мірі, у якій
вони були б обов'язкові для особи, яку
він замінив.

Суд касаційної інстанції, розглянувши
заявлене клопотання, дійшов висновку
про його задоволення.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної невиїзної документальної
перевірки ДП «Миколаївський
авіаремонтний завод «НАРП» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період: травень, червень,
липень, жовтень, листопад, грудень 2010
року, січень 2011 року, складено акт №
987/36/09794409 від 29.11.2011, в якому зафіксовані
порушення: п. 1.8 ст. 1, пп. пп. 7.7.1, 7.7.2, 7.7.10
п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», п. п. 200.1, 200.2, 200.3, 200.4
ст. 200 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму
бюджетного відшкодування з ПДВ на 1 010
388,13 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 15.12.2011 відповідачем прийняте
податкове повідомлення-рішення №
про зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість в розмірі 1 010 388,13 грн. та
нарахування штрафних санкцій у розмірі
1 грн.

Податкове повідомлення-рішення
прийнято на підставі висновків
відповідача про те, що позивач мав
господарські відносини з
контрагентами, які порушували свої
податкові зобов'язання по усіх
ланцюгах та не сплачували податки до
бюджету, оскільки Закон України «Про
податок на додану вартість» встановлює
прямий зв'язок між сплатою,
надходженням до бюджету ПДВ та
відшкодуванням такого податку, тому, на
думку податкового органу, вказані
процеси нерозривно пов'язані між собою,
а саме: сплата податку, включення
відповідних сум до податкового кредиту
з ПДВ та відшкодування ПДВ за рахунок
коштів, сплачених у вигляді податку.

Також відповідач зазначив, що у
відповідності до Закону України «Про
податок на додану вартість» та
Податкового кодексу України право на
відшкодування податку виникає лише при
фактичній надмірній сплаті платником
ПДВ, а не з самого факту існування
зобов'язання по сплаті ПДВ в ціні
товару. Тобто для визначення права
платника податку на відшкодування ПДВ
з підприємствами-постачальниками
необхідно встановити наявність трьох
обов'язкових підстав в їх сукупності:
здійснення операцій з придбання
товару; наявність належним чином
оформлених податкових накладних,
виданих платником ПДВ; фактичне
надходження сум податку до Державного
бюджету України.

За результатами розгляду справи судами
попередніх інстанцій встановлено, що
фактичне виконання господарських
операцій та право позивача на
податковий кредит та суму бюджетного
відшкодування по розрахункам між
позивачем та його першими прямими
контрагентами: Концерном
«Авіавоєнремонт», TOB «Укр Бат», TOB
«Авіасистеми», TOB «Технопідшипник», TOB
фірма «POWER», TOB «Холдінгова компанія
«КОНДОР», ТOB «Запоріжпромтехнологія»,
TOB «АТД-сервіс», TOB «Интерим Сервіс», ТOB
«Техсервісгруп», TOB
«СпецАвіаКомплект», ПП
«Миколаїв-Енергобуд», TOB «Інтертрейді»,
TOB «Укртехномас-сервіс», TOB «НВП «Форсаж
плюс», ПП «Елюс», TOB «АВІАФІНСЕРВІС», TOB
«Агат Оіл» підтверджується
відповідними договорами поставки з
додатками; податковими накладними,
накладними та видатковими накладними,
актами виконаних робіт (наданих
послуг), рахунками, рахунками-фактури
та рахунками на оплату, копією
статутних документів прямих
контрагентів, копіями лімітних
відомостей, платіжними дорученнями.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивачем надані первинні
бухгалтерські та податкові документи,
які підтверджують реальність
господарських операцій та
правомірність формування позивачем
податкового кредиту та визначення
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Суд касаційної інстанції погоджується
з таким висновком судів попередніх
інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» бюджетне
відшкодування - сума, що підлягає
поверненню платнику податку з бюджету
у зв'язку з надмірною сплатою податку у
випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1, абз. 1, 2 пп. 7.4.1 п.
7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 вказаного Закону
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим законом;
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 цього Закону
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Відповідно до пп. «а» пп. 7.7.2 п. 7.2 ст. 7
вказаного Закону якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1. цього пункту,
має від'ємне значення, то: бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг).

Необхідно відмітити, що пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» право платника податку на
податковий кредит ставить в залежність
від отримання податкової накладної, а
не від встановлення факту формування
та сплати непрямими контрагентами
позивача по ланцюгу податкових
зобов'язань за відповідними
господарськими операціями.

Вищезазначені положення Закону
кореспондуються з положеннями
Податкового кодексу України, який
набрав чинності з 01.01.2011.

Так, згідно з пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України бюджетне
відшкодування - відшкодування
від'ємного значення податку на додану
вартість на підставі підтвердження
правомірності сум бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за результатами перевірки
платника, у тому числі автоматичне
бюджетне відшкодування у порядку та за
критеріями, визначеними у розділі V
цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 зазначеного
Кодексу право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 цього Кодексу
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198
ПК України).

Відповідно до п. п. 200.1-200.4 ст. 200 ПК
України сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом. При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду. Якщо в
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, має від'ємне значення, то:
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг;
залишок від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Таким чином, визначальним фактом права
платника на бюджетне відшкодування
податку на додану вартість в даному
випадку є фактична оплата ним сум
такого податку контрагентам у
попередніх податкових періодах, яка
позивачем здійснена, що
підтверджується дослідженими судами
матеріалами справи. При цьому будь-які
порушення контрагентами по ланцюгу
вимог податкового законодавства
стосовно податку на додану вартість не
впливають на право платника податку -
покупця отримати бюджетне
відшкодування, за умови дотримання
останнім цих вимог.

Враховуючи викладене, відсутність
порушень норм матеріального та
процесуального права, висновок судів
першої та апеляційної інстанцій про
задоволення позовних вимог є вірним, а
касаційна скарга відповідача -
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Допустити заміну по даній справі
відповідача - Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі Державної податкової служби
її правонаступником - Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів.

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів відхилити.

Ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013 та
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17.08.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний