Справа № 2а-9340/10/2670
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-9340/10/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Пащенко К.С.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

19 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді: Карпушової
О.В., суддів: Бистрик Г.М., Оксененка О.М.,
розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 квітня 2014 р. у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи-підприємства ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

16.06.2010 р. Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі -
Інспекція) про визнання нечинними
податкові повідомлення-рішення
відповідача від 25.06.2009 № /0 та від
28.09.2009 № /1.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.01.2011 у справі № 2а-9340/10/2670 у задоволені
позову відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.11.2011
вказану постанову залишеною без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 11.03.2014 постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.01.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.11.2011 скасовано, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Вищим адміністративним судом України
зазначено, що «висновки судів
попередніх інстанцій зроблені без
повного та всебічного дослідження
фактичних обставин».

08.04.2014 року позивач збільшив свої
позовні вимоги, в яких просив визнати
нечинними та скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
25.06.2009 № /0, від 28.09.2009 № /1 та
від 22.02.2010 № /3.

В обґрунтування позову зазначено, що
податкові повідомлення-рішення,
прийняті відповідачем, не відповідають
вимогам чинного законодавства та
порушують його права та інтереси.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 квітня 2014 р. позов задоволено
повністю: визнано протиправними та
скасувано податкові
повідомлення-рішення від 25.06.2009 №
/0, від 28.09.2009 № /1 та від 22.02.2010
№ /3, прийняті Державною
податковою інспекцією у Оболонському
районі м. Києва (правонаступником є
Державна податкова інспекція у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві).

Суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не доведено
правомірність прийнятті податкових
повідомлень-рішень.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 квітня 2014 р., як таку, що прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та прийняти нову
постанову, якою у задоволені позову
відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що
висновок за результатами перевірки
щодо донарахування податку на додану
вартість у розмірі 135719,00 грн.,
застосування штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 67859,50 грн.
відповідають вимогам законодавства,
тому немає підстав для скасування
податкових повідомлень-рішень.

Сторони, які належним чином були
повідомлені про дату, час і місце
апеляційного розгляду справи, до суду
не прибули, що, відповідно до ч.4 ст.196
КАС України, не є перешкодою для
судового розгляду. Відповідно до п.2 ч.1
ст.197 КАС України справу розглянуто у
порядку письмового провадження.

Колегія суддів заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 18.06.2009 року Інспекцією
проведено плану виїзну перевірку щодо
дотримання вимог податкового та
валютного законодавства ФОП ОСОБА_2 за
період з 15.04.2008 року по 31.12.2008 року.

За результатами перевірки складено Акт
№ 338/17-4-НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки),
яким встановлено порушення позивачем
пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.3 п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6,
п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на
додану вартість» та, як наслідок,
позивачу донараховано податок на
додану вартість на загальну суму у
розмірі 135719 грн.

Підставою для висновку відповідача про
порушення позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.3
п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6, п. 9.4 ст. 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» стало, по-перше, встановлена
ним нікчемність договору фінансового
лізингу транспортних засобів від 29.02.2008
№ 4 у зв'язку з тим, що на момент його
укладення позивач не був суб'єктом
підприємницької діяльності, по-друге,
складання на підставі вказаного
договору акту прийому-передачі
транспортних засобів № 1 та податкової
накладної № 87 в період, коли позивач не
був зареєстрований платником ПДВ, а
саме 01.05.2008.

На підставі Акту перевірки та за
наслідками процедури
адміністративного оскарження
податковим органом прийняті спірні
податкові повідомлення-рішення від
25.06.2009 № /0, від 28.09.2009 № /1 та
від 22.02.2010 № /3, кожним з яких
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 135719 грн., а також до
позивача застосовано штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 67859,50 грн.

Вищенаведені обставини, встановлені
судом першої інстанції, перевірені і
знайшли своє підтвердження при
апеляційному розгляді справи, і не є
спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України
передбачає, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно з п. 1.7, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 пп.
7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податковий
кредит звітного періоду складається із
сум податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту будь-які
витрати зі сплати податку, які не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями, а у разі
імпорту робіт (послуг) - актом прийняття
робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

При цьому в пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів із банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків із використанням
кредитних дебетових карток чи
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Наведені норми дають підстави зробити
висновок, що у Законі України «Про
податок на додану вартість»
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
10.01.2012 у справі № К-18460/10.

Згідно пп. 7.2.3 та 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Пункт 9.8 ст. 9 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачає, що реєстрація платника
податку на додану вартість діє до дати
її анулювання.

З матеріалів справи вбачається, що
29.02.2008 між ПП «Транссервіс-3» та
громадянином ОСОБА_2 укладено договір
фінансового сублізінгу транспортних
засобів, який згідно п. 1.2 є попередньою
угодою.

В подальшому, між ПП «Транссервіс-3» та
позивачем укладено договір
фінансового сублізінгу транспортних
засобів № 4, датований 29.02.2008,
відповідно до п. 1.1 якого ПП
«Транссервіс-3» (Сублізингодавець)
зобов'язується передати ФОП ОСОБА_2
(Сублізингоодержувач) на визначений
строк за плату автобетонозмішувачі
АБС-9 (шассі КАМАЗ НОМЕР_2) в кількості
двох одиниць.

При складанні вказаного договору
сублізингу № 4 була допущена механічна
помилка стосовно дати його складання -
29.02.2008, оскільки останній був укладений
31.05.2008. Позивачем надано докази щодо
виконання умов зазначеного вище
договору фінансового сублізингу
транспортних засобів № 4: акт
прийому-передачі № 1 від 31,05,2008 року,
податкову накладну № 87 на загальну
суму у розмірі 1219000 грн., в тому числі
ПДВ у розмірі 203166,67 грн.

На момент складання вказаної
податкової накладної ПП
«Транссервіс-3» було включене до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців, а
також зареєстроване платником податку
на додану вартість відповідно до
чинного законодавства, з урахуванням
чого колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність у нього права на складання
податкових накладних, доказів
існування вироків суду у кримінальних
справах, якими б встановлювався факт
фіктивного підприємництва,
відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст. 228 ЦК України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним та
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Тобто, для встановлення факту вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, зокрема, з метою ухилення
від сплати податків, необхідно
встановити необґрунтованість
отриманої платником податків
податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.

Отже, вказані в акті податкового органу
недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні правочинів, не є підставою
для визнання правочинів нікчемними,
оскільки, чинне законодавство не
встановлює таких підстав нікчемності
правочину.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що правочини між позивачем
та ПП «Транссервіс-3» були укладені з
метою здійснення передбаченої
законодавством підприємницької
діяльності, наявність у позивача та ПП
«Транссервіс-3» умислу на укладення
вказаного договору з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, відповідачем не
доведено, натомість судом встановлено
факт здійснення відповідних
господарських операцій, а тому вказані
правочини не можуть розглядатись як
нікчемні з мотивів їх завідомої
суперечності інтересам держави і
суспільства відповідно до ст. 228 ЦК
України.

Судом першої інстанції правильно не
взято до уваги посилання відповідача
на те, що з 08.05.2008 позивачем були
прийняті на посади водіїв наймані
працівники та на транспортні засоби,
отримані за договором сублізингу
отримані тимчасові реєстраційні
талони, а 30-31.05.2008 та 09-10.06.2008 позивачем
надавались транспортні послуги ТОВ
«Бетон-Комплекс» без наявності
відповідної ліцензії, а також, що
позивач здійснював у період з 18.06.2008 по
12.08.2008 сублізингові платежі згідно
договору № 4 від 31.05.2008 за березень,
квітень та травень 2008 року, оскільки,
будь-яких доказів на підтвердження
вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2
ст. 71 КАС України, відповідачем суду не
надано, по-друге, вказані обставини за
висновком суду не впливають на право
позивача сформувати податковий кредит
на підставі належним чином оформленої
податкової накладної або митної
декларації, за умови дотримання
законодавчо встановлених вимог до їх
оформлення.

Подання платником до контролюючого
органу усіх належним чином оформлених
первинних документів, передбачених
податковим законодавством, з ціллю
отримання податкової вигоди є
підставою для її отримання, якщо
податковий орган не доведе
неправдивість, недостовірність або
суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції , що формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість на підставі виписаної
ПП «Транссервіс-3» податкової
накладної від 31.05.2008 № 87 є правомірним
та повністю відповідає вимогам чинного
законодавства, у зв'язку з чим
викладений в Акті перевірки висновок
ДПІ у Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
порушення позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.3
п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6, п. 9.4 ст. 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» є необґрунтованим та таким,
що не відповідає чинному законодавству
та дійсним обставинам справи, а
винесені на його підставі спірні
податкове повідомлення-рішення від
25.06.2009 № /0, від 28.09.2009 № /1 та
від 22.02.2010 № /3 - безпідставними та
неправомірними, тому підлягають
визнанню протиправними та скасуванню.

На підставі вищезазначеного, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив постанову з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відсутні підстави для
скасування постанови.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 211, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві , залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 квітня 2014 р. у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи-підприємства ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками апеляційного перегляду в
порядку письмового провадження
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення її копії особам, які
беруть участь у справі та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом 20 днів після
набрання законної сили.

Колегія суддів:
О.В. Карпушова

Г.М. Бистрик

О.М. Оксененко

.

Головуючий суддя
Карпушова О.В.

Судді:
Бистрик Г.М.

Оксененко О.М.