Справа № К-42507/10-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2014 р. м. Київ
К-42507/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Комінтернівському районі міста
Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2010
року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 03 листопада
2010 року

у справі № 2а-4144/10/2070

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
Комінтернівському районі міста
Харкова

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Комінтернівському районі
міста Харкова (далі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 06
квітня 2010 року № /0, № /0 та
№/0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2010
року позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова
від 06 квітня 2010 року № /0, №/0,
№ /0, прийняті щодо фізичної особи
- підприємця ОСОБА_2.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 03 листопада
2010 року постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 04
червня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 03 листопада 2010 року і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні представника позивача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Комінтернівському районі м.
Харкова провела планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового та іншого законодавства
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 за
період з 01 липня 2008 року по 31 грудня 2009
року, за результатами якої був
складений акт від 23 березня 2010 року №
682/17-214/НОМЕР_1.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги: статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок громадян», в результаті чого
ОСОБА_2 було донараховано податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності за період,
який перевірявся, на загальну суму 63543,61
грн., у тому числі: за 2008 рік - 14809,26 грн.,
за 2009 рік - 48734,34 грн.; підпунктів 7.4.1, 7.4.4
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», що
призвело до заниження податку на
додану вартість у періоді, який
перевірявся, на загальну суму 148718,00
грн., у тому числі: за 2008 рік - 14165,00 грн.,
за 2009 рік - 131553,00 грн.; підпунктів 6.3.1, 6.3.3
пункту 6.3 статті 6 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», в
результаті чого ОСОБА_2 було
донараховано податок з доходів
фізичних осіб у сумі 408,39 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: підприємцем неправомірно включено
до складу витрат та податкового
кредиту відповідного податкового
періоду суми амортизації основних
фондів, вартість запчастин, послуг по
ремонту вантажних автомобілів та
витрат на послуг мобільного зв'язку,
оскільки чинним законодавством не
передбачено ведення фізичними особами
- підприємцями бухгалтерського обліку
взагалі та бухгалтерського обліку
балансової вартості груп основних
фондів зокрема, з огляду на що фізичні
особи - підприємці не мають права
зменшувати валовий дохід на суму
витрат, які підлягають амортизації, з
урахуванням того, що ОСОБА_2 володіє
транспортними засобами на правах
власності як громадянин, а не як суб'єкт
господарювання, з огляду на що витрати
на їх підтримання та відновлення не
належать до витрат господарської
діяльності; підприємець не мав
законодавчих підстав для включення до
податкового кредиту відповідного
податкового періоду суми податку на
додану вартість, сплаченої ним у складі
придбаних вантажних автомобілів
Мерседес 67538 та МАН 60440, оскільки
зазначені автомобілі зареєстровані на
фізичну особу ОСОБА_2 без зазначення
його статусу як суб'єкта
господарювання, а саме підприємця; у
період з березня по грудень 2009 року
позивач неправомірно надав соціальну
податкову пільгу своєму працівнику -
ОСОБА_3, який з 07 червня 1995 року
перебуває на обліку у ДПІ Зміївського
району як фізична особа - підприємець.

06 квітня 2010 року ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова
прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
згідно з підпунктами «б», «г» підпункту
4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила ОСОБА_2 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 63543,61
грн. - за основним платежем.

06 квітня 2010 року ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова
прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила ОСОБА_2 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість у розмірі 223077,00 грн., у
тому числі: 148718,00 грн. - за основним
платежем, 74359,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

06 квітня 2010 року ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова
прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.9
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила ОСОБА_2 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 1225,17
грн., у тому числі: 408,39 грн. - за основним
платежем, 816,78 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що висновки органу
державної податкової служби, викладені
в акті перевірки, про порушення
позивачем вимог статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок громадян» не
знайшли свого підтвердження в процесі
розгляду справи та спростовані
належним чином оформленими первинними
бухгалтерськими документами. Також суд
виходив з того, що особливих умов для
формування податкового кредиту та
визначення дати права на податковий
кредит для фізичних осіб - підприємців,
зареєстрованих платниками податку на
додану вартість, Законом України «Про
податок на додану вартість» не
передбачено, з урахуванням того, що
придбані автомобілі використовувались
позивачем у власній підприємницькій
діяльності, а також зважаючи на те, що у
відповідності до пункту 6 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 07 вересня 1998 року № 1388 (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин),транспортні засоби
реєструються за юридичними та
фізичними особами. Крім іншого, суд
виходив з того, що сам факт реєстрації
ОСОБА_3 підприємцем не свідчить про
відсутність у нього права на соціальну
податкову пільгу до доходів, отриманих
за місцем основної роботи, оскільки
така пільга не застосовується до
доходів, визначених підпунктом «е»
підпункту 6.3.2 пункту 6.3 статті 6 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», з урахуванням того, що
доходів від здійснення
підприємницької діяльності ОСОБА_3 не
отримував.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, у
період з 01 липня 2008 року по 31 грудня 2009
року фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 перебував на загальній системі
оподаткування, шляхом сплати авансових
платежів та був платником таких
податків та зборів: податку на додану
вартість, податку з доходів фізичних
осіб від здійснення підприємницької
діяльності, податку з доходів фізичних
осіб - найманих працівників, податку з
власників транспортних засобів,
земельного податку з фізичних осіб,
збору за забруднення навколишнього
середовища.

Порядок оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю на час
виникнення спірних відносин
регулювався розділом IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Відповідно до частини 3 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Отже, для цілей визначення
оподатковуваного доходу фізичної
особи від зайняття підприємницькою
діяльністю законодавством
передбачено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Додатком № 7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21 квітня 1993 року № 12 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), передбачено, що
оскільки фізична особа - платник
податку не є юридичною особою і
платником податку на прибуток, не має
обов'язку вести бухгалтерській облік,
тому формує витрати за переліком
статті 5 «Валові витрати» і відповідно
до статті 8 «Амортизація» вказаного
Закону з деякими особливостями.
Положення статті 5 («Валові витрати»)
застосовуються в частині
підтвердження первинними документами
витрачених сум згідно із операціями
(які відповідають переліку статті 5), за
результатами або за участю яких у
податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід. Відповідно до статті 8
(«Амортизація») можливо додатково
зменшити валовий дохід виключно на
суми витрат, які підлягають
амортизації і не перевищують розмір
амортизаційних відрахувань,
нарахованих шляхом застосування норм
амортизації до балансової вартості
груп основних фондів, лише у випадку
ведення бухгалтерського обліку
балансової вартості груп основних
фондів відповідно з Порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів
України. До податкової декларації за
звітний податковий період, включаються
тільки прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально.

Відповідно до пункту 5.1. статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств якого (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпункт 5.2.1 пункту 5.2 статті Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств якого (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачає, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

За приписами підпункту 5.2.10 пункту 5.2
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств
якого (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) до
складу валових витрат включаються суми
витрат, пов'язаних з поліпшенням
основних фондів у межах, встановлених
підпунктом 8.7.1 цього Закону, та суми
перевищення балансової вартості
основних фондів та нематеріальних
активів над вартістю їх продажу,
визначені у порядку, встановленому
статтею 8 цього Закону.

Відповідно до підпункту 5.5.1 пункту 5.5
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств
якого (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) до
складу валових витрат відносяться
будь-які витрати, пов'язані з виплатою
або нарахуванням процентів за
борговими зобов'язаннями (у тому числі
за будь-якими кредитами, депозитами)
протягом звітного періоду, якщо такі
виплати або нарахування здійснюються у
зв'язку з веденням господарської
діяльності платника податку.

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли правомірного
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, що наведені вище
правові норми дозволяють фізичній
особі - підприємцю формувати валові
витрати і нараховувати амортизацію у
межах наведених вище норм.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій у справі, що розглядається,
позивачем під час перевірки були
надані документи, які підтверджують
ведення ним бухгалтерського обліку, що
знайшло своє відображення у пункті 1.12
арку перевірки, з огляду на що висновки
судів попередніх інстанцій про
неправомірність визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 63543,61
грн. згідно оспорюваного податкового
повідомлення-рішення є обґрунтованими.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковими умовами для
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість у складі
вартості придбаного основного фонду є
факт його придбання з метою його
використання у межах господарської
діяльності платника, що
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами.

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій, встановивши, що Мерседес 67538
та МАН 60440, а також придбані до них
запасні частини, були придбані
позивачем в рамках провадження
підприємницької діяльності (що знайшло
своє підтвердження у пункту 2.6 акту
перевірки), дійшли обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про правильність
відображення позивачем відповідних
сум податку на додану вартість у складі
податкового кредиту та, відповідно, про
незаконність донарахування позивачу
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку на додану вартість у
розмірі 223077,00 грн. оспорюваним
податковим повідомленням-рішенням.

Власне ж зазначення у свідоцтвах про
реєстрацію транспортних засобів
власником ОСОБА_2 без конкретизації
його статусу як суб'єкта
підприємницької діяльності жодним
чином не спростовує наведеного
висновку судів першої та апеляційної
інстанцій за відсутності будь-яких
доказів придбання позивачем
транспортних засобів для особистих
потреб, з урахуванням того, що в силу
положень пункту 6 Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 07 вересня 1998 року № 1388 (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин),транспортні засоби
реєструються за юридичними та
фізичними особами.

Порядок надання податкової соціальної
пільги регулюється статтею 6 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», відповідно до пункту 6.1
якої (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
вказано, що платник податку має право
на зменшення суми загального місячного
оподатковуваного доходу, отримуваного
з джерел на території України від
одного працедавця у вигляді заробітної
плати, на суму податкової соціальної
пільги.

Разом з цим, згідно підпункту «е»
підпункту 6.3.3 пункту 6.3 статті 6 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» якої (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) податкова соціальна
пільга не може бути застосована до
інших доходів платника податку, якщо
він отримує протягом звітного
податкового місяця одночасно такі
доходи, як доходи самозайнятої особи
від підприємницької діяльності, а
також іншої незалежної професійної
діяльності.

Виходячи з аналізу наведених правових
норм, суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується суд касаційної інстанції,
що законодавець обумовлює
неможливість надання соціальної
пільги платником податку у випадку,
якщо останній отримує доходи від
здійснення підприємницької
діяльності, тоді як судами було
встановлено, що ОСОБА_3 таких доходів у
періоді, що перевірявся, не отримував, у
зв'язку з чим визначення позивачу
податкових зобов'язань (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій) з
податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 1225,17 грн. спірним податковим
повідомленням-рішенням є
неправомірним.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
неправомірність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень та
наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у Комінтернівському районі
м. Харкова підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Харківського
окружного адміністративного суду від 04
червня 2010 року та ухвала Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 03 листопада 2010 року підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Комінтернівському районі міста
Харкова залишити без задоволення, а
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 03 листопада 2010 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна