Справа № 2а-1825/11/1470
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року
м. Київ К/800/53450/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2013

у справі № 2а-1825/11/1470

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби від 01.02.2011 № /0,
№ /0.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012 позов
задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від
01.02.2011 в частині визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 220 714,93 грн.
основного платежу та 55 178,73 грн.
штрафних (фінансових) санкцій; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від
01.02.2011.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2013
скасовано постанову суду першої
інстанції та прийнято нову про відмову
в задоволенні позовних вимог.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, як таке, що
прийняте з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, за результатами проведеної
планової виїзної перевірки з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за
період з 01.04.2008 по 30.06.2010, складено акт №
105/17-100- від 21.01.2011, в якому
зафіксовані порушення: пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», а саме: до податкового
кредиту віднесені суми ПДВ, які
документально не підтверджені
податковими накладними, в результаті
чого занижено податок на додану
вартість за період квітень 2008 року -
червень 2010 року на суму 246 535 грн.; ч. 2 ст.
13 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян», з
урахуванням пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9, п. 22.10 ст. 22
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», а саме: до складу витрат
було включено документально не
підтверджені витрати, в результаті
чого занижено податок з доходів
фізичних осіб в сумі 216 858,30 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 01.02.2011 відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення:

- № /0 про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 308 168,75 грн., в
т.ч.: 246 535 грн. основного платежу та 61 633,75
грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № /0 про збільшення суми
грошового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 216 858,30
грн. основного платежу.

Донараховуючи грошове зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі 246
535 грн. податковий орган виходив з того,
що позивачем до складу податкового
кредиту включено суми податку на
додану вартість, які не підтверджені
податковими накладними; донараховуючи
грошове зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб, податковий
орган виходив з того, що до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу, позивачем віднесено
витрати, документально не підтверджені
та не пов'язані з одержанням доходів
від надання екологічних послуг на
загальну суму 1 445 722 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
податковим органом не було враховано
наявних у позивача податкових
накладних на загальну суму ПДВ 25 820,07
грн., тому першим безпідставно
виключено дану суму з податкового
кредиту останнього; доказів на
підтвердження правомірності
формування податкового кредиту в сумі
220 714,93 грн. позивачем до суду не надано;
безпідставність висновків податкового
органу про включення позивачем до
складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходу,
документально непідтверджених витрат
та витрат, не пов'язаних з одержанням
доходів від надання екологічних послуг
на загальну суму 1 445 722 грн. та
донарахування позивачу суми грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб в сумі 216 858,30 грн.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний
адміністративний суд мотивував своє
рішення тим, що позивачем сформовано
податковий кредит з ПДВ на підставі
податкових накладних, складених з
порушенням Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України 23.06.1997 № 165,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 23.06.1997 № 233/2037 та пп. 7.2.1
п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», оскільки не містять
індивідуального податкового номеру
покупця; частина податкових накладних
виписана на адресу іншого суб'єкта
господарювання; позивачем не доведено
використання в господарській
діяльності придбаних товарів; судом
першої інстанції прийняті в якості
належних та допустимих доказів
документи, які не були надані під час
проведення перевірки.

Суд касаційної інстанції погоджується
з таким висновком суду апеляційної
інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
зазначеного Закону датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається: дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами (пп. 7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»).

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
зазначеного Закону податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Підпунктом 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками: порядковий номер
податкової накладної; дату
виписування податкової накладної;
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); повну або скорочену
назву, зазначену у статутних
документах отримувача; ціну поставки
без врахування податку; ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

За встановлення в судовому порядку
формування податкового кредиту за
податковими накладними, частина яких
відсутня на момент проведення
перевірки, а інша частина оформлена з
порушенням вимог законодавства та не
доведення позивачем використання в
господарській діяльності придбаних
товарів, тому позивач безпідставно
відніс суми податку на додану вартість,
сплачені при придбанні товару, до
податкового кредиту.

Щодо збільшення суми грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб в розмірі 216 858,30 грн. слід
зазначити наступне.

Згідно висновків акту перевірки,
позивач допустив порушення вимог ч. 2
ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» внаслідок чого було занижено
податкове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на 216 858,30 грн.,
внаслідок включення до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу, документально не підтверджених
витрат та витрат, не пов'язаних з
одержанням доходів від надання
екологічних послуг на загальну суму 1 445
722 грн.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий дохід, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. До складу витрат безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

З урахуванням того, що позивачем
включено до складу витрат
документально не підтвердженні
витрати та не підтверджено
взаємозв'язок між витратами на
екологічні послуги та одержаним
доходом, тому податковим органом
правомірно збільшено суму грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб.

За вказаних обставин, відсутності
порушень норм матеріального та
процесуального права, висновок суду
апеляційної інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог є вірним, а
касаційна скарга позивача -
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2013
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний