Справа № 813/8958/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
Справа №
876/2620/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Кушнерика М.П., Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

представника позивача -
Алексєєнка А.А.,

представника відповідача -
Чубак Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Люкс
Інстал Сервіс" до Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м.Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

в с т а
н о в и в :

28 листопада 2013 року позивач - ТОВ «Люкс
Інстал Сервіс» звернулося в суд з
позовом до відповідача - ДПІ у
Галицькому районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області, в якому просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 06 листопада
2013 року №, №.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
№ від 06 листопада 2013 року. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
№ від 06 листопада 2013 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що господарські операції, які
відображені ТОВ «Люкс Інстал Сервіс» у
досліджуваних документах, не мають
достатньої доказовості фактичного їх
здійснення, така діяльність була
спрямована лише на створення умов для
отримання права на формування
податкового кредиту; наявність у
покупця належно оформлених документів,
які відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, зокрема, виданих
продавцями податкових накладних, не є
безумовною підставою для формування
податкового кредиту та відшкодування
ПДВ у подальшому. Аналіз господарської
та економічної діяльності
контрагентів позивача - ПП «СМУ-600», ТОВ
«Викуп», ТОВ «Ейс Констракшен
менеджмент», ТОВ «Укрміксі», ТОВ
«Віктор і Ко», ТОВ «Сталевий дім», ТОВ
«Промтехметал», ПП «Сьомий день», ТОВ
«Екопласт-Львів», ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ
«Будівельна компанія «Адена» свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
а саме: відсутність технічного
персоналу, основних фондів, виробничих
активів і транспортних засобів, що
свідчить про неможливість здійснення
фінансово-господарської діяльності.
Зазначене підтверджується матеріалами
перевірок контрагентів позивача та
матеріалами кримінальних справ, які
засвідчують неможливість здійснення
господарських операцій контрагентами
позивача. Апелянт вважає, що операції
між позивачем та контрагентами
документувалися неналежним чином,
зокрема, відсутні договори поставки, на
підставі яких виконувалися операції, а
також товарно-транспортні накладні,
які повинні складатися при здійсненні
такого роду операцій, що свідчить про
безпідставність операцій, не
переміщення товару та фіктивність
таких операцій. Також апелянт ставить
під сумнів використання придбаних
товарів у господарській діяльності
позивача, на що, на його думку, вказує
відсутність усіх додатків до договорів
підряду (субпідряду). Податковий орган
також відзначає факт подальшої
реалізації позивачем придбаного
товару без націнки (люки чавунні на
суму 76 633,12 грн.). У сукупності це
свідчить про фіктивність операцій та
безпідставність формування
податкового кредиту. Враховуючи
наведене, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
правомірно. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача (апелянта) -
Чубак Н.В. в судовому засіданні
підтримала доводи, викладені в
апеляційній скарзі, вважає висновки
суду першої інстанції неправильними та
необгрунтованими, просить скасувати
оскаржувану постанову та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Представник позивача - Алексєєнко А.А.
в судовому засіданні не погодився з
доводами апеляційної скарги і вважає,
що вони не спростовують висновків суду
першої інстанції, який ухвалив законне
та обґрунтоване рішення, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 30 серпня по 17 жовтня 2013 року
(з перервою у роботі з 06 вересня по 15
жовтня 2013 року) ДПІ у Галицькому районі
м.Львова проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ТОВ «Люкс
Інстал Сервіс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
взаєморозрахунках з ПП «СМУ-600», ТОВ
«Викуп», ТОВ «Ейс Констракшен
менеджмент», ТОВ «Укрміксі» за період
жовтень, листопад, грудень 2012 року,
січень, лютий 2013 року, ТОВ «Віктор і Ко»
за період червень 2010 року, ТОВ
«Сталевий дім» за період червень 2011
року, ТОВ «Промтехметал» за період
лютий 2011 року, ПП «Сьомий день» за
період жовтень 2010 року, ТОВ
«Екопласт-Львів» за період серпень 2010
року, ТзОВ «Крафт ЛВ» за період з 01
березня 2011 року по 01 липня 2011 року, ТОВ
«Будівельна компанія «Адена» за лютий
2013 року, а також документального
підтвердження використання у власній
господарській діяльності товарів
(робіт, послуг) або про подальшу
реалізацію цих товарів (робіт, послуг)
від вищезазначених контрагентів.

Перевіркою встановлено порушення
п.14.1.202, 14.1.203, 135.1, 135.2, 135.4.1, 137.1 ПК України
щодо операцій з ТОВ «Дар», ПП «Шива»,
внаслідок чого завищено доходи, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування на загальну суму 11099328
грн.; п.п.138.1.1, 138.2, 138.8.1 ПК України щодо
операцій з ТОВ «Викуп», ТОВ «Ейс
Констракшен менеджмент», ТОВ
«Укрміксі», внаслідок чого завищено
витрати на загальну суму 11099328 грн.; п.44.1
ст.44, п.198.1, 198.3, 198.6 ст.198 ПК України,
п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» щодо
операцій з ПП «СМУ-600», ТОВ «Викуп», ТОВ
«Ейс Констракшен менеджмент», ТОВ
«Укрміксі», ТОВ «Віктор і Ко», ТОВ
«Сталевий дім», ТОВ «Промтехметал», ПП
«Сьомий день», ТОВ «Екопласт-Львів»,
ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ «Будівельна
компанія «Адена», внаслідок чого
завищено податковий кредит на загальну
суму 930434,37 грн.: п.п.185.1, 187.1 ст.187 ПК
України щодо операцій з ТОВ «Дар», ПП
«Шива», ПП «Майстер груп плюс»,
внаслідок чого завищено податкові
зобов'язання з ПДВ на загальну суму
441124,41 грн. та занижено ПДВ на 489310 грн.:
п.п.443, 121.1 ПК України у зв'язку з
ненаданням оригіналів документів та їх
копій, пов'язаних з обчисленням та
сплатою податків.

За рельтатами перевірки складено Акт
№296/22-10/34768457 від 23 жовтня 2013 року ( том I,
а.с.9-39).

06 листопада 2013 року на підставі
вказаного акту ДПІ у Галицькому районі
м.Львова прийнято податкові
повідомлення-рішення: №, яким
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з ПДВ на загальну суму
588749,00 грн., в т.ч. основний платіж - 489310,00
грн., штрафні (фінансові) санкції - 99349,00
грн. та №, яким до позивача
застосовано штрафні санкції у розмірі
510, 00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності податковим органом
обставин, які б свідчили про фактичне
нездійснення господарських операцій
між позивачем та його контрагентами,
оскільки господарські операції
позивача підтверджені належним чином
оформленими первинними документами, а
правочини, укладені з контрагентами, не
визнані у встановленому законом
порядку недійсними. Висновки податкого
органу про неправомірність формування
платником податків податкового
кредиту за результатами таких
господарських операцій є
безпідставними та необґрунтованими.
Таким чином, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті на
підставі помилкових висновків ДПІ у
Галицькому районі м.Львова про
порушення ТОВ «Люкс Інстал Сервіс»
податкового законодавства. Відповідач
не довів правомірності прийнятих ним
рішень та не надав доказів на
обґрунтування власних заперечень.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

П.1.7 ст.1 Закону України "Про податок на
додану вартість" передбачено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 вказаного
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.п.7.2.6 цього пункту). Податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

П.198.3 ст. 198 ПК України передбачає, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39
зазначеного Кодексу та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.193.1 ст. 193 ПК України,
протягом звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(в тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України).

П. 44.1 ст. 44 ПК України визначає, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, яка згідно з пунктом 201.6
статті 201 Податкового кодексу України є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту (п.
201.10 ст. 201 ПК України).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1
п.2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи, у
2010-2013 роках позивач здійснив ряд
господарських операцій з поставки
товарів (будівельних матеріалів) від ПП
«СМУ-600», ТОВ «Викуп», ТОВ «Ейс
Констракшен менеджмент», ТОВ
«Укрміксі», ТОВ «Віктор і Ко», ТОВ
«Сталевий дім», ТОВ «Промтехметал», ПП
«Сьомий день», ТОВ «Екопласт-Львів»,
ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ «Будівельна
компанія «Адена» на загальну суму 547284,92
грн., у тому числі ПДВ - 91677,44 грн.

На підтвердження господарських
операцій з вказаними контрагентами в
обґрунтування підстав віднесення до
податкового кредиту позивачем надано
податкові накладні: №№113, 62, 454, 581, 152, 219,
126, 220, 418, 564, 864, 972, 514, 1864, 1865, 1866, 1867, ,
, , , 181, 203, 231, 244, 264, 286, 303,
304, 331, 344, 373, 430, 431, 162, 326, 420, 768, 58, 111, 175, 208,
301, 323, 395, 501, 619, 68, 69, 67, 83, 119, 141, 190, 216, 248, 270,
327, 377, 434, 465, 512, 536, 537, 597, 596, 45, 123, 149, 225, 365,
399, 510, 19, 65, 66, 80, 107, 140, 168, 169, 218, 240, 268, 41, 338,
86, 254, 611, 258, 413, 520, 459, 586, 95, 58, 142, 256, 83, 78, 17 на
загальну суму 5582605,79 грн., у т.ч. ПДВ -
930434,37 грн.

Крім того, позивачем надано також
видаткові накладні №№: РН-12-0514, РН-1-03005,
РН-9-23014, РН-9-29021, РН-10-0521, РН-10-1118, РН-11-0230,
РН-11-0728, РН-11-1126, РН-11-1624, РН-11-2425, РН-11-2831,
РН-12-1613, 2027, 2028, 2029, 2030, РН-1004002, РН-1006001,
РН-1011001, РН-1014001, 14/02-01, 15/02-02, 18/02-05, 19/02-05,
19/02-05, 20/02-02, 21/02-01, 22/02-02, 22/02-03, 25/02-03, 26/02-04,
27/02-07, 28/02-03, 28/02-04, 8/10-02, 15/10-07, 18/10-12, 31/10-32,
1/11-51, 6/11-09, 8/11-15, 9/11-13, 14/11-21, 15/11-13, 19/11-16,
23/11-06, 28/11-17, 3/12-35, 3/12-33, 3/12-34, 4/12-30, 6/12-13,
7/12-11, 10/12-22, 11/12-18, 13/12-09, 17/12-24, 18/12-21, 20/12-16,
21/12-15, 24/12-17, 25/12-13, 25/12-14, 27/12-15, 27/12-16, 4/01-03,
9/01-11, 10/01-10, 14/01-21, 18/01-04, 21/01-08, 25/01-09, 1/02-19,
4/02-23, 4/02-24, 5/02-10, 6/02-05, 7/02-08, 8/02-09, 8/02-10, 11/02-14,
12/02-08, 13/02-07, РН-7-04013, РН-7-18011, РН-8-02018,
РН-8-11013, РН-8-26011, РН-9-05037, РН-9-21011, РН-9-27008,
РН-10-2118, РН-10-2718, РН-11-0405, РН-0000276, РН-0000275,
РН-0000318, РН-00106, РН-0000189, РН-0000564 на
загальну суму придбаного товару 5582605,79
грн., у т.ч. ПДВ -930434,37 грн.

Розрахунки проводились виключно в
безготівковому вигляді, шляхом
перерахування коштів з розрахункового
рахунку позивача на розрахункові
рахунки контрагентів - ПП «СМУ-600», ТОВ
«Викуп», ТОВ «Ейс Констракшен
менеджмент», ТОВ «Укрміксі», ТОВ
«Віктор і Ко», ТОВ «Сталевий дім», ТОВ
«Промтехметал», ПП «Сьомий день», ТОВ
«Екопласт-Львів», ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ
«Будівельна компанія «Адена», що
підтверджується відповідними копіями
платіжних доручень (т.II, а.с.166-229).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
господарські операції між позивачем та
контрагентом підтверджуються
первинними документами, які повністю
відповідають вимогам до первинних
документів, передбачених п.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні". Про
дійсність правочинів позивача з
вказаними контрагентами свідчить
також те, що всі розрахунки між ними
мають реальний грошовий характер та
підтверджені відповідними первинними
документами, зокрема, податковими
накладними. Оскільки підставою для
включення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту,
відповідно до вимог Закону України "Про
податок на додану вартість", є належним
чином оформлені податкові накладні,
тому позивачем повністю дотримано всі
вимоги чинного законодавства щодо
формування податкового кредиту.

Крім того, жодних додаткових вимог до
формування податкового кредиту
законодавство не встановлює, лише
відсутність податкової накладної
безумовно позбавляє платника податку
права на включення до податкового
кредиту сплачених (нарахованих) сум
податків у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту, доводи апелянта в
цій частині є безпідставними.

Безпідставними також є покликання
апелянта на те, що операції між
позивачем та контрагентами
документувалися неналежним чином,
зокрема, відсутні договори поставки, на
підставі яких виконувалися операції,
оскільки правочини щодо поставки
товару вчинялися в усній формі, що не
суперечить приписам чинного
законодавства України, яке не ставить
обов'язкової вимоги щодо письмової
форми такого типу правочинів (щодо
поставки/купівлі будівельних
матеріалів), а їх вчинення у такій формі
та таким способом відповідає нормам
ст.ст.11, 202, 205, 206, 207, 509, 655, 657, 712 ЦК
України.

Вимога податкового органу підтвердити
отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей, які
постачалися від контрагентів,
товарно-транспортними накладними, є
протиправною, оскільки законодавець не
ставить у залежність відсутність
транспортних документів на
перевезення вантажу (товару) з
наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість. Наявність
товарно-транспортних накладних при
здійсненні перевезень передбачено
наказом Міністерства транспорту
України "Про затвердження типових форм
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля" та Правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, які регулюють питання
перевезення, а не питання податкового
обліку та звітності.
Товарно-транспортна накладна є
підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей. Таким
чином, відсутність таких накладних у
позивача само по собі не може слугувати
підставою для визнання господарських
операцій недійсними.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення.

Доводи апелянта в цій частині є
безпідставними та не спростовують
висноків суду першої інстанції.

Щодо покликань апелянта на недоліки
податкової правосуб'єктності
контрагентів позивача, що
підтверджується, зокрема, актами про
неможливість проведення зустрічних
звірок №1791/22.8/21687550 від 23 травня 2013 року,
№1699/22.8/36757122 від 17 травня 2013 року, без
реквізитів (щодо ТОВ «БК «Адена»),
№1242/22.10/38148281 від 03 квітня 2013 року,
№1623/22.8/35917680 від 13 травня 2013 року; актами
про результати позапланових перевірок
№3315/23-2/33196220 від 30 грудня 2010 року,
№2012/2210/32484508 від 19 жовтня 2012 року,
№4124/23-408/37398974 від 04 листопада 2011 року;
актами про проведення аналізу
діяльності №1556/23-4/37399035 від 23 серпня 2011
року, №943/23-2/37399009 від 30 червня 2011 року,
№1163/23-2/37399009 від 13 липня 2011 року, як
підстави для визначення відповідної
первинної документації в якості
фіктивної, то встановленню підлягає
статус постачальника товарів (послуг),
придбання яких є підставою для
формування податкового кредиту та/або
сум бюджетного відшкодування з податку
на додану вартість. Особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.
При цьому для висновків про наявність
порушень податкового законодавства в
діях платника податків у обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників податку на додану
вартість, відсутність у відповідних
посадових осіб чи інших представників
контрагента повноважень на складання
первинних, розрахункових документів,
податкових накладних тощо). Відповідні
обставини можуть бути з'ясовані,
зокрема, з використанням даних Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а також
офіційно оприлюднених даних щодо
анульованих свідоцтв платника податку
на додану вартість. Відомості щодо
юридичної особи, її посадових осіб та
обмежень щодо представництва від імені
юридичної особи є відкритими і
загальнодоступними (ч. 1 ст.20 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців"). При цьому, якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то вони вважаються
достовірними і можуть бути використані
у спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Відповідно до положень ч.4 ст.70 КАС
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Оскільки доказом відсутності
контрагентів позивача за юридичною
адресою є запис у ЄДРПОУ, інші докази,
зокрема дані податкового органу, які не
належить до передбачених ст.69 КАС
України доказів, ці обставини
підтвердити не можуть, а отже й не
можуть братися до уваги судом під час
вирішення справи.

Водночас, матеріалами справи
підтверджено, що кожен із контрагентів
позивача (ПП «СМУ-600», ТОВ «Викуп», ТОВ
«Ейс Констракшен менеджмент», ТОВ
«Укрміксі», ТОВ «Віктор і Ко», ТОВ
«Сталевий дім», ТОВ «Промтехметал», ПП
«Сьомий день», ТОВ «Екопласт-Львів»,
ТОВ «Крафт ЛВ», ТОВ «Будівельна
компанія «Адена») на момент здійснення
господарських операцій знаходився на
податковому обліку як платник ПДВ, його
свідоцтво про державну реєстрацію
платника ПДВ на час здійснення
господарських операцій з позивачем не
було анульоване, правочини з цим
суб'єктом господарювання, а також
первинні бухгалтерські та податкові
документи не визнані у встановленому
чинним законодавством України порядку
недійсними.

Покликання апелянта на нереальність
господарських операцій з огляду на
відсутність у контрагентів позивача
необхідних умов для досягнення
результатів економічної діяльності у
зв'язку відсутністю основних фондів,
складських приміщень, трудових
ресурсів, транспортних засобів є
безпідставними, оскільки немає
законодавчого обмеження щодо
використання у господарській
діяльності лише власних основних
засобів, тобто є можливість здійснення
діяльності шляхом використання
орендованих основних фондів, залучення
трудових ресурсів на підставі
укладення цивільно-правових договорів.

Також безпідставними є покликання
апелянта на відсутність доказів
використання ТОВ «Люкс Інстал Сервіс»
придбаного товару у власній
господарській діяльності, виходячи з
наступного.

Основними видами діяльності
підприємства згідно з установчими
документами та даними ЄДРПОУ згідно з
КВЕД є: 45.21.1. - будівництво будівель; 45.21.6
- будівництво інших споруд; 45.21.7 - монтаж
та встановлення збірних конструкцій;
45.25.1 - інші спеціалізовані будівельні
роботи; 45.33.1 - монтаж систем опалення,
вентиляції та кондиціонування повітря
та інші.

На підтвердження використання
придбаних будівельних матеріалів у
власній господарській діяльності
позивачем надано копії договорів
підряду та субпідряду, укладених з ТОВ
«Дар», ПП «Шива», ПП «Майстер груп
плюс», з відповідними додатками,
прейскурантами цін, якими
підтверджується реальне використання
закуплених матеріалів у роботах, які
проводяться позивачем та відповідають
видам його господарської діяльності за
КВЕД (том II, а.с.230-252, том III, а.с.1-16)

Щодо покликань апелянта на відсутність
ділової мети у спірних господарських
операціях, а саме: подальший продаж
придбаного товару без здійснення
націнки, то колегія суддів звертає
увагу на те, що під час розгляду справи
ДПІ в Галицькому районі м.Львава не
наведено жодних обставин та доказів,
які б свідчили про незвичність цін за
спірними операціями, або про
невідповідність господарських
операцій цілям та завданням статутної
діяльності позивача, незвичності цих
операцій, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про те, що вчинення зазначених
операцій не було обумовлено розумними
економічними причинами (цілями
ділового характеру), а дії позивача та
його контрагентів були спрямовані на
отримання необґрунтованої податкової
вигоди.

Доводи апелянта в цій частині є
безпідставними та не спростовують
висноків суду першої інстанції.

Щодо покликань апелянта на протоколи
допиту директорів ПП «СМУ-600», ТОВ
«Викуп», ТОВ «Ейс Констракшен
менеджмент», якими, на думку
податкового органу, підтверджується
фіктивність первинних документів щодо
господарських операцій з ТОВ «Люкс
Інстал Сервіс», колегія суддів
виходить з наступного.

Відповідно до ст.72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.
Вирок суду в кримінальній справі або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Згідно зі ч.ч.1,4 ст.70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Докази, отримані при проведенні
перевірки, яка була проведена в рамках
кримінального провадження, в т.ч. і акт
перевірки, протоколи допитів мають
бути оцінені при розгляді
кримінальної справи в суді
відповідної інстанції. Таким чином,
отримані в рамках кримінальної справи,
акти перевірок та протоколи допитів
свідків не можуть бути належними в
розумінні ст.70 КАС України. В даному
випадку доказом згідно зі ст.72 КАС
України може бути виключно вирок суду,
що набрав законної сили.

Разом з тим, податковим органом вироку
суду в кримінальній справі щодо
фіктивного підприємництва ПП «СМУ-600»,
ТОВ «Викуп», ТОВ «Ейс Констракшен
менеджмент» суду не надано.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
неприйняття до уваги як доказу
неправомірності дій позивача та
підтвердження фіктивності його
господарської діяльності вирок
Сихівського районного суду м.Львова
від 26 грудня 2012 року в справі №1319/5265/2012,
постанову Сихівського районного суду
м.Львова від 29 грудня 2011 року у справі
№1-104/11, постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 06 березня 2012 року в справі №29402/11/9104,
оскільки дані перевірок контрагентів
позивача, які були проведені
податковими органами, засвідчують
факти порушення податкового
законодавства, допущені такими особами
(контрагентами позивача), а не
позивачем безпосередньо. Так само, і
долучені копії судових рішень не
стосуються безпосередньо позивача, а
крім того, у них відсутні обставини, які
складають предмет доказування у даній
справі, та які могли би звільнятися від
доказування.

Таким чином, ДПІ у Галицькому районі
м.Львова не надала жодних доказів на
підтвердження того, що позивач, як
платник податку, діяв без належної
обачності й обережності і йому було
відомо про порушення його контрагентом
вимог податкового законодавства та
невідображення в податковому обліку
операцій з поставки товару позивачеві,
або що самостійною діловою метою
здійснення господарських операцій з
даним підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що у разі якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників
податків дозволяє індивідуалізувати
юридичну відповідальність особи та
забезпечити дотримання правопорядку в
галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в
Постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 року в справі № 21-47а10, який
зазначив, що "чинне законодавство
України не ставить у залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг) на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту". Таким чином,
порушення податкової дисципліни
контрагентом не є підставою для
відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується
також з практикою Європейського суду з
прав людини. Так, у рішенні
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії"" (заява № 3991/03) зазначено, що у
разі якщо національні органи за
відсутності будь-яких вказівок на
безпосередню участь фізичної або
юридичної особи у зловживанні,
пов'язаним зі сплатою ПДВ, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної ПДВ поставки, який
повністю виконав свої зобов'язання, за
дії або бездіяльність постачальника,
який перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Щодо висновків податкового органу про
порушення ТОВ «Люкс Інстал Сервіс» під
час перевірки п.п.85.4, 85.8 ст.85 ПК України,
на підставі яких прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким до
позивача застосовано штрафні санкції у
розмірі 510, 00 грн., колегія суддів
заначає наступне.

Позивачем для перевірки представлено
податковому органу ряд документів, які
є належним підтвердженням реальності
операцій між позивачем та
контрагентами, а також свідчать про
належне документування їх здійснення і
вказують на коректність обчислення та
сплати податків і зборів по таких
операціях.

Разом з тим, ДПІ у Галицькому районі не
доведено необхідності подання
додаткових документів (крім тих, які
були надані позивачем в ході
перевірки), їх обов'язкове оформлення
та зберігання, а також їх зв'язок із
предметом перевірки, що свідчить про
безпідставність вимог апелянта в цій
частині.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Так, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкові
повідомлення-рішення №, №
від 06 листопада 2013 року прийняті
неправомірно.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року у справі № 813/8958/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
М.П. Кушнерик

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлени й
23.06.2014 року.