Справа № 802/1267/14-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 червня 2014 р.
Справа № 802/1267/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина
Олександровича,

за участі секретаря судового засідання
Яковенка Дмитра Олександровича,

представників позивача Куцого Р.А.,
Семерука О.Ю., Рослякової В.В.,

представника відповідача 1 Попової О.В.,

у відсутність представника
відповідача 2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо -
комерційна фірма "Віннторгпром"

до: Вінницької митниці (відповідач 1),
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
(відповідач 2)

про: визнання протиправними карток
відмови та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулось
товариство з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "Віннторгпром" (далі - ТОВ ВКФ
"Віннторгпром", Товариство) з
адміністративним позовом до
Вінницької митниці, Головного
управління Державної казначейської
служби України у м. Києві про визнання
протиправними карток відмови та
стягнення коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, митним органом відмовлено у
митному оформленні солі повареної
харчової, виварочної екстра
таблетованої "Універсальна" в режимі
вільної торгівлі у зв'язку з
неприйняттям сертифікатів походження
СТ-1, якими підтверджується країна
походження такого товару.

Разом з тим, з метою уникнення сплати
значних коштів за простій товару на
період оскарження рішень митного
органу позивач вимушений був подати до
митного органу нові митні декларації
із застосуванням пільгової ставки
ввізного мита як-то зазначено у картках
відмови, що оскаржуються, та
перерахував до Державного бюджету
України суму ввізного мита та податку
на додану вартість.

Не погоджуючись з картками відмови
митного органу Товариство звернулося
до суду з вимогами визнати
протиправними та скасувати картки
відмови в прийнятті митної декларації,
митному оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення №401090000/2014/00029,
№401090000/2014/00036, №401090000/2014/00039, а також
стягнути з Державного бюджету України
на його користь надмірно сплачені
кошти в розмірі 6035,40 гривень.

20 травня 2014 року позивачем подано до
суду заяву про збільшення позовних
вимог, якою просив також визнати
протиправними та скасувати картки
відмови в прийнятті митної декларації,
митному оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення №401090000/2014/00043
та №401090000/2014/00047, а також змінив суму
стягнення, що, на його думку, становить
9758,18 гривень.

Суд на підставі статей 51 та 137 Кодексу
адміністративного судочинства України
прийняв подану позивачем заяву.

10 червня 2014 року представник позивача
подав до суду заяву про збільшення
позовних вимог, у якій змінив суму
стягнення та просив стягнути з
Державного бюджету України на користь
Товариства суму ввізного мита, що
становить 9003,88 гривень, а також податок
на додану вартість в розмірі 1800,78
гривень.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали,
посилаючись при цьому на обставини, що
наведені у адміністративному позові.

Представник Вінницької митниці проти
позову заперечувала, аргументуючи свої
заперечення обґрунтованістю висновків
митного органу.

Представник Головного управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві в судове засідання не
з'явився, хоча про час, дату та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши адміністративну
справу, суд встановив наступне.

За результатами перевірки митних
декларацій, поданих ТОВ ВКФ
"Віннторгпром" №401090000.2014.005362 від 24
березня 2014 року, №401090000.2014.006630 від 08
квітня 2014 року, №401090000.2014.007185 від 15
квітня 2014 року, №401090000.2014.008215 від 28
квітня 2014 року, №401090000.2014.008605 від 05
травня 2014 року, Товариству відмовлено у
митному оформленні солі повареної
харчової, виварочної екстра
таблетованої "Універсальна" в режимі
вільної торгівлі, про що складено
картки відмови.

Підставою для відмови у митному
оформленні зазначеного товару
слугувало недотримання декларантом
пункту 9.1 розділу 9 Правил визначення
країни походження товарів,
затверджених Угодою урядів держав -
учасниць Співдружності Незалежних
Держав від 20 листопада 2009 року (надалі -
Правила), що полягає у невідповідності
товару критеріям походження,
визначеним цими Правилами.

Тобто, незастосування митним органом
режиму вільної торгівлі для
задекларованого позивачем товару
мотивується невідповідністю наданих
позивачем сертифікатів про походження
товару форми СТ-1, які відповідно до
Угоди про зону вільної торгівлі від 18
жовтня 2011 року є документом, на
підставі якого митними органами
України вирішується питання про
надання пільги щодо сплати ввізного
мита при митному оформленні товару, у
відповідності до вимогу пунктів 9.1 та
5.1 Правил.

За результатами перевірки
сертифікатів про походження товару
форми СТ-1 № BYUA від 14 березня 2014
року, № BYUA від 03 квітня 2014 року, №
BYUA від 09 квітня 2014 року, BYUA
від 21 квітня 2014 року, BYUA від 23
квітня 2014 року Вінницькою митницею
встановлено, що отримані документи не в
повному обсязі підтверджують
зазначений у графі "9" сертифіката про
походження товару СТ-1 критерій "П", а
саме, що відповідно до пункту 2.1
Розділу 2 Угоди про правила визначення
країни походження товарів
Співдружності Незалежних Держав від 20
листопада 2009 року (надалі - Угода )
країною походження товару вважається
держава - Учасник угоди, де товар був
повністю вироблений або підданий
достатній обробці/переробці. У разі
участі у виробництві товару третіх
країн, крім держав - учасниць Угоди,
країна походження товару визначається
відповідно до критерію достатньої
обробки (переробки) товару.

За результатами перевірки довідок про
сировину, наданих Гомельським
відділенням торгово-промислової
палати Республіки Білорусь, митним
органом встановлено, що в процесі
виробництва солі повареної харчової,
виварочної екстра таблетованої
"Універсальная" відправником ВАТ
"Мозирьсоль" використовується сода
кальцинована, отримана з Киргизької
республіки. Тобто, митний орган
стерджує, що при виробництві товару
використовується іноземна сировина,
але при цьому в сертифікаті походження
СТ-1 в графі 9 вказано критерій "П".

Відтак, на думку Вінницької митниці,
згідно із пунктами 9.1 та 5.1 Правил
сертифікати форми СТ-1 не можуть
визнаватися митним органом для цілей
надання товару режиму вільної
торгівлі.

Після отримання карток відмови
позивачем здійснено митне оформлення
товару, задекларованого у митних
деклараціях №401090000/2014/005415 від 24 березня
2014 року, №401090000/2014/006633 від 08 квітня 2014
року, №401090000/2014/007198 від 15 квітня 2014 року,
№401090000/2014/00043 від 28 квітня 2014 року та
№401090000/2014/00047 від 05 травня 2014 року без
застосування режиму вільної торгівлі з
оплатою за митне оформлення товару в
загальному розмірі 10804 гривень 66
копійок.

Визначаючись щодо правомірності
карток відмови, що оскаржуються, суд
зважає на таке.

Відповідно до пункту 24 частини 1 статті
4 Митного кодексу України митний
контроль є сукупністю заходів, що
здійснюються з метою забезпечення
додержання норм цього Кодексу, законів
та інших нормативно-правових актів з
питань державної митної справи,
міжнародних договорів України,
укладених у встановленому законом
порядку.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 319
Митного кодексу України митному
контролю підлягають усі товари,
транспортні засоби комерційного
призначення, які переміщуються через
митний кордон України. Митний контроль
передбачає виконання органами доходів
і зборів мінімуму митних
формальностей, необхідних для
забезпечення додержання законодавства
України з питань державної митної
справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 336 Митного
кодексу України передбачено, що митний
контроль здійснюється безпосередньо
посадовими особами органів доходів і
зборів, зокрема, шляхом перевірки
документів та відомостей, які
відповідно до статті 335 цього Кодексу
надаються органам доходів і зборів під
час переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України.

Пунктом 4 частини 1 статті 335 Митного
кодексу України визначено, що під час
переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України декларант,
уповноважена ним особа або перевізник
залежно від виду транспорту, яким
здійснюється перевезення товарів,
надають органу доходів і зборів в
паперовій або електронній формі такі
документи та відомості, зокрема, при
перевезенні залізничним транспортом:

а) транспортні (перевізні) документи;

б) передатну відомість на залізничний
рухомий склад;

в) документ, що засвідчує наявність
припасів (за наявності припасів);

г) визначений актами Всесвітнього
поштового союзу документ, що
супроводжує міжнародні поштові
відправлення (за їх наявності);

ґ) комерційні документи (за наявності
їх у перевізника) на товари, що
перевозяться;

Незалежно від виду транспорту, яким
здійснюється переміщення товарів, під
час прибуття товарів у пункт пропуску
через державний кордон України
надаються документи (відомості) або їх
реквізити, у тому числі засобами
інформаційних технологій (або у
вигляді електронного документа), які
підтверджують дотримання заборон
та/або обмежень згідно із законами
України щодо пропуску товарів через
митний кордон України, крім тих, що
необхідні виключно для поміщення
товарів у митний режим (частина 2 статті
335 Митного кодексу України).

Разом з тим, згідно з пунктом 23 частини 1
статті 4 Митного кодексу України митним
оформленням є виконання митних
формальностей, необхідних для випуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення.

Частиною 1 статті 246 Митного кодексу
України пердбачено, що метою митного
оформлення є забезпечення дотримання
встановленого законодавством України
порядку переміщення товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення через митний кордон
України, а також забезпечення
статистичного обліку ввезення на митну
територію України, вивезення за її межі
і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до частини 1 статті 248
Митного кодексу України митне
оформлення розпочинається з моменту
подання органу доходів і зборів
декларантом або уповноваженою ним
особою митної декларації або
документа, який відповідно до
законодавства її замінює, та
документів, необхідних для митного
оформлення, а в разі електронного
декларування - з моменту отримання
органом доходів і зборів від
декларанта або уповноваженої ним особи
електронної митної декларації або
електронного документа, який в силу
вимог законодавства замінює митну
декларацію.

Частиною 1 статті 257 Митного кодексу
України визначено, що декларування
здійснюється шляхом заявлення за
встановленою формою (письмовою, усною,
шляхом вчинення дій) точних відомостей
про товари, мету їх переміщення через
митний кордон України, а також
відомостей, необхідних для здійснення
їх митного контролю та митного
оформлення.

Декларант зобов'язаний здійснити
декларування товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
відповідно до порядку, встановленого
цим Кодексом та надати органу доходів і
зборів передбачені законодавством
документи і відомості, необхідні для
виконання митних формальностей (пункти
1, 3 частини 1 статті 266 Митного кодексу
України).

В силу вимог частини 1 статті 256 Митного
кодексу України відмова у митному
оформленні - це письмове вмотивоване
рішення органу доходів і зборів про
неможливість здійснення митного
оформлення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через невиконання декларантом або
уповноваженою ним особою умов,
визначених цим Кодексом.

З системного аналізу наведених норм
слідує, що митне оформлення є
обов'язковою складовою митного
контролю, який, в свою чергу, може
здійснюватись органами доходів і
зборів шляхом співставлення
відомостей, зазначених декларантом у
митній декларації та документів,
наданих на їх підтвердження.

Що ж стосується особливостей
підтвердження країни походження
товару, то суд зважає на таке.

Так, згідно з частинами 1, 2 статті 36
Митного кодексу України країна
походження товару визначається з метою
оподаткування товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, застосування до них заходів
нетарифного регулювання
зовнішньоекономічної діяльності,
заборон та/або обмежень щодо
переміщення через митний кордон
України, а також забезпечення обліку
цих товарів у статистиці зовнішньої
торгівлі. Країною походження товару
вважається країна, в якій товар був
повністю вироблений або підданий
достатній переробці відповідно до
критеріїв, встановлених цим Кодексом.

Частинами 6, 7 статті 36 Митного кодексу
України передбачено, що положення
цього Кодексу застосовуються для
визначення походження товарів, на які
при ввезенні їх на митну територію
України поширюється режим найбільшого
сприяння (непреференційне походження),
з метою застосування до таких товарів
передбачених законом заходів
тарифного та нетарифного регулювання
зовнішньоекономічної діяльності.
Повністю вироблені або піддані
достатній переробці товари
преференційного походження
визначаються на основі законів
України, а також міжнародних договорів
України, згоду на обов'язковість яких
надано Верховною Радою України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 40
Митного кодексу України у разі якщо у
виробництві товару беруть участь дві
або більше країн, країною походження
товару вважається країна, в якій були
здійснені останні операції з
переробки, достатні для того, щоб товар
отримав основні характерні риси
повністю виготовленого товару, що
відповідають критеріям достатньої
переробки згідно з положеннями цієї
статті.

Критеріями достатньої переробки є:

1) виконання виробничих або
технологічних операцій, за
результатами яких змінюється
класифікаційний код товару згідно з
УКТ ЗЕД на рівні будь-якого з перших
чотирьох знаків;

2) зміна вартості товару в результаті
його переробки, переробки, коли
відсоткова частка вартості
використаних матеріалів або доданої
вартості досягає фіксованої частки у
вартості кінцевого товару (правило
адвалорної частки);

3) виконання виробничих та/або
технологічних операцій, які в
результаті переробки товару не ведуть
до зміни його класифікаційного коду
згідно з УКТ ЗЕД або вартості згідно з
правилом адвалорної частки, але з
дотриманням певних умов вважаються
достатніми для визнання товару
походженням із тієї країни, де такі
операції мали місце.

Частиною 1 статті 44 Митного кодексу
України визначено, що для
підтвердження країни походження
товару орган доходів і зборів у
передбачених законом випадках має
право вимагати та отримувати документи
про походження такого товару.

В силу вимог частини 1 статті 43 Митного
кодексу України документами, що
підтверджують країну походження
товару, є сертифікат про походження
товару, засвідчена декларація про
походження товару, декларація про
походження товару, сертифікат про
регіональне найменування товару.

У частині 3 статті 43 Митного кодексу
України закріплено, що сертифікат про
походження товару - це документ, який
однозначно свідчить про країну
походження товару і виданий
компетентним органом даної країни або
країни вивезення, якщо у країні
вивезення сертифікат видається на
підставі сертифіката, виданого
компетентним органом у країні
походження товару.

Водночас, Україна та Республіка
Білорусь є сторонами Договору про зону
вільної торгівлі, який підписано
державами-учасницями Співдружності
Незалежних Держав 18 жовтня 2011 року та
ратифіковано Законом України "Про
ратифікацію Договору про зону вільної
торгівлі" від 30 липня 2012 року №5193-VI
(надалі - Договір).

Відповідно до частини 1 статті 2
Договору сторона не застосовує мита та
інших платежів, еквівалентних миту,
стосовно експорту товару, призначеного
для митної території іншої Сторони,
та/або імпорту товару, що походить з
митної території іншої Сторони, за
винятком випадків, передбачених в
додатку 1, що є невід'ємною частиною
цього Договору.

У свою чергу, відповідно до частини 1
статті 4 Договору для визначення країни
походження товарів, що походять із
Сторін і знаходяться в торговельному
обороті між ними, Сторони керуються
Правилами визначення країни
походження товарів, що є невід'ємною
частиною Угоди про Правила визначення
країни походження товарів у
Співдружності Незалежних Держав від 20
листопада 2009 року (надалі - Правила).

Відповідно до пункту 5.1 розділу 5
Правил товар користується режимом
вільної торгівлі на митних територіях
держав-учасниць Угоди, якщо він
відповідає критеріям походження,
установленим цими Правилами.

Пунктом 6.1 розділу 6 Правил передбачено,
що для підтвердження країни походження
товару в конкретній державі-учасниці
Угоди для цілей надання режиму вільної
торгівлі необхідне надання митним
органам країни ввезення оригіналу
сертифіката форми СТ-1 чи декларації
про походження товару.

Пунктом 7.4 розділу 7 Правил визначено,
що заповнення сертифіката форми СТ-1
повинно відповідати певним вимогам,
зокрема, у графі 9 - "Критерій
походження", зазначається критерій
походження товарів "Д1905" у разі, якщо
товар, був підданий достатній обробці
(переробці), із вказівкою перших
чотирьох цифр коду товарної позиції за
ТН ЗЕД кінцевої продукції, наприклад -
1905.

Згідно з пунктом 9.1 розділу 9 Правил
сертифікат може бути не визнаний
митними органами країни ввезення для
цілей надання товарам режиму вільної
торгівлі в разі, якщо товар, зазначений
у сертифікаті, не відповідає умовам,
передбаченим п.5.1 цих Правил.

Таким чином, товар, імпортований на
митну територію України, може
користуватися режимом вільної
торгівлі у разі, коли декларантом до
органу доходів і зборів подано
сертифікат про його походження, який
підтверджує, що країною походження
товару є одна з держав-учасниць
Договору.

Суд встановив, що з метою митного
оформлення імпортованого товару у
режимі вільної торгівлі ТОВ ВКФ
"Віннторгпром" надано митному органу
сертифікати про походження товару
форми СТ-1 № BYUA від 14 березня 2014
року, № BYUA від 03 квітня 2014 року, №
BYUA від 09 квітня 2014 року, BYUA
від 21 квітня 2014 року, BYUA від 23
квітня 2014 року.

Також судом встановлено, що до
Гомельського відділення
торгово-промислової палати Республіки
Білорусь направлялися запити щодо
надання інформації про імпортну
сировину, що використана у виробництві
готової продукції, та підтвердження
інформації про

виконання технологічних операцій при
виробництві експортованого товару.

Представник митного органу
стерджувала, що листом-відповіддю
Гомельського відділення торгово -
промислової палати Республіки
Білорусь не надано вичерпну інформацію
щодо підтвердження країни походження
імпортованого позивачем товару.

Проте, суд вважає, що у відповідності до
пункту 9.3 Угоди про Правила визначення
країни походження товарів у
Співдружності Незалежних Держав від 20
листопада 2009 року, митний орган мав би
надіслати Гомельському відділенню
торгово - промислової палати
Республіки Білорусь повторний запит
для отримання вичерпної відповідді, а
не доходити до поспішних висновків.

Однак, Вінницькою митницею не
вживались заходи щодо отримання від
уповноваженого органу Республіки
Білорусь інформації про імпортовану
сировину, що була використана при
виробництві готової продукції.

Також не направлялися запити до
компетентних органів Республіки
Білорусь щодо підтвердження
сертифікатів про походження товару
форми СТ-1 № BYUA від 14 березня 2014
року, № BYUA від 03 квітня 2014 року, №
BYUA від 09 квітня 2014 року, BYUA
від 21 квітня 2014 року, BYUA від 23
квітня 2014 року.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку, що митний орган фактично не
досліджував зазначені сертифікати, а
при прийнятті оскаржених рішень
виходив з обставин, що стосувалися
іншого сертифікату про походження
товару форми СТ-1 №1195-М (бланк 3330764) від 05
липня 2012 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що
листом Державного митного комітету
Республіки Білорусь від 11 листопада 2013
року за №08-17/20385-11 підтверджено
правомірність видачі сертифікату про
походження товару форми СТ-1 №1195-М
(бланк 3330764) від 05 липня 2012 року, а також
те, що експортована сіль поварена
виварочна "Універсальна", виготовлена
на ВАТ "Мозирсіль", має походження
Республіки Білорусь і відповідає
вимогам Правил визначення країни
походження товару згідно з Угодою про
правила визначення країни походження
товарів Співдружності Незалежних
Держав від 20 листопада 2009 року.

Пунктом 2.1 Розділу 2 Угоди про правила
визначення країни походження товарів
Співдружності Незалежних Держав від 20
листопада 2009 року передбачено, що
країною походження товару вважається
держава - Учасник угоди, де товар був
повністю вироблений або підданий
достатній обробні/переробці. У разі
участі у виробництві товару третіх
країн, крім держав - учасниць Угоди,
країна походження товару визначається
відповідно до критерію достатньої
обробки (переробки) товару.

Суд встановив, що в процесі виробництва
солі повареної, виварочної екстра
таблетованої "Універсальна"
відправником ВАТ "Мозирьсоль"
використовується сода кальцинована,
отримана з Киргизької республіки.

На думку митного органу, ВАТ
"Мозирьсоль" при виробництві товару
використовується іноземна сировина,
але при цьому в сертифікаті походження
СТ-1 в графі "9" вказано критерій "П".

Проте, суд звертає увагу на тому, що
відповідно до статті 1 Угоди про зону
вільної торгівлі від 18 жовтня 2011 року
сторона (учасник Угоди) не застосовує
мита та інші платежі, еквівалентні
миту, стосовно імпорту товару з митної
території іншої Сторони - учасниці
Угоди. При цьому, Республіка Киргизія
також є учасницею даної Угоди, а не
третьою країною, а тому і її товар
(сировина) згідно з пунктом 2.1 Розділу 2
Угоди про правила визначення країни
походження товарів Співдружності
Незалежних Держав від 20 листопада 2009
року не підпадає під визначення товару
третіх країн.

Крім цього, відповідно до п. 2.7 Правил,
якщо продукт, походження якого
відповідає умовам цих Правил,
використовується у виробництві іншого
товару, то вимоги до походження, що
застосовуються до матеріалів,
використаних для виробництва цього
продукту, не враховуються під час
визначення країни походження товару.

Згідно з пунктом 9.3 цих Правил
сертифікат може бути не визнаний
дійсним митними органами країни
ввезення в разі, якщо за результатами
досліджень, здійснених митними
органами країни ввезення, і на основі
інформації, отриманої за запитами,
надісланими до компетентних органів
країни вивезення або країни походження
товару, митними органами країни
ввезення виявлено, що сертифікат форми
СТ-1 видано з порушеннями вимог,
установлених цими Правилами.

Однак, при оформленні карток відмов, що
оскаржуються, митним органом
безпідставно не враховано зазначених
вище норм.

Відтак, суд дійшов висновку, що товар
сіль поварена харчова, виварочна
екстра таблетована "Універсальна",
заявлена позивачем до митного
оформлення по митних деклараціях від
№401090000/2014/005415 від 24 березня 2014 року,
№401090000/2014/006633 від 08 квітня 2014 року,
№401090000/2014/007198 від 15 квітня 2014 року,
№401090000/2014/00043 від 28 квітня 2014 року та
№401090000/2014/00047 від 05 травня 2014 року
згідно з сертифікатами походження
товару форми СТ-1 № BYUA від 14
березня 2014 року, № BYUA від 03 квітня
2014 року, № BYUA від 09 квітня 2014 року,
BYUA від 21 квітня 2014 року, BYUA
від 23 квітня 2014 року має походження з
Республіки Білорусь і відповідає
вимогам правил визначення країни
походження товару згідно з Угодою про
правила визначення країни походження
товарів Співдружності Незалежних
Держав від 20 листопада 2009 року.

За наведених обставин картки відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення №401090000/2014/00029,
№401090000/2014/00036, №401090000/2014/00039,
№401090000/2014/00043 та №401090000/2014/00047 є
необґрунтованими та підлягають
скасуванню.

Що ж стосується вимоги позивача щодо
стягнення з Державного бюджету України
на користь TOB ВКФ "Віннторгпром"
надмірно сплачені ввізне мито в
розмірі 9003,88 гривень та податок на
додану вартість в розмірі 1800,78 гривень,
то суд зважає на таке.

Пунктом 5.3 Розділу 5 Правил встановлено,
що товари, походження яких не
встановлено або походження яких
установлено, але при цьому стосовно них
не може бути застосований режим
вільної торгівлі через відсутність
необхідних для цих цілей документів,
пропускаються до країни ввезення
відповідно до вимог тарифного й
нетарифного регулювання країни
ввезення.

Частиною 2 статті 48 Митного кодексу
України визначено, що товари,
походження яких достовірно не
встановлено, випускаються органом
доходів і зборів у вільний обіг на
митній території України за умови
сплати ввізного мита за повними
ставками Митного тарифу України.

Оскільки з документів, наданих
позивачем для митного оформлення
імпортованого ним товару вбачається,
що країною походження цього товару є
Республіка Білорусь, позивач був
звільнений від сплати за цей товар
ввізного мита.

Суд встановив, що позивачем при
ввезенні товару на митну територію
України було зайво сплачено ввізне
мито та податок на додану вартість в
загальній сумі 10804,66 гривень.

Однак, за відсутності карток відмов в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення Товариство
не понесло б витрати в розмірі 10804,66
гривень, оскільки товар, що ввозився,
повинен був перетнути митний кордон в
режимі вільної торгівлі без сплати
понесених витрат.

Таким чином, сума надмірно сплаченого
позивачем ввізного мита та податку на
додану вартість в загальній сумі 10804,66
гривень підлягає поверненню на його
користь з Державного бюджету України.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення адміністративного позову.

З приводу розподілу судових витрат, то
суд звертає увагу на лист Вищого
адміністративного суду України
№2135/11/13-11 від 21 листопада 2011 року, яким
роз'яснено особливості застосування
частини 1 статті 94 КАС України. Так, у
листі, зокрема, зазначено, що з
урахуванням положень підпункту 3
пункту 9 розділу 6 Прикінцевих та
перехідних положень Бюджетного
кодексу України та пункту 19 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
бюджетних установ, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
шляхом їх безспірного списання із
рахунка суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

З урахуванням частини 1 статті 94 КАС
України на користь позивача з
Державного бюджету України слід
стягнути сплачений ним судовий збір в
розмірі 255,78 гривень шляхом його
безспірного списання органом
Державної казначейської служби
України із рахунку Вінницької митниці.

Решта суми судового збору у розмірі 1644
гривні 30 копійок слід стягнути з
митного органу відповідно до частини 3
статті 4 Закону України "Про судовий
збір".

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
картки відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні випуску
чи пропуску товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
№401090000/2014/00029, №401090000/2014/00036,
№401090000/2014/00039, №401090000/2014/00043 та
№401090000/2014/00047, що прийняті Вінницькою
митницею.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо -
комерційна фірма "Віннторгпром"
надмірно сплачені ввізне мито в
розмірі 9003,88 гривень та податок на
додану вартість в розмірі 1800,78 гривень.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо -
комерційна фірма "Віннторгпром"
судовий збір в розмірі 255,78 гривень
шляхом його безспірного списання
органом Державної казначейської
служби України із рахунку Вінницької
митниці.

Стягнути з Державного бюджету України
на спеціальний рахунок Державної
судової адміністрації України (банк
одержувача - ГУ ДКСУ у Вінницькій
області, код банку 802015, р/р 4002)
судовий збір у розмірі 1644,30 гривень
шляхом його безспірного списання
органом Державної казначейської
служби України з рахунку Вінницької
митниці.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Яремчук Костянтин Олександрович

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар