Справа № 2а-10125/12/1370
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
Справа №
2411/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання
Гелецького П.В.,

позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Гарасим Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 24.12.2012 року
у справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про визнання недійсною
податкової консультації та
зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- Позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернулася до
суду з позовом до Державної податкової
служби у Львівській області (після
реорганізації - Головне управління
Міндоходів у Львівській області) про
визнання недійсною податкової
консультації та зобов'язання до
вчинення дій.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 24.12.2012 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсною податкову консультацію
Державної податкової служби у
Львівській області, що викладена у
листі від 14.11.2012 року № В-630/17-1011/232.

Постанову суду першої інстанції
оскаржив відповідач. Просить
скасувати її та винести нову про повну
відмову в позові.

Позивач зазначає, що у фізичної
особи-підприємця відсутнє право на
віднесення до складу податкового
кредиту сум ПДВ по операціях із
придбання вантажного автомобільного
транспорту і надана щодо даного
питання письмова консультація
відповідає чинному законодавству.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, яка просила
задовольнити апеляційну скаргу,
позивача, яка просила залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 01.08.2006
року зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності виконавчим
комітетом Львівської міської ради за №
0017985 та здійснює господарську
діяльність у галузі вантажних
перевезень автомобільним транспортом
(згідно КВЕД 49.41 «Вантажний
автомобільний транспорт»). Відповідно
до свідоцтва № 72026215 про реєстрацію
платника податку на додану вартість з
15.08.2006 року зареєстрована платником
податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 52 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) контролюючі
органи за зверненням платників
податків надають безоплатно
консультації з питань практичного
використання окремих норм податкового
законодавства. Податкова консультація
має індивідуальний характер і може
використовуватися виключно платником
податків, якому надано таку
консультацію. Відповідно до п. 53.3 ст. 53
ПК України платник податків може
оскаржити до суду як правовий акт
індивідуальної дії податкову
консультацію контролюючого органу,
викладену в письмовій або електронній
формі, яка, на думку такого платника
податків, суперечить нормам або змісту
відповідного податку чи збору.
Визнання судом такої податкової
консультації недійсною є підставою для
надання нової податкової консультації
з урахуванням висновків суду.

Позивач звернувся у Державну податкову
службу України із запитом з питань
можливості віднесення до складу
податкового кредиту податку на додану
вартість, отриманого у складі вартості
придбаного вантажного автомобіля, що
використовується у господарській
діяльності а також інших витрат, що
пов'язані із його експлуатацією в межах
господарської діяльності.

Зазначений запит листом №
2365/0/141-12/В/17-1215 від 05.11.2012 р. Державна
податкова служба України направила для
розгляду по суті до Державної
податкової служби у Львівській
області.

Листом від 14.11.2012 р. за № В-630/17-1019/232
Державною податковою службою у
Львівській області позивачу надано
податкову консультацію, у якій
зазначено, що фізична
особа-підприємець не має права
віднести до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість, що
сплачені при купівлі автомобіля.
Зазначений висновок Державна
податкова служба у Львівській області
обґрунтувала тим, що згідно ст. 325
Цивільного кодексу України суб'єктом
права власності визнається зокрема
фізична особа. При цьому такого
суб'єкта права власності, як фізична
особа-підприємець - цивільне
законодавство не виокремлює. Крім того,
зазначено, що згідно п. 6 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 р. №1388 транспортні засоби
реєструються за фізичними чи
юридичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції, тому за
фізичними особами - підприємцями
транспортні засоби реєструються як за
фізичними особами. Враховуючи
викладене, надано консультацію про
відсутність у позивача права на
віднесення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту при
купівлі автомобіля.

Відповідно до п.п. «а» п. 185.1 ст.185
розділу V ПК України, об'єктом
оподаткування податку на додану
вартість є операції платників податку
з постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, податковий кредит - сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України
встановлено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
у разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внеску до статутного фонду га/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.198.3 ст. 198 ПК України, право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари/послуги та основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.4 статті 198 ПК України
визначено, якщо платник податку
придбає (виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з ст. 42 Конституції України,
кожний громадянин має право на
підприємницьку діяльність, яка не
заборонена законом.

Відповідно до п. 1 та п. 2 ст. 325
Цивільного кодексу України суб'єктами
права приватної власності є фізичні та
юридичні особи. Фізичні та юридичні
особи можуть бути власниками
будь-якого майна, за винятком окремих
видів майна, які відповідно до закону
не можуть їм належати.

Цивільний кодекс України не встановлює
такого суб'єкта права приватної
власності як фізична особа -
підприємець.

Згідно з ч. 1 ст. 320 Цивільного кодексу
України, власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до статті 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання
визнаються, зокрема, громадяни України,
іноземці та особи без громадянства, які
зареєстровані відповідно до закону як
підприємці, та здійснюють господарську
діяльність, реалізуючи господарську
компетенцію (сукупність господарських
прав та обов'язків), мають відокремлене
майно і несуть відповідальність за
своїми зобов'язаннями в межах цього
майна, крім випадків, передбачених
законодавством (стаття 55
Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Цивільного
кодексу України та ч. 2 ст. 128
Господарського кодексу України
фізична особа - підприємець відповідає
за зобов'язаннями пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Згідно зі ст. 51 Цивільного
кодексу України до підприємницької
діяльності фізичних осіб
застосовуються нормативно-правові
акти, що регулюють підприємницьку
діяльність юридичних осіб, якщо інше не
встановлено законом або не випливає із
суті відносин.

Статус фізичної особи-підприємця - це
юридичний статус, який засвідчує право
особи на заняття підприємницькою
діяльністю, а саме: самостійною,
ініціативною, систематичною, на
власний ризик господарською
діяльністю, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Таким чином, діючим законодавством не
визначено такого суб'єкта права
власності як фізична особа -
підприємець та не закріплено норм щодо
права власності фізичної особи -
підприємця. Законодавство лише
встановлює, що фізична особа -
підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

Згідно з пунктом 6 постанови Кабінету
Міністрів від 07 вересня 1998 року № 1388
«Про затвердження Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів», транспортні
засоби реєструються за юридичними та
фізичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції.
Транспортні засоби, що належать
фізичним особам - підприємцям,
реєструються за ними як з фізичними
особами.

Отже, проведення реєстрації
транспортного засобу на суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи не передбачено.

Оскільки, відсутня законодавча
заборона на використання у власній
підприємницькій діяльності суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою транспортних засобів, що згідно
законодавства реєструються за ними як
за фізичними особами, то право платника
податків суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи на
податковий кредит з податку на додану
вартість виникає лише за умови
дотримання вимог ст. 198, 201 ПК України у
випадку використання придбаного
транспортного засобу у своїй
господарській діяльності.

Отже посилання податкового органу на
норми ст. 325 Цивільного кодексу України
та п. 6 Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів як на підставу
відсутності у фізичної
особи-підприємця права на віднесення
до складу податкового кредиту сум
податку на додану вартість по
операціях із придбання вантажного
автомобільного транспорту, які
використовуються суб'єктом
господарювання у його підприємницькій
діяльності, не відповідає вимогам
чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління Міндоходів у Львівській
області залишити без задоволення, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2012
року в справі № 2а-10125/12/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 20.06.2014