Справа № 814/763/13-а
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 р. Справа № 814/763/13-а

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко
Л.П.судді -Домусчі С.Д. судді -Кравець
О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року фізична
особа-підприємець (далі ФОП) ОСОБА_4
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби, у
теперішній час - Державна податкова
інспекція у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
(далі ДПІ у Центральному районі м.
Миколаєва) про визнання протиправними
і скасування податкових
повідомлень-рішень від 08 січня 2013 року:

- № в частині визначення
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 48 665,71 грн.
та застосування штрафу в розмірі 10 206,12
грн.4

- № в частині визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість (далі ПДВ) в сумі 4 432
грн. і застосування штрафу в розмірі
814,51 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вказував, що за результатами
документальної планової виїзної
перевірки відповідач дійшов висновків
про неправомірне збільшення ним витрат
і податкового кредиту внаслідок
віднесення до їх складу витрат на
поліпшення основних фондів, а саме:
витрат на придбання автозапчастин для
проведення ремонту транспортних
засобів, у зв'язку з чим, були прийняті
оскаржувані рішення. На думку позивача,
ці висновки суперечать чинному
законодавству.

Відповідач позов не визнав, вказуючи,
що у фізичної особи-підприємця
відсутні законодавчі підстави щодо
включення до складу валових витрат
вартості проведених ремонтних робіт
орендованих основних фондів.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 березня
2014 року адміністративний позов
задоволено.

Визнано протиправними і скасовано
податкові повідомлення-рішення від 08
січня 2013 року № в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб в сумі
48 665,71 грн. та застосування штрафу в
розмірі 10 206,12 грн.; № в частині
визначення грошового зобов'язання з
ПДВ в сумі 4 432 грн. і застосування
штрафу в розмірі 814,51 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, Державна
податкова інспекція у Центральному
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів подала
апеляційну скаргу, в якій ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції, в зв'язку з тим, що
воно постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та прийняття нової постанови про
задоволення позовних вимог.

Апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження відповідно до п.2 ч.1 ст.197
КАС України, якою передбачено, що суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

В листопаді-грудні 2012 року ДПІ провела
документальну планову виїзну
перевірку дотримання позивачем вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2009
року до 31 грудня 2011 року, результати
якої оформлені актом від 19 грудня 2012
року №940/17-208/НОМЕР_1.

В акті перевірки зроблено висновок про
порушення позивачем:

- ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», ст. 177 п.177.2 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
доходи фізичних осіб за період з 01
січня 2009 року до 31 грудня 2011 року в сумі
58 752,24 грн.;

- ст. 7 п.7.4. пп.7.4.4. Закону України «Про
податок на додану вартість», ст. 198 п.198.3.
ПК України, в частині заниження суми
ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету на
суму 7 287 грн.

На підставі акту перевірки, 08 січня 2013
року відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на 58 752,24 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 11 727,04
грн., яке оскаржується позивачем в
частині 48 665,71 грн. податкового
зобов'язання і 10 206,12 грн. штрафу;

- №, яким збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ на 7 287 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 1 211,75 грн., яке
оскаржується в частині 4 432 грн. податку
і 814,51 грн. штрафу.

Відповідно до викладеного в акті
перевірки, у період з 01 січня 2009 року до
30 вересня 2010 року позивач застосовував
спрощену систему оподаткування, а з 01
жовтня 2010 року і до 31 грудня 2011 року
перебував на загальній системі
оподаткування; займався діяльністю
вантажного автомобільного транспорту;
на підставі цивільно-правових
договорів у своїй господарській
діяльності використовував вантажні
автомобілі.

Підставою для донарахування позивачу
податків і застосування штрафів став
висновок відповідача про те, що
позивач, не маючи на це законних
підстав, до складу своїх валових витрат
відніс витрати, які не пов'язані із
отриманням доходу від господарської
діяльності, зокрема витрати на
придбання автозапчастин. На думку
відповідача, вказана обставина
потягнула неправомірне завищення
валових витрат і суми податкового
кредиту в частині включення до його
складу ПДВ, сплаченого в ціні товару, і
є підставою для донарахування позивачу
податку на доходи фізичних осіб і ПДВ.

Відповідач робить висновок, що витрати
на придбання автозапчастин, є ремонтом
основних фондів та відповідно, на
підставі наведених норм, підлягають
амортизації.

Для визначення можливості
використання придбаних позивачем
автозапчастин на автомобілях, що ним
експлуатуються, суд, за клопотанням
позивача, призначив експертизу. Як
вказано у висновку експерта №1309 від 05
грудня 2013 року, більша частина
запчастин не піддається ідентифікації;
промивки, гелі-ревіталізанти,
гальмівна рідина, змазка, гайки,
шпильки, зазначені у податкових
накладних №№27012011, 06, 21012011, 31012011
можуть бути використані на автомобілях
позивача; частина вузлів і агрегатів,
із заздалегідь завданими виробником
характеристиками, тобто деталі, які
призначені для визначених марок
транспортних засобів, не можуть бути
використані за прямим призначенням,
так як відрізняються за геометричними
та технічними характеристиками і їх
використання не передбачено
виробником; інша частина вузлів, таких
як ремні ГРМ, гальмівні колодки,
амортизатори, які можуть
класифікуватись як експлуатаційні, не
містять інформації, за якою їх можливо
ідентифікувати.

В судовому засіданні експерт пояснив,
що в абсолютній більшості податкових
накладних, які були надані йому для
дослідження, відсутні каталожні номери
запчастин, тобто номери за каталогами
виробника, без яких ідентифікація
запчастин неможлива, відповідно, і
неможливий висновок про те, чи можуть
або ні автозапчастини
використовуватись в транспортних
засобах позивача. Далі експерт пояснив,
що деяка частина запчастин, які
зазначені у податкових накладних № №
27012011, 06, 21012011, 31012011 можуть бути
використані на автомобілях позивача.
Запчастини, які виробником позначені
для використання на автомобілях інших
марок, ніж ті що експлуатуються
позивачем, не можуть бути використані
позивачем, у зв'язку із тим, що вони
мають інші характеристики та їх
використання не передбачено самим
виробником. При цьому експерт пояснив,
що така неможливість використання має
не абсолютний характер, тобто його
висновок про неможливість
використання деяких запчастин
базується на тому, що виробник прямо
зазначив інші характеристики товарів
та марку автомобіля, для якого
підходять автозапчастини, що, однак, не
унеможливлює їх монтаж і експлуатацію
на автомобілі інших марок.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
зазначив наступне.

Згідно з ст. 5 п.5.3 пп.5.3.2. Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», не включаються до складу
валових витрат витрати на придбання,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію, ремонт та інші
поліпшення основних фондів та витрати,
пов'язані з видобутком корисних
копалин, а також з придбанням
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та
підпунктом 7.9.4 цього Закону. Після
набрання чинності ПК України, правове
регулювання спірних правовідносин
залишилось незмінним.

«Положення про технічне
обслуговування і ремонт дорожніх
транспортних засобів автомобільного
транспорту», затверджене Наказом
Мінтрансу України від 30 березня 1998 року
№102, розрізняє технічне обслуговування
і ремонт транспортних засобів. Так,
технічне обслуговування - це комплекс
операцій чи операція щодо підтримки
роботоздатності або справності виробу
під час використання за призначенням,
зберігання та транспортування, а
ремонт - це комплекс операцій щодо
відновлення справності або
роботоздатності виробів та
відновлення ресурсів виробів чи їх
складових частин.

Суд першої інстанції погодився з
доводами представника позивача
стосовно того, що придбані
автозапчастини використовувались для
заміни зношених або вичерпавших свій
ресурс деталей (вузлів, агрегатів), що
підпадає під визначення технічного
обслуговування, а не ремонту
транспортних засобів.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції зазначив, що витрати
позивача на придбання запасних частин
і технічне обслуговування автомобілів,
відносяться до загальновиробничих або
адміністративних витрат (ст. 138 п.138.10
пп.138.10.2. «в» ПК України), в залежності
від того, для чого використовується
автомобіль. Ці витрати є складовою
витрат операційної діяльності, а тому,
згідно з ст. 138 п.138.1 ПК України,
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов висновку, що доводи податкового
органу, що фізична особа-підприємець не
має права включати до складу валових
витрат свої витрати на утримання
(технічне обслуговування) транспортних
засобів, суперечить вимогам
податкового законодавства, яке не
містить жодних норм, які б дозволяли
стверджувати про відмінність підходу
законодавця до правового регулювання
формування валових витрат таким
платником податків, як фізична
особа-підприємець, порівняно із іншими
суб'єктами.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив справу,
але помилково застосував до спірних
правовідносин деякі норми
матеріального права, які не підлягали
застосуванню, проте не застосував
норми матеріального права, які
підлягали застосуванню.

Суд першої інстанції помилково
посилався на «Положення про технічне
обслуговування і ремонт дорожніх
транспортних засобів автомобільного
транспорту», затверджене Наказом
Мінтрансу України від 30 березня 1998 року
№102, оскільки для даного спору не має
значення різниця в термінах: «технічне
обслуговування автомобіля» і «ремонт
автомобіля».

Суть спірних правовідносин полягає в
іншому.

Колегія суддів зазначає наступне
стосовно валових витрат.

Відповідно до ст. 13 Розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» від 26
грудня 1992 року №13-92, до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до пп.5.3.2 п.5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», не включаються до складу
валових витрат витрати на придбання,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію, ремонт та інші
поліпшення основних фондів та витрати,
пов'язані з видобутком корисних
копалин, а також з придбанням
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та
підпунктом 7.9.4 цього Закону.

Згідно з пп.8.7.1 п.8.7 ст. 8 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», платники податку мають
право протягом звітного періоду
віднести до валових витрат будь-які
витрати, пов'язані з поліпшенням
основних фондів, що підлягають
амортизації, у тому числі витрати на
поліпшення орендованих основних
фондів, у сумі, що не перевищує 10
відсотків сукупної балансової
вартості всіх груп основних фондів
станом на початок такого звітного
періоду.

Відповідно до пп.139.1.5 п.139.1 ст. 139 ПК
України, не включаються до складу
витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144-148 цього Кодексу, з
урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146
та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу;

Згідно з п.146.12 ст. 146 ПК України, сума
витрат, що пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих або отриманих
у концесію чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Таким чином, як Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
так і ПК України, передбачено право
платника податків відносити до складу
валових витрат лімітовану (10%) суму
витрат, пов'язаних з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих.

Податковий орган не заперечує, що
ремонтні витрати позивача не
перевищили лімітованої суми, проте він
фактично стверджує, що на позивача, як
фізичну особу-підприємця, яка не
повинна вести бухгалтерський облік
валових витрат, що підлягають
амортизації, не поширюються норми
пп.8.7.1 п.8.7 ст. 8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та п.146.12 ст. 146 ПК України, які дають
наведене вище право платнику податків
(відносити до складу валових витрат
лімітовану (10%) суму витрат, пов'язаних з
ремонтом та поліпшенням об'єктів
основних засобів, у тому числі
орендованих).

Однак, така правова позиція
податкового органу свідчить про
тлумачення ним Закону на свій власний
розсуд, що призводить до абсолютно
безпідставного обмеження прав
позивача на формування валових витрат.

За таких обставин, висновки
податкового органу про завищення
позивачем валових витрат є
необґрунтованими.

Стосовно завищення позивачем
податкового кредиту, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 198 ПК України - право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу
(п.198.1 ст. 198).

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (п.198.2 ст. 198).

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (п.198.3 ст. 198).

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п.201.1 1 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до Закону (п.198.6 ст. 198)

З матеріалів справи вбачається, що
позивач придбавав автозапчастини для
технічного обслуговування
транспортних засобів, які він
безпосередньо використовує у власній
господарській діяльності та відносив
ПДВ, сплачений у ціні придбання, до
податкового кредиту. Протилежного
податковий орган не довів. Факт купівлі
автозапчастин підтверджується
податковими накладними (а.с.148-250 т. 1).

Таким чином, позивач формував
податковий кредит у відповідності до
вищенаведених вимог ст.ст.198, 201 ПК
України.

Колегія суддів також зазначає, що
апеляційна скарга не містить жодного
заперечення наведеному висновку.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги як необґрунтовані
та погоджується з висновками суду
першої інстанції про необхідність
задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що при
розгляді справи судом першої інстанції
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана правова оцінка, а
наведені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
незаконність чи необґрунтованість
судового рішення.

За таких обставин підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів - залишити без
задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко Суддя:
С.Д. Домусчі Суддя: О.О. Кравець