Справа № 820/7785/14
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 червня 2014 р.
№ 820/7785/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

при секретарі судового засідання -
Маренич Т.О.

за участю:

представника позивача - Лещенко Н.В.,

представника відповідача -
Білостоцької Л.В., Мельничникової А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
до Державного підприємства
"Харківський національний академічний
театр опери та балету ім. В.М. Лисенка"
про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Харківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом, в якому просив суд стягнути з
Державного підприємства "Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. В.М.Лисенка" (юридична
адреса: 61057, м. Харків, вул. Сумська, 25,
, МФО 351618, рр 5809 у
Харківській філії АТ "Укрексімбанк" в м.
Харкові) на користь Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (61022, м.
Харків, Держпром, 1 під., 1 пов., к.16, , одержувач: рр 0003, МФО
851011, код одержувача: 37999654, УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова)
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
157273,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідач - Державне
підприємство "Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. В.М.Лисенка" у спірних
правовідносинах допустив порушення
положень Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", працевлаштування інвалідів
відповідно до встановленого законом
нормативу не забезпечив, суму
адміністративно-господарських санкцій
самостійно не сплатив, а відтак, спірна
сума заборгованості підлягає
стягненню в судовому порядку.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги і доводи
заявленого позову, просив суд ухвалити
рішення про задоволення заявлених
вимог.

Відповідач - Державне підприємство
"Харківський національний академічний
театр опери та балету ім. В.М. Лисенка",
позов не визнав.

У письмових запереченнях на позов
(а.с.26-30, 67-70) відповідач вказав, що ДП
«ХНАТОБ» виконані всі вимоги ст. 18 ч .1
ст. 19 Закону України "Про основу
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" щодо створення робочих місць
для інвалідів у розмірі 4 відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік.
Так, середньооблікова чисельність
працюючих в театрі артистів балету у 2013
році склала 69 осіб. Враховуючи, що
жодна з категорій інвалідів, що
перелічені у Роз'ясненнях Державної
служби зайнятості, не можуть працювати
на посаді "артист балету",
середньооблікова чисельність
співробітників театру за 2013 рік без
урахування артистів балету, становить
646 осіб, і тому, кількість інвалідів, які
повинні працювати в театрі відповідно
до ст. 19 Закону складає 26 осіб, що
відповідає виконанню нормативу
працевлаштування інвалідів у театрі у
2013 році. Жодних доказів щодо не
працевлаштування інвалідів на
підприємстві з вини відповідача
позивачем не надано, також, відповідач
надавав звіти про створені робочі
місця, в т.ч. для інвалідів до Центру
зайнятості. Крім того, у січні 2013 року
на офіційному сайті ДП «ХНАТОБ»
розміщеного оголошення щодо потреби у
працівниках, котрі мають інвалідність.
Відповідач зазначає, що Державне
підприємство "Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. В.М. Лисенка" є
правонаступником Обласного
комунального підприємства Харківський
державний академічний театр опери та
балету ім. В.М. Лисенка, який був
включений до реєстру неприбуткових
організацій. На сьогоднішній день ДП
«ХНАТОБ» є збитковим, у зв'язку з
отриманням фінансової підтримки із
державного бюджету у неповному обсязі,
не може самостійно за рахунок власних
доходів, відповідати по всім
зобов'язанням, у т. ч. сплачувати за
комунальні послуги.

Представники відповідача у судовому
засіданні підтримали доводи, викладені
у письмових запереченнях на позов,
просили суд ухвалити рішення про
відмову у задоволенні позову.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень на позов, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з наступних
підстав та мотивів:

За матеріалами справи судом
встановлено, що відповідач - Державне
підприємство "Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. В.М. Лисенка", пройшов
передбачену чинним законодавством
процедуру державної реєстрації, є
роботодавцем, склав і подав до
територіального органу Фонду
соціального захисту інвалідів -
Харківського обласного відділення
звіт про зайнятість населення і
працевлаштування інвалідів за 2013р. за
формою 10-ПІ, затвердженої Наказом
Міністерства праці України №42 від
10.02.2007 року (а.с. 5).

Згідно згаданого вище звіту,
відповідачем самостійно визначено, що
середньооблікова кількість штатних
працівників особового складу (осіб) у
2013 році склала 715 осіб, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 26 осіб. Кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" (осіб)
- 29 осіб. Середньорічна заробітна плата
штатного працівника - 52424, 48 грн. (а.с. 5).

Розглядаючи даний спір, суд виходить з
того, що правовідносини з приводу
притягнення до відповідальності осіб,
винних у непрацевлаштуванні інвалідів,
унормовані насамперед, Законом України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", а також
Господарським кодексом України.

Так, згідно з ч.3 ст.18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частиною 1 ст.20 згаданого закону
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

Отже, умисне діяння суб'єкта права,
котре полягає у невиконанні обов'язків,
покладених ч.3 ст.18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", є за своєю суттю
та змістом правопорушенням.

З огляду на характер спірних
правовідносин, суд вважає, що при
вирішенні справи слід застосувати
приписи ст. 218 Господарського кодексу
України, згідно з ч.1 якого підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

За правилом ч.2 ст.218 цього кодексу,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Аналізуючи норми права, які
врегульовують спірні правовідносини,
суд відзначає, що проголошене ч.1 ст.17
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
забезпечення права інвалідів
працювати на підприємствах, в
установах, організаціях, а також
займатися підприємницькою та іншою
трудовою діяльністю, яка не заборонена
законом, реалізовано законодавцем у
спосіб покладення обов'язків з
працевлаштування інвалідів як на
роботодавців, так і на органи державної
служби зайнятості населення.

При цьому, до обов'язків роботодавців
щодо забезпечення працевлаштування
інвалідів в силу приписів ч.3 ст.17, ч.1
ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19 "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
фактично віднесено укладання
трудового договору з інвалідом, який
самостійно звернувся до роботодавця
або був направлений до нього державною
службою зайнятості (бо в силу ст. 21
Кодексу законів про працю України саме
наявність трудового договору вказує на
виникнення у працівника обов'язку
виконувати певну роботу, а у
роботодавця обов'язку виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці), а в силу
приписів ч.3 ст.18 названого закону -
виділення та створення робочих місць,
надання державній службі зайнятості
відповідної інформації, звітування
перед Фондом соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Як випливає з приписів ч.3 ст.18 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", до
обов'язків органів державної служби
зайнятості законодавцем віднесена
організація працевлаштування
інвалідів, бо саме з цією метою
роботодавці зобов'язані надавати
державній службі зайнятості
відповідну інформацію. Вказане
кореспондує приписам ч.2 ст.19 цього ж
закону, де передбачено право державної
служби зайнятості направляти для
працевлаштування на підприємства, в
установи і організації всіх форм
власності при наявності там вільних
робочих місць (вакантних посад)
громадян, які звертаються до служби
зайнятості, відповідно до рівня їх
освіти і професійної підготовки, а
також п.4 і п.8 Положення про державну
службу зайнятості, затверджене
постановою Кабінету Міністрів України
від 24.06.1991р. №47, в частині завдань і прав
державної служби зайнятості
відповідно.

Відтак, суд доходить висновку, що
передбачена ч.1 ст.20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" міра юридичної
відповідальності у вигляді виникнення
обов'язку здійснити грошовий платіж на
користь Фонду соціального захисту
інвалідів має наставати або 1) в разі
порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.18
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", а
саме: не виділення та не створення
робочих місць, не надання державній
службі зайнятості інформації, не
звітування перед Фондом соціального
захисту інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів, так як
саме ця бездіяльність має своїм
фактичним наслідком позбавлення
державної служби зайнятості
можливості організувати
працевлаштування інвалідів, або 2) в
разі порушення роботодавцем вимог ч.3
ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", що полягає у
безпідставній відмові у
працевлаштуванні інваліда, який
звернувся до роботодавця самостійно чи
був направлений до нього державною
службою зайнятості.

При цьому, оскільки
адміністративно-господарські санкції
нараховуються за календарний рік, то
суд вважає, що дії по виділенню та
створенню робочих місць, наданню
державній службі зайнятості
інформації мають бути вчинені
роботодавцем до початку звітного
календарного року або невдовзі після
його початку у строк, який є розумно
достатнім для організації державною
службою зайнятості працевлаштування
інвалідів, тобто направлення інвалідів
до цього роботодавця з метою
працевлаштування.

Розв'язуючи спір суд зауважує, що
відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Керуючись приписами ст.11 КАС України, а
також наведених норм процесуального
закону, суд, перевіривши
обґрунтованість наведених сторонами
доводів добутими доказами, зазначає, що
відповідач протягом 2013 року не подавав
щомісяця до органу державної служби
зайнятості населення відповідні звіти
про наявність вакантних місць для
працевлаштування інвалідів за формою
3-ПН.

Матеріали справи містять лише три
звіти за формою 3-ПН, а саме: за серпень,
вересень, грудень 2013 року, в яких
вказано по одній вакансії (а.с. 31-33).

Згідно інформації Харківського
міського центру зайнятості (а.с. 101), ДП
«ХНАТОБ» протягом 2013 року не надавало
звітів за формою № 3-ПН з вакансіями для
інвалідів.

Зазначені обставини вказують на
наявність в діях відповідача факту
порушення ч.3 ст.18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Отже, відповідачем протягом 2013 року не
було належним чином виконано обов'язок
щодо своєчасного та повного
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування. Не
повідомляючи систематично Харківський
міський центр зайнятості про наявність
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, відповідач тим самим не
забезпечив можливість
працевлаштування інвалідів, а отже в
силу ст.218 Господарського кодексу
України підлягає притягненню до
відповідальності, передбаченої ч.1 ст.20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні".

Окремо суд зазначає, що жодним
нормативно правовим актом, регулюючим
спірні правовідносини не встановлено
залежність суми адміністративно -
господарських санкцій за незайняті
робочі місця, призначені для
працевлаштування інвалідів від
кількості поданих до служби зайнятості
звітів за формою 3-ПН. В даному випадку
враховуються лише обставини щодо
виконання обов'язку своєчасного та
повного інформування уповноважених
органів про наявність вказаних
вакансій.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
документально і нормативно
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що Закон України №875-ХІІ не
містить норм, які передбачають
звільнення від сплати адміністративно
- господарських санкцій за незайняті
робочі місця, призначені для
працевлаштування інвалідів через
скрутний фінансовий стан підприємства.

Відповідно до частини 4 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах, в яких позивачем є
суб'єкт владних повноважень, а
відповідачем - фізична чи юридична
особа, судові витрати, здійснені
позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 17, 50, 160-163, 167, 185, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Державного підприємства "Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. В.М. Лисенка" про стягнення
заборгованості - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства
"Харківський національний академічний
театр опери та балету ім. В.М.Лисенка"
(юридична адреса: 61057, м. Харків, вул.
Сумська, 25, код ЄДРПОУ -38385217, МФО 351618, рр
5809 у Харківській філії АТ
"Укрексімбанк" в м. Харкові) на користь
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(61022, м. Харків, Держпром, 1 під., 1 пов., к.16,
, одержувач: рр 0003,
МФО 851011, код одержувача: 37999654, УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова)
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
157273,44грн. (сто п'ятдесят сім тисяч
двісті сімдесят три гривні сорок
чотири копійки).

Постанова набирає законної сили згідно
з ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, а саме: після
закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
згідно з ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: шляхом подачі через
Харківський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення (у разі застосування
судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні - з дня отримання копії
постанови, у разі повідомлення суб'єкта
владних повноважень у випадках та
порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього
Кодексу, про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду) апеляційної скарги з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 20
червня 2014 року.

Суддя
Панченко О.В.