Справа № 2а-3571/10/1770
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
Справа №
9104/18008/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
державної податкової інспекції у м.
Рівне на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 16
листопада 2010 року у справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Ойл-Трейд» до
державної податкової інспекції у м.
Рівне про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

товариство з обмеженою
відповідальністю «Ойл-Трейд»
звернулось в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у м. Рівне в якому
просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 22.01.2010 року №
/0, від 18.02.2010 року № /1, від
27.04.2010 року № /2 в частині
визначення основного платежу з податку
на прибуток в сумі 1126,00 грн. та штрафної
(фінансової) санкції в сумі 225,00 грн. та
від 22.01.2010 року № /0, від 18.02.2010 року
№ /1, від 27.04.2010 року № /2.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 16 листопада
2010 року позовні вимоги задоволено,
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення від
22.01.2010 року № /0, від 18.02.2010 року №
/1, від 27.04.2010 року № /2 в
частині визначення основного платежу з
податку на прибуток в сумі 1126,00 грн. та
штрафної (фінансової) санкції в сумі
225,00 грн. та від 22.01.2010 року № /0, від
18.02.2010 року № /1, від 27.04.2010 року №
/2.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції державна
податкова інспекція у м. Рівне
оскаржила його в апеляційному порядку,
вважає, що постанова винесена з
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
першої інстанції при задоволенні
позову не застосовано до спірних
правовідносин статтю 941, 958, 1046
Цивільного кодексу України, п. 1.4 ст. 1,
п.3.1 ст. З, пп.7.3.1 п.7.3 ст. 7, пп. 7.4.1, 7.4.4. п.7.4
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», пп.4.1.1 л. 4.1. ст.4 ,
п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 п.п.5.3.2 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», не надано належної
оцінки всім доказам у справі, зокрема
договорам, які укладав позивач по
оспорюваних операціях.

Зокрема позивачем було укладено
договір купівлі-продажу № 92-02/09-ОТ від
10.03.2009р. з ТзОВ «Славія» про постачання
нафтопродуктів, а саме бензинів А-76, А-80,
А-95, дизельного пального та скрапленого
газу (в подальшому - Товар). У
відповідності до п.2.2 даного Договору,
приймання Товару по кількості та
якості проводиться Покупцем - ТзОВ
«Ойл-Тренд» - в момент отримання його
від Продавця - ТзОВ «Славія». Пунктом 3.2
цього ж договору визначено, що Товар
рахується переданим в розпорядження
Покупця з моменту підписання
відповідної видаткової накладної.
Пунктом 3.3. даного Договору
встановлено, що умови поставки у
відповідності з вимогами міжнародних
правил відносно тлумачення термінів
«Інкотернс» (2000 рік) ЕХW склад ВАТ
«Дніпронафтопродукт» (м.
Дніпропетровськ), або на інших
складах, які знаходяться на ВАТ
«Дніпронафтопродукт» на підставах, що
не суперечать діючому законодавству.
Щомісячно, в момент виписки видаткової
накладної, ТзОВ «Славія» листом
сповіщає ТзОВ «Ойл-Тренд» про те, що
Товар придбаний Товариством, право
власності на який перейшло у
відповідності до накладних документів,
знаходиться на зберіганні у ВАТ
«Дніпронафтопродукт». Іншим листом,
направленим на адресу ВАТ
«Дніпронафтопродукт», ТзОВ «Славія»
повідомляє. що нафтопродукти, а саме
бензини А-76, А-80, А-95, дизельне пальне у
відповідних кількостях, знаходяться на
зберіганні у ВАТ «Дніпронафтопродукт»
право власності на які перейшло до ТзОВ
«Ойл-Тренд» на підставі договору №
92-02/09-ОТ від 10.03.2009р.

У порушення вимог Інструкції про
порядок приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України, затвердженої
Наказом Міністерства енергетики та
палива України, Міністерством
економіки України, Міністерством
транспорту та зв'язку України,
Державним комітетом України з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 20.05.2008 року № 281/171/578/155,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 02.09.2008 року № 805/15496) та пункту 2.2
Договору, приймання нафтопродуктів за
кількістю та якістю, в момент переходу
права власності на Товар від ТзОВ
«Славія» до ТзОВ «Ойл-Тренд» не
відбувалося. На момент перевірки у ТзОВ
«Ойл-Тренд» відсутні Акти приймання
нафти або нафтопродуктів за кількістю
за формою № 5-НП, що передбачено
вимогами пункту 5.2.6 вищезазначеної
Інструкції. Відповідно до положень
даного пункту Акт приймання нафти або
нафтопродуктів за кількістю за формою
№ 5-НП, є підставою для оприбуткування
нафти і нафтопродуктів у складському
обліку та відображення на відповідних
рахунках бухгалтерського обліку в
підзвіт матеріально-відповідальних
осіб.

Для перевірки представлено Договір
зберігання № 1703/09-6 від 17.03,2009р.
укладений між ВАТ
«Дніпронафтопродукт», що іменується -
Зберігач та ТзОВ «Ойл-Тренд», що
іменується - Поклажодавець. Згідно
пункту 1.1, Договору, Зберігач
зобов'язується приймати та зберігати
нафтопродукти та інші
товарно-матеріальні цінності, які
передаються Поклажодавцем і повернути
їх Поклажодавцеві у схоронності за
першою його вимогою. Пунктом 1.2 даного
Договору обумовлено, що Зберігач має
право здійснювати відпуск Товару зі
складів третіх осіб, які знаходяться в
договірних відносинах зі Сторонами
цього Договору, тільки за вимогою
Поклажодавця, а відповідно до п.2.1.7
нафтопродукти, які передано на
зберігання, не переходять у власність
Зберігача та повертаються
Поклажодавцю або особі, яка вказана
Поклажодавцем, за першою його вимогою,
пунктом 2.2.5 передбачено надавати
Зберігачу разом із супровідними
документами, документи, що
підтверджують якість Товару, що
передається на зберігання (паспорти
якості, сертифікати).

Відповідно до наданих до перевірки
документів, факт передачі
нафтопродуктів на зберігання
оформляється Актами
приймання-передачі нафтопродуктів.
Дані Акти укладаються щомісячно в
останній день місяця в м.
Дніпропетровську. В Акті зазначається
тільки кількість нафтопродуктів, за їх
видами, що передана на зберігання
протягом місяця. Місце зберігання
нафтопродуктів в Акті не зазначається.
Повернення нафтопродуктів зі
зберігання оформлюються аналогічними
Актами приймання-передачі
нафтопродуктів, які складаються в м.
Дніпропетровську. В момент передачі
Товару на збереження Поклажодавець -
ТзОВ «Ойл-Тренд» не надає Зберігачу -
ВАТ «Дніпронафтопродукт» документи, що
підтверджують якість Товару, який
передається на зберігання (п.2.2
Договору).

Апелянт зазначає, що згідно ст. 941 ЦК
України за згодою Поклажодавця
зберігач має право змішати речі одного
роду та однієї якості, які передані на
зберігання. Таким чином, при передачі
нафтопродуктів на збереження від ТзОВ
„Ойл-Тренд" до ВАТ
«Дніпронафтопродукт» має місце
зберігання майна визначеного родовими
ознаками. Згідно ст. 958 ЦК України якщо
товарний склад має право розпорядження
речами, визначеними родовими ознаками,
до відносин сторін застосовуються
положення про договір позики, а час та
місце повернення товарів визначаються
загальними положеннями про зберігання.

Згідно п. 1.24 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
відповідальне зберігання - це
господарська операція платника
податку, що передбачає передачу згідно
з договорами зберігання матеріальних
цінностей на зберігання іншій особі

без права їх використання в
господарському обороті такої фізичної
чи юридичної особи, з подальшим
поверненням цих матеріальних активів
платнику податку без зміни їх якісних
чи кількісних характеристик.
Відповідно до п.1.31 ст. 1 вказаного
Закону продаж товарів - будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
права власності на такі товари за плату
або компенсацію, не залежно від строків
її надання, а також операції з
безоплатного надання товарів. Не
вважаються продажем, операції з
надання товарів у межах договорів
комісії, схову (відповідального
зберігання), доручення інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу прав власності
на такі товари.»

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (Позикодавець) передає у
власність другій стороні
(Позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
Позичальник зобов'язується повернути
Позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Отже, передача майна згідно з договором
позики підпадає під визначення
продажу, так як зберігач отримує таке
майно не безоплатно, а під зобов'язання
повернути таку ж кількість товару
такої ж якості і роду.

Згідно п.п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валовий дохід включає
загальні доходи від продажу товарів.
Таким чином, в момент передачі товару
визначеного родовими ознаками до
схову, у Поклажодавця ТзОВ «Ойл-Трен»
виникають валові доходи, а в момент
повернення товару зі схову - виникають
валові витрати, у порушення вимог
вказаної норми ТзОВ «Ойл-Тренд» не було
обраховано та задекларовано валові
доходи від операцій з передачі на
збереження майна визначеного родовими
ознаками, а саме нафтопродуктів:
бензинів А-76, А-80, А-95, дизельного
пального. В додатку 1-Д та 2-Д до акту
перевірки наведено інформацію про
кількість та вартість нафтопродуктів,
що надійшли від постачальника ТзОВ
«Славія» до ТзОВ «Ойл-Тренд» та були
передані на зберігання ВАТ
«Дніпронафтопродукт».

ТзОВ «Ойл-Тренд» передало протягом
березня-вересня 2009 року на зберігання
нафтопродуктів на суму 58 048 658 грн.
Таким чином, виходячи з вище
наведеного, підприємством занижено
валові доходи за період з 02.03.2009 року по
30.09.2009 року в сумі 58 048 658 грн., в т.ч. за II
кв. 2009р. - 23 966 537 грн. та III кв. 2009р.-34 082 121
грн.

Що стосується спірних операцій
позивача по договорах з ВАТ «Букаєвиця
ЛТД», то суд першої інстанції при
задоволенні позову, посилається на
відсутність відомостей щодо
дослідження того, чи мав місце факт
переходу права власності, права
розпорядження чи користування майном
за названими договорами. Однак, такі
висновки суду не грунтуються на
реальних обставинах справи, оскільки
під час судового розгляду податковий
орган неодноразово наголошував на
тому, що в ході перевірки встановлено,
що ТзОВ «Ойл-Тренд» 25.03.2009 року уклало
Договір зберігання скрапленого газу №
8-ХР-СГ з ВАТ «Букаєвиця ЛТД». За даним
Договором ТзОВ «Ойл-Тренд» - Зберігач,
зобов'язується зберігати скраплений
газ, переданий йому Замовником - ВАТ
«Букаєвиця ЛТД» відповідно до
кількості, визначеної в Акті приймання
передачі скрапленого газу на
зберігання, і повернути його
замовникові у тій же кількості
відповідно до Акту передачі
скрапленого газу. Згідно з п.2.1.1 даного
Договору, Акт приймання передачі
скрапленого газу на зберігання
складається Замовником щодобово,
підписується представниками обох
сторін та скріплюється печатками,
згідно з п.2.1.2 - Акт приймання передачі
скрапленого газу на зберігання повинен
містити інформацію щодо кількості,
зазначеної в товарно-транспортних
накладних, на перевезення скрапленого
газу, місце зберігання та якості
скрапленого газу, а також дати передачі
на зберігання, згідно з п.2.2.1 -
повернення скрапленого газу із
зберігання здійснюється Зберігачем на
вимогу Замовника і оформляється Актом
приймання - передачі скрапленого газу
із зберігання.

Як свідчать представлені до перевірки
документи, в порушення вимог п.2.1.2
Договору приймання скрапленого газу за
якістю між ТзОВ «Ойл-Тренд» та ВАТ
«Букаєвиця ЛТД» не відбувалося.

У порушення вимог пп.4.1.1 п. 4.1. ст.4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» ТзОВ «Ойл-Тренд» не було
обраховано та задекларовано валові
доходи від операцій з повернення зі
зберігання майна ВАТ «Букаєвиця ЛТД».

В додатку 4-Д до акту перевірки наведено
інформацію про кількість скрапленого
газу, що повернутий ТзОВ «Ойл-Тренд»
ВАТ «Букаєвиця ЛТД» зі зберігання. Так,
як в Актах передачі скрапленого газу на
збереження, Сторонами не відображалась
вартість переданого на збереження
майна, то вартість даного майна
обраховано відповідно до положень п.1.21
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» щодо визначення
звичайної ціни товару, зокрема як ціни,
яка склалася на ринку ідентичних
товарів. В ході перевірки встановлено,
що ТзОВ «Ойл-Тренд» в період отримання
товарів від ВАТ «Букаєвиця ЛТД» на
зберігання, отримувала ідентичний
товар (газ скраплений) від ТзОВ
«Славія». За даними цінами обраховано
вартість товару, що передавався на
зберігання та повертався зі
збереження.

Таким чином, вартість скрапленого газу,
що перебував на зберіганні у ТзОВ
«Ойл-Тренд» та був повернутий ВАТ
«Букаєвиця ЛТД» за період з 27.03.2009р. по
03.07.2009р. обраховано в сумі 818 753 грн.

Що стосується висновків суду першої
інстанції по операціях, з продажу
бензину А - 95 за цінами нижче цін
придбання, в яких суд першої інстанції
вважає, що податковий орган не провів
належне обгрунтування методу
розрахунку звичайної ціни, а відтак
відповідач не довів обставин, щодо
порушення порядку віднесення сум ПДВ
до податкового кредиту червня 2010 року,
то апелянт вважає, що такі висновки
суду теж не ґрунтуються на чинному
законодавстві.

В перевіряємий період з 02.03.2009р. по
30.09.2009р., а саме в червні місяці 2009 року
мали місце операції з продажу бензину А
- 95 за цінами нижче цін придбання.
Перевіркою встановлено, що платником
було реалізовано 90 034,29 літрів бензину
за ціною 5,29 грн. за 1 л при собівартості
даного бензину 5,34 грн. за 1 л. Згідно п.1.32
ст. 1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» господарська
діяльність - будь-яка діяльність особи
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.
Таким чином, здійснюючи продаж товарів
за цінами нижче цін придбання, платник
не передбачав отримання доходів від
даних операцій.

Крім того апелянт зазначає, що під час
розгляду справи 16 листопада 2010 року
відповідачем було заявлено клопотання
про допит свідка ОСОБА_2, як особи, яка
проводила перевірку, однак судовою
колегією було відмовлено у його
задоволенні. За результатами його
розгляду окреме письмове процесуальне
рішення у вигляді ухвали не виносилось,
однак було повідомлено відповідача,
проте, що підстави відмови у задоволені
клопотання будуть висвітлені у
постанові суду. Однак постанова суду не
містить жодних обгрунтувань підстав
відмови у задоволенні клопотання
відповідача.

На підставі вище викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою у
задоволенні позовних вимог відмовити .

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає,що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
за результатами проведення планової
виїзної перевірки позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 02.03.2009року по
30.06.2009року посадовими особами
відповідача складено акт перевірки від
12.01.2010 року згідно якого ревізорами
встановлено заниження позивачем
валового доходу у сумі 58 871 913 грн., в
тому числі за II квартал 2009року на суму 24
715 920грн. та III квартал 2009року на суму 34 155
993грн., яке полягає в заниженні
показників рядка 01.1 декларації «доходи
від продажу товарів» в сумі 58 867 411грн.
та заниженні показників рядка 01.2
декларацій «приріст балансової
вартості запасів» за період 02.03.2009
року по 30.09.2009 року на суму 4 502 грн.;
заниження податкових зобов'язань з
податку на додану вартість за період з
02.03.2009року по 30.09.2009року на суму на суму
11 717 731грн. (з якої 11 716 831 грн. -
зобов'язання з ПДВ визначені внаслідок
здійснення господарських операцій
пов'язаних із зберіганням
нафтопродуктів та скрапленого газу та
900грн.- зобов'язання з ПДВ визначені
внаслідок встановлення обставин щодо
заниження позивачем балансової
вартості запасів використаних не у
господарській діяльності). Відповідач
посилаючись на статті 941, 958, 1046, ЦК
України вважав, що на операції,
пов'язані з отриманням-передачею на
зберігання товарно-матеріальних
цінностей, визначених родовими
ознаками, поширюється положення
Законів України «Про податок на додану
вартість», «Про оподаткування прибутку
підприємств», щодо операцій з поставки
товарів, які відповідно до норм
названих Законів відносяться до
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість та податком на
прибуток. На підставі вище названого
акту відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення: від 22.01.2010 року
№/0, від 18.02.2010 року №/1, від
27.04.2010 року №/2, якими за порушення
п. 1.32 ст. 1, п.п.4.1.1 п.4.1 ст. 4, п.п. 5.2.1, п.п. 5.3.2
п. 5.3, п. 5.9 ст. 5, п.п. 7.4.1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств»

визначено позивачу податкове
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 3774 грн. за

основним платежем та 755 грн. - за
фінансовими санкціями. Позивачем
названі податкові

повідомлення рішення оскаржуються в
частині визначення основного платежу з
податку на

прибуток в сумі 1126 грн. та штрафної
санкції в сумі 225 грн., застосованих
внаслідок

здійснення господарських операцій,
пов'язаних із зберіганням
нафтопродуктів та скрапленого газу;
від 22.01.2010 року №/0, від 18.02.2010 року
№/1, від 27.04.2010 року №/2, якими
за порушення п.1.4 ст. 1, п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1
п. 7.3, п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» визначено позивачу
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 11 717 731 грн.
-основний платіж та 11717 732 грн. -
фінансова санкція.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
вірно врахував, що до 1 січня 2004 року,
положення ст.423 ЦК УРСР передбачало, що
за відсутності іншої домовленості
сторін, визначені родовими ознаками
речі, що передавались на схов
(«зберігання»), переходили у власність
охоронця («зберігача»), тобто, до
названої дати право власності на речі,
визначені родовими ознаками
переходило до охоронця «за
замовчуванням». З дня набрання
чинності Цивільним кодексом України (з
01.01.2004року) названа редакція статті
зазнала змін, зокрема стаття 941 ЦК
України не містить обов'язкових
положень (за замовчуванням) про перехід
до зберігача права власності (в тому
рахунку і права розпорядження) на речі,
визначені родовими ознаками, при їх
переданні на зберігання. Відповідно до
ст. 941 ЦК України зберігач має право
змішати речі одного роду та однієї
якості, які передані на зберігання лише
за згодою поклажодавця. Тобто без згоди
поклажодавця до зберігача не
переходить право користування,
розпорядження речами, визначеними
родовими ознаками, а відповідно не
переходить і право власності на такі
речі. Згідно п. 2 ст. 184 ЦК України річ є
визначеною родовими ознаками, якщо
вона має ознаки, властиві усім речам
того ж роду, та вимірюється числом,
вагою, мірою. Річ, що має лише родові
ознаки, є замінною. Статтею 958
Цивільного кодексу України
встановлено, якщо товарний склад має
право розпоряджатися речами,
визначеними родовими ознаками, до
відносин сторін застосовуються
положення про договір позики, а час та
місце повернення товарів визначаються
загальними положеннями про зберігання.
Отже, за загальним правилом товарний
склад, який прийняв на зберігання
товар, не вправі користуватися або
розпоряджатися ним, якщо інше не
передбачено договором складського
зберігання або законом. Згідно статті
1046 ЦК України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до пункту 1.24 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» поняття відповідального
зберігання не охоплює право зберігача
використання у його господарському
обороті матеріальних цінностей,
переданих йому на зберігання
поклажодавцем. Отже, передання речі на
зберігання з правом зберігача
користуватись (розпоряджатись) такою
річчю вважається поставкою товарів у
розумінні Закону України «Про податок
на додану вартість» (п. 1.4ст. 1) та
продажем товарів в розумінні Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (п. 1.31 ст. 1) і тягне
відповідні податкові наслідки щодо
оподаткування названих операцій з
передачі-повернення матеріальних
цінностей. Передача матеріальних
цінностей на зберігання іншій особі
без права їх використання в
господарському обороті зберігача (без
права розпорядження), з подальшим
поверненням таких цінностей
відносяться до операцій з
відповідального зберігання визначених
пунктом 1.24 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та відповідно такі операції не
відносяться до операцій з поставки,
продажу товарів (котрі підпадають під
об'єкт оподаткування податком на
додану вартість та податком на
прибуток).

Суд розглядаючи спір встановив, що в
періоді, охопленому перевіркою,
позивачем укладено договір
купівлі-продажу №92-02/09 -ОТ від 10.03.2009
року з ТзОВ «Славія» та додаткові угоди
до нього, предметом якого є постачання
нафтопродуктів, а саме бензинів А-76, А-80,
А-95, дизельного пального та скрапленого
газу. Пунктом 3.2 цього договору
встановлено, що товар рахується
переданим в розпорядження покупця з
моменту підписання відповідної
видаткової накладної, при цьому,
пунктом 3.3 даного договору встановлено
умови поставки ЕХW, склад ВАТ
«Дніпронафтопродукт»
(м.Дніпропетровськ), або інші склади,
які знаходяться у вказаного
підприємства. Передача названих
нафтопродуктів від ТзОВ «Славія» до
позивача здійснювалась за видатковими
накладними. ТзОВ «Славія» (щомісячно),
листами повідомляло позивача про те, що
придбаний позивачем товар знаходиться
на зберіганні у ВАТ
«Дніпронафтопродукт», крім того ТзОВ
«Славія» повідомляло ВАТ
«Дніпронафтопродукт» про перехід
права власності на товар до позивача.
17.03.2009року позивачем також було
укладено з ВАТ «Дніпронафтопродукт»
договір зберігання №1703/09-6 від
17.03.2009року, відповідно до якого ВАТ
«Дніпронафтопродукт», як зберігач
зобов'язався приймати та зберігати
нафтопродукти та інші ТМЦ, що
передаються позивачем і повернути їх
позивачу за його першою вимогою (п. 1.1
договору). Пунктом 1.2 названого
договору передбачено, що зберігач не
має права розпоряджатися товаром
переданим йому на зберігання
поклажедавцем, відповідно до п. 2.1.7
нафтопродукти, які передано на
зберігання, не переходять у власність
зберігача та повертаються
поклажодавцю (в даному випадку
позивачу) або особі, яка вказана
поклажодавцем, за першою вимогою.
Передача нафтопродуктів на зберігання
здійснювалася за актами
приймання-передачі. Повернення
нафтопродуктів зі зберігання також
оформлялось аналогічними актами.

Відповідно до вказаних актів та
відомостей, відображених в акті
перевірки ТзОВ «Ойл-Тренд» впродовж
березня-вересня 2009 року передало на
зберігання ВАТ «Дніпронафтопродукт»
нафтопродуктів на суму 58 048 568грн.,
податок на додану вартість з яких
складає 11 609 733грн. 3 додатку №1-Д до
обумовленого акту перевірки
вбачається, що нафтопродукти передані
позивачем на зберігання ВАТ
«Дніпронафтопродукт» за переліченими
в додатку актами повернуті позивачу
названим зберігачем в об'ємах,
переданих на зберігання.

Оскільки згідно з умовами названого
договору зберігання №1703/09-6 від
17.03.2009року, зберігач - ВАТ
«Дніпронафтопродукт» не мав права
розпоряджатись і користуватись
нафтопродуктами, належними позивачу,
також до вказаної особи не переходило
право власності на такі нафтопродукти,
а позивач, укладаючи згаданий договір
зберігання, заздалегідь визначив умови
зберігання, то суд першої інстанції
вірно вважав, що такі за своєю суттю та
правовими наслідками (в тому числі і з
питань оподаткування) є відмінними від
договорів поставки та продажу товарів,
зміст такого правочину позивача та ВАТ
«Дніпронафтопродукт» відповідає
змісту правочину з відповідального
зберігання. Відтак такий договір в
розумінні Законів України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
«Про податок на додану вартість» не є
договором поставки (продажу) товарів
(за якими має місце перехід до іншої
особи право власності та права
розпорядження і користування товаром)
та у зв'язку з виконанням яких
виникають податкові зобов'язання
(валовий дохід та податкові
зобов'язання з ПДВ).

Крім того, судом встановлено, що 25.03.2009
року позивач уклав договір зберігання
скрапленого газу №8-ХР-СГ з ВАТ
«Букаєвиця ЛТД». За вказаним договором
позивач, як зберігач зобов'язувався
зберігати скраплений газ, переданий
йому поклажодавцем - ВАТ «Букаєвиця
ЛТД» та забезпечити незмінність
кількості та якості скрапленого газу,
переданого на зберігання. При цьому,
названий договір зберігання не містив
жодних положень щодо права позивача, як
зберігача розпоряджатися або
користуватися переданим йому на
зберігання газом. Отримання позивачем
газу на зберігання від поклажедавця -
ВАТ «Букаєвиця ЛТД» здійснювалось за
актами приймання-передачі скрапленого
газу на зберігання. Наказом позивача
№6/1 від 01.04.2009року, з метою належного
виконання умов договору зберігання
укладеного позивачем з ВАТ «Букаєвиця
ЛТД» №8-ХР -СГ від 25.03.2009 року
зобов'язано операторів позивача
забезпечити незмінність кількості та
якості скрапленого газу, прийнятого на
зберігання, забезпечити не змішування
прийнятого на зберігання газу). З
довідок операторів та майстра позивача
(складених на виконання п. 4 названого
наказу) від 31.03.2009 року, 30.04.2009 р., 31.05.2009
р.,30.06.2009 р., 31.07.2009 року, вбачається, що
під час зберігання обумовленого газу
позивачем, як зберігачем, забезпечено
схоронність прийнятого на зберігання
газу, не допущено його змішування з
іншим газом та відповідно не допущено
користування та розпорядження таким
газом. Повернення газу поклажедавцю -
ВАТ «Букаєвиця ЛТД» здійснювалось за
актами про повернення позивачем зі
зберігання названого газу. Названі
акти приймання-передачі скрапленого
газу на зберігання та акти про
повернення позивачем зі зберігання
газу не містять відомостей щодо
вартості такого газу.

Податковий орган, при перевірці, для
визначення податкових зобов'язань
позивача, як зберігача скрапленого
газу, що отриманий позивачем на
зберігання від ВАТ «Букаєвиця ЛТД» та
відповідно був повернутий, обрахував у
розмірі 818 753 грн. виходячи з аналізу
цін, наявних у позивача на ідентичний
товар (газ), що придбавався позивачем
від ТзОВ «Славія».

З наявних матеріалів справи
вбачається, що позивач, як зберігач
газу (переданого йому на зберігання ВАТ
«Букаєвиця ЛТД») забезпечив
схоронність прийнятого на зберігання
газу, не допустив його змішування з
іншим газом, а отже позивач, як зберігач
газу ним не користувався та не
розпоряджався, до нього не переходило
право власності на такий газ, а
податковий орган не навів доказів того,
що мав місце факт переходу права
власності, права розпорядження чи
користування майном до зберігачів за
названими договорами, а обставини
стосовно заниження податкових
зобов'язань позивачем внаслідок
здійснення господарських операцій із
зберігання були встановлені
ревізорами відповідача лише на
підставі аналізу ст. 941, 958, 1046 ЦК
України, п. 1.31 ст. 1, п.п.4.1.1 п. 4.1 ст. 4,
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п. 1.4 ст. 1, п. 3.1
ст. З Закону України «Про податок на
додану вартість» та на підставі
досліджуваних документів, зокрема:
договорів зберігання, актів
приймання-передачі на зберігання та
повернення із зберігання
нафтопродуктів і газу, що наведені
вище.

Однак, суд першої інстанції правильно
вважав, що зміст перелічених вище
господарських операцій із зберігання
газу та нафтопродуктів не відноситься
до операцій із поставки, продажу
товарів в розумінні положень п. 1.31 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п. 1.4 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Також у даній спірній ситуації суд
першої інстанції встановив, що за
наслідками встановлених (в ході
обумовленої перевірки) обставин щодо
заниження позивачем податкових
зобов'язань, головним державним
ревізором-інспектором ДПІ у м.Рівне
Романюк Р.Р. складені протоколи про
адміністративні правопорушення
відносно головного бухгалтера
позивача - ОСОБА_4 та директора позивача
-ОСОБА_5 За результатами розгляду
матеріалів справ, що надійшли від ДПІ у
м.Рівне про притягнення до
адміністративної відповідальності
обумовлених посадових осіб позивача,
Рівненським міським судом винесено
постанови від 22.01.2010року у справі 3-1-1179/10
та у справі №3-1187/10 відповідно до яких,
суд встановив, що у ТзОВ «Ойл-Тренд»
відсутні підстави для віднесення до
складу податкових зобов'язань суми ПДВ
з переданого на зберігання майна,
оскільки майно, що передано на
зберігання за договорами зберігання
№1703/09-6 від 17.03.2009року та №8-ХР -СГ від
25.03.2009року не переходило у власність
зберігача, Порушень податкового
законодавства в його діях не має,
провадження у справах про притягнення
до адміністративної відповідальності
головного бухгалтера позивача - ОСОБА_4
та директора позивача - ОСОБА_5 закрито.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висноку, що
відповідачем безпідставно визначено
спірними рішеннями податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 11 717 731 грн. - основний
платіж та 11 717 732 грн. -фінансова санкція
та податку на прибуток з операцій в
розмірі 1126 грн. - основний платіж та
штрафної санкції в сумі 225грн.

Щодо визначення позивачу податкового
зобов'язання внаслідок встановлення

обставини щодо заниження показників
заниження позивачем балансової
вартості запасів використаних не у
господарській діяльності на суму 4 502
грн. та відповідно завищення сум
податкового кредиту в розмірі 900грн., то
судом першої інстанції встановлено, що
згідно згаданого вище акту перевірки
суть названого порушення полягає в
тому, що у червні 2009 року позивач
здійснив операції з продажу 90 034,29
літрів бензину А-95 за ціною 5,29грн. за 1
літр при його собівартості 5,34грн.,
тобто за цінами нижче цін придбання.
Відповідач вважає, що позивач
безпідставно відніс (в місяці такої
реалізації бензину) до складу
податкового кредиту такого місяця
(червень 2009року) суму ПДВ в розмірі
900грн. нараховану у складі вартості
придбаного бензину.

Розглядаючи у даній ситуації спір суд
першої інстанції вірно врахував, що
відповідно до п. 1.7, п. 2.3.2., п 2.3.4 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 10 серпня 2005
р. N 327, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 925/11205,
факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства
викладаються в акті невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів. При цьому, за кожним
відображеним в акті фактом порушення
податкового законодавства, необхідно
зазначити первинний документ, на
підставі якого вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку
(навести кореспонденцію рахунків
операцій), та інші докази, що достовірно
підтверджують наявність факту
порушення. Не допускається
відображення в акті перевірки
необгрунтованих даних, а також
суб'єктивних припущень ревізорів, які
не мають підтверджених доказів, та
різного роду висновків щодо дій
посадових осіб суб'єкта
господарювання.

Однак, названий акт перевірки, на
підставі якого відповідачем винесено
спірні рішення, не містить жодного
покликання на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів, акт перевірки не містить
відомостей і щодо того у якому місяці
мало місце фактичне віднесення
позивачем до податкового кредиту сум
ПДВ з придбаного позивачем бензину,
котрий, як зазначено в акті,
реалізований позивачем у червні 2009року
за цінами нижче собівартості. Не
містить акт перевірки і
нормативно-правового обґрунтування
зменшення податкового кредиту саме у
місяці реалізації бензину без
врахування обставин того, що
податковий кредит звітного місяця
формується позивачем по чітко
визначеному колу контрагентів та
операцій, бо для відсторнування з
податкового кредиту звітного періоду
сум ПДВ, що припадають на певно
визначену господарську операцію
(операція з придбання бензину),
необхідне віднесення такої суми ПДВ з
названої операції до податкового
кредиту такого звітного періоду. Акт
перевірки не містить відомостей
стосовно застосованої відповідачем
методики та порядку переведення
вартості бензину визначеної при
придбанні в тонах у його вартість
визначену відповідачем у літрах.

Відповідно до п.п.7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Судом з'ясовано, що позивачем у періоді,
що охоплений перевіркою, здійснювався
такий вид господарської діяльності, як
придбання та подальша торгівля
придбаними нафтопродуктами,
реалізація у червні 2009року позивачем
бензину А-95 відповідає виду
господарської діяльності позивача та
така реалізація здійснена з
оподаткуванням податком на додану
вартість.

Щодо ціни такої реалізації та порядку
її оподаткування, то порядок та
методика визначення такої ціни
врегульовано положенням Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств». Так згідно вимог пп. 1.20.1,
1.20.2 п.1.20., п.п. 1.20.5-1 п. 1.20 ст. ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» ціна товарів (робіт,
послуг) визначена сторонами договору
як правило визнається звичайною ціною,
якщо не доведено, що вона не відповідає
рівню справедливих ринкових цін. Для
визначення рівня справедливих
ринкових цін в першу чергу
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. У випадку, якщо звичайна ціна не
може бути визначена з використанням
норми вказаного підпункту (визначення
ціни на ринку ідентичних (однорідних)
товарів), при визначенні звичайної ціни
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав.

Судом першої інстанції встановлено, що
при визначенні звичайної ціни на
реалізований позивачем товар,
податковий орган порушив приписи п.1.20
ст.1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» щодо порядку
визначення звичайної ціни (який
передбачає, що в першу чергу має бути
застосовано метод визначення цін на
ринку ідентичних (однорідних) товарів,
і лише при неможливості застосування
такого методу застосовується метод з
питань оцінки майна і майнових прав,
визначений в національних положеннях
(стандартах) бухгалтерського обліку.
Відповідач не визначав ціни за методом
визначення цін на ринку ідентичних
(однорідних) товарів, не надав доказів
та не навів обставин щодо неможливості
визначення ціни за таким першим
методом. Відповідачем не було
обґрунтовано правовими нормами
методику свого розрахунку звичайної
ціни реалізованого позивачем товару,
за логікою якого, така звичайна ціна
повинна визначатися без врахування
рівня справедливих ринкових цін на
ідентичні (однорідні) товари, а відразу
повинна складати собівартість такого
товару. Відтак, відповідач не довів
обставин, щодо порушення позивачем
порядку віднесення сум ПДВ до
податкового кредиту червня 2009року
(рядок 10.1 декларації), не довів, що до
складу податкового кредиту червня
2009року було віднесено позивачем ПДВ
при здійсненні операцій з придбання
бензину, який реалізований позивачем у
названому місяці, не довів
правильності застосованої ним
методики переведення вартості бензину
визначеної при придбанні в тонах у його
вартість, визначену відповідачем у
літрах, не довів обставин щодо
реалізації бензину нижче собівартості,
та не довів, що ціна реалізації бензину
була меншою ніж звичайна ціна.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
позов слід задовольнити повністю.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.
198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України,
суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Рівне -
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 16 листопада
2010 року по справі № 2а-3571/10/1770- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
О.М. Довгополов

В.В. Святецький

Повний текст ухвали виготовлений 06.06.2014
року