Справа № 2а/0470/4528/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. м. Київ
К/800/30158/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Криворізької
північної міжрайонної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 8 травня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 4 квітня 2013 року

у справі № 2а/0470/4528/12

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Кранмонтажсервіс"

до Криворізької
північної міжрайонної державної
податкової інспекції

Дніпропетровської області
Державної податкової служби

про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кранмонтажсервіс»
(надалі також - позивач, ТОВ
«Кранмонтажсервіс») звернулося до суду
з адміністративним позовом до
Криворізької північної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби (надалі також -
відповідач, ДПІ) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 8
травня 2010 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправними та
скасовані податкові
повідомлення-рішення від 9 квітня 2012
року №№, № .

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 4 квітня 2013 року апеляційну скаргу
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби залишено без
задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 8 травня 2012
року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 8 травня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 4 квітня 2013 року і ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Позивач не скористався процесуальним
правом надати заперечення на касаційну
скаргу, що не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень, з
приводу правомірності яких виник спір,
стали висновки відповідача, викладені
в акті перевірки від 27 березня 2012 року
№30/220/32098115, про порушення позивачем
вимог пункту 5.1, підпункт 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(надалі також - Закону № 334/94-ВР; тут і
надалі - в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин), у
зв'язку з чим підприємством занижено
податок на прибуток за І квартал 2011
року на суму 433912,50 грн., пункту 198.3
статті 198 Податкового кодексу України
(надалі також - ПК України; тут і надалі -
в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин), в результаті
чого підприємством занижено податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за січень 2011 року на суму 347130
грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно відображено в
податковому обліку господарські
операції з ТОВ «Сервіспрінт» оскільки
договір №110111/18 укладений 11 січня 2011
року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Кранмонтажсервіс»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сервіспрінт» є
нікчемним, зважаючи на те, що у
останнього відсутні необхідні умови
для ведення господарської діяльності,
відсутні основні фонди, технічний
персонал, виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби,
відсутні первинні документи
господарської операції згідно
вказаного договору та відносно
посадових осіб ТОВ
«Сервіспрінт» порушено кримінальну
справу.

На підставі акту перевірки ДПІ
прийняті податкові
повідомлення-рішення від 9 квітня 2012
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем з
податку на додану вартість на суму 347130
грн. та № про збільшення
грошового зобов'язання за платежем на
прибуток приватних підприємств у сумі
433913 грн.

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5
Закону № 334/94-ВР валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 вказаного закону не підлягають
віднесенню до складу валових витрат
суми збитків платника податку,
понесених у зв'язку з продажем товарів
(робіт, послуг) або їх обміном за цінами,
що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким
платником податку особам.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
для цілей оподаткування податком на
прибуток приватних підприємств є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг), а
також оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився й
суд апеляційної інстанції, посилаючись
на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 28
вересня 2011 року у справі № 2а/0470/10399/11
(залишена без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 5 березня 2013
року), якою визнано протиправними дії
ДПІ щодо відображення в акті перевірки
№111/231/32098115 висновків про порушення ТОВ
«Кранмонтажсервіс» законодавства в
частині недодержання в момент вчинення
правочинів вимог, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними та висновків про
недійсність (нікчемність) договорів;
встановлення завищення валових витрат
за І квартал 2011 року на суму 1735650 грн. та
заниження податку на прибуток в сумі
433912 грн.; завищення податкового кредиту
за січень 2011 року на суму 347130 грн.,
зазначив що угода між ТОВ
«Кранмонтажсервіс» та ТОВ
«Сервіспрінт» є реальною, придбане
вугілля використане в господарській
діяльності, з належним документальним
оформленням операцій первинними
документами бухгалтерського обліку та
податкової звітності.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України вважає зазначені висновки
судів попередніх інстанцій такими, що
зроблені без повного з'ясування
обставин, що мають значення для
вирішення спору, та оцінка наявних у
матеріалах справи доказів здійснена
без дотримання положень статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, а відтак, оскаржувані судові
рішення не є такими, що відповідають
вимогам законності та обґрунтованості,
що встановлені статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини першої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі також - КАС України)
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, звільнення від доказування з
підстав установлення преюдиційних
обставин в іншому судовому рішенні,
передбачене частиною першою статті 72
КАС України, варто розуміти так, що
учасники адміністративного процесу не
зобов'язані повторно доказувати ті
обставини, які були встановлені чинним
судовим рішенням в іншій
адміністративній, цивільній або
господарській справі, якщо в цій справі
брали участь особи, щодо яких
відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом частини першої статті
72 КАС України учасники
адміністративного процесу звільнені
від надання доказів на підтвердження
обставин, які встановлені судом при
розгляді іншої адміністративної,
цивільної чи господарської справи.
Натомість такі учасники мають право
посилатися на зміст судового рішення у
відповідних справах, що набрало
законної сили, в якому відповідні
обставини зазначені як установлені.

Водночас передбачене частиною першої
статті 72 КАС України звільнення від
доказування не має абсолютного
характеру і не може сприйматися судом
як неможливість спростування під час
судового розгляду обставин, які
зазначені в іншому судовому рішенні.
Адміністративні суди не повинні
сприймати як обов'язкові висновки щодо
фактичних обставин справи, наведені у
чинних судових рішеннях за інших
адміністративних, цивільних чи
господарських справ.

Для спростування преюдиційних
обставин, передбачених частиною першою
статті 72 КАС України, учасник
адміністративного процесу, який ці
обставини заперечує, повинен подати
суду належні та допустимі докази. Ці
докази повинні бути оцінені судом, що
розглядає справу, у загальному порядку
за правилами статті 86 КАС України.

При цьому суди також повинні
враховувати вимоги частин четвертої та
п'ятої статті 11 КАС України щодо
необхідності офіційного з'ясування
всіх обставин справи і у відповідних
випадках витребувати ті докази, яких,
на думку суду, не вистачає для
належного встановлення обставин у
справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що
обставини у справі, що розглядається, є
інакшими, ніж установлені під час
розгляду іншої адміністративної,
цивільної чи господарської справи, то
справу належить вирішити відповідно до
тих обставин, які встановлені
безпосередньо судом, який розглядає
справу.

Так, згідно позиції Верховного Суду
України, викладеній в постанові від 27
березня 2011 року (реєстраційний номер
рішення в Єдиному державному реєстрі
судових рішень 24068062) надання
податковому органу належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин:

1. неможливість реального
здійснення платником податків
зазначених операцій з урахуванням
часу, місця знаходження майна або
обсягу матеріальних ресурсів,
економічно необхідних для виробництва
товарів, виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності;

2. відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

3. облік для цілей оподаткування
тільки тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;

4. здійснення операцій з товаром,
що не вироблявся або не міг бути
вироблений в обсязі, зазначеному
платником податків у документах
обліку;

5. відсутність первинних
документів обліку.

Таким чином, докази, на які послались
суди попередніх інстанцій на
обґрунтування рішення, є обов'язковими,
але не вичерпними, оскільки предмет
доказування у справі, що розглядається,
становлять обставини, які
підтверджують або спростовують
реальність здійснення самої
господарської операції (поставки
товару), а відтак і обґрунтованість
визначення податкового кредиту та
валових витрат позивача.

Так, як підтверджується наявними у
матеріалах справи доказами, суди,
роблячи висновок про не доведення
відповідачем факту порушення
позивачем вимог законодавства у сфері
оподаткування при відображенні у
податковому обліку податкового
кредиту та валових витрат, що виникли
на підставі оформлених з ТОВ
«Сервіспрінт» документів, не звернули
увагу на те, що ДПІ спростовувала
правові висновки суду, який зроблені за
результатами розгляду
адміністративної справи № 2а/0470/10399/11 та
зазначала, що господарські операції
між позивачем та його контрагентами
були безтоварними.

На підтвердження вказаних обставин ДПІ
посилалась на порушення кримінальної
справи за частиною 2 статті 205
Кримінального кодексу України
відносно Директора ТОВ «Сервіспрінт»,
яка в ході досудового розслідування
пояснила, що була номінальним
директором зазначеного підприємства,
жодних документів первинного обліку та
документів звітності не підписувала,
господарську діяльність від імені ТОВ
«Сервіспрінт» не здійснювала.

Також податковий орган зазначив про
відсутність доказів транспортування
придбаного у ТОВ «Сервіспрінт» товару
(вугілля), що, на його думку, свідчить
про те, що господарські операції між
позивачем та його контрагентом
оформлювались лише документально та не
були реальними.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій не звернули уваги на те, що
придбання активів (тобто товарів,
послуг) передбачає наявність мети їх
використання в господарській
діяльності платника податків. Така
мета є необхідною умовою для
формування витрат та/або податкового
кредиту платником податків. Всі
витрати мають бути здійсненими в межах
господарської діяльності платника
податків.

Відповідно, витрати на придбання
активів, здійснені без мети їх
використання у господарській
діяльності або придбання таких активів
поза межами господарської діяльності
платника податків не дають право на
відповідні врахування цих витрат у
податковому обліку. Це однаковою мірою
стосується як витрат із податку на
прибуток, так і сум податкового кредиту
з ПДВ.

Так, як слідує із матеріалів справи,
відповідач, обґрунтовуючи свої
висновки, викладені в акті перевірки
від 27 березня 2012 року №30/220/32098115, про
порушення позивачем вимог пункту 5.1,
підпункт 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону №
334/94-ВР, пункту 198.3 статті 198 ПК України
зазначив, що оформлення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом мало на меті отримання
необґрунтованої податкової вигоди і не
було спрямоване на отримання прибутку,
що є визначальною ознакою здійснення
підприємницької діяльності. На
підтвердження вказаних висновків
відповідач послався на те, що
реалізація придбаного у ТОВ
«Сервіспрінт» товару відбувалась за
значно нижчою ціною, аніж придбавалась.

Відтак, з огляду на наведене, в ході
розгляду справи суди попередніх
інстанцій не перевірили чи були
обумовлені розумними економічними чи
іншими причинами (метою ділового
характеру) господарські операції
позивача з наведеним вище
контрагентом.

За таких обставин, з урахуванням
наведеного вище, висновки судів
попередніх інстанцій щодо
правильності відображення позивачем у
податковому обліку господарських
операцій з його контрагентом не
ґрунтуються на повному встановленні
обставин, що мають значення для
вирішення спору.

Для встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій платника
податку судам слід: з'ясувати
реальність задекларованих
господарських операцій; встановити
наявність ділової мети у розглядуваних
операціях; визначити об'єктивний зміст
вчинених операцій у порівнянні із
задекларованим; підтвердити або
спростувати добросовісність позивача,
у зв'язку з тим, що його контрагенти
мають дефекти правового статусу;
оцінити дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Також судам слід мати на увазі, що для
з'ясування дійсного економічного
змісту господарської операції варто
аналізувати кінцевий економічний
ефект у вигляді фактичного приросту
(зміни вартості) активів, який настав
або повинен був настати в результаті
здійснення відповідної операції,
незалежно від зафіксованих у
документах намірів її учасників. У
випадку, якщо ж та чи інша операція не
зумовлена розумними економічними
причинами (позбавлена ділової мети), то
такі операції не є вчиненими в межах
господарської діяльності, а відтак, їх
наслідки не підлягають відображенню в
податковому обліку.

Крім того, для з'ясування обставин
реальності вчинення господарської
операції судам належить ретельно
перевіряти доводи податкових органів
про фактичне нездійснення
господарської операції, викладені в
актах перевірки або підтверджені
іншими доказами.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Водночас судам варто враховувати при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення обставин реальності
здійснення спірної господарської
операції суди повинні витребувати у
податкового органу або платника
податків ті докази, які не надані
учасниками справи, але які, на думку
суду, можуть підтвердити або
спростувати доводи податкового органу
щодо наявності порушень з боку
платника податків. Відповідні дії
можуть бути вчинені судом на підставі
пункту 1 частини другої статті 110,
статті 114 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів.

Якщо позивач без поважних причин
ухиляється від надання доказів на
вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на
підтвердження правомірності
оскарженого рішення (дій чи
бездіяльності) не надані
відповідачем-податковим органом, суд
не позбавлений права вказати на
допущені таким податковим органом
порушення процесуальних вимог шляхом
постановлення окремої ухвали в порядку
статті 166 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі якщо зібраних у справі доказів
буде достатньо для підтвердження
доводів податкового органу щодо
відсутності фактичного здійснення
господарської операції, у відповідному
позові платника податків щодо
неправомірності визначених йому
грошових зобов'язань необхідно
відмовити. Водночас відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду та
вирішення спору по суті, і в залежності
від встановленого правильно визначити
норми матеріального та процесуального
права, що підлягають застосуванню до
спірних правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

При цьому, судам слід звернути увагу й
на правову позицію Верховного Суду
України, що висловлена останнім в
постанові від 5 березня 2012 року по
справі № 21-421а11 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нафта» до
Шосткинської міжрайонної державної
податкової інспекції Сумської області
про визнання висновків перевірки
неправомірними, визнання чинним
договору, скасування податкових
повідомлень-рішень, за змістом якої
податкові накладні не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг,
якщо вони виписані від імені
підприємств, які зареєстровані в
Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України і
Реєстрі платників податку на додану
вартість за зверненням невстановлених
осіб від імені осіб, які заперечують
свою участь у створенні та діяльності
цих товариств, зокрема й у підписанні
будь-яких первинних документів.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Криворізької
північної міжрайонної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби задовольнити
частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 8
травня 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 4 квітня 2013
року скасувати.

Справу № 2а/0470/4528/12 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко