Справа № 1570/7143/12
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2014 р. м. Київ
К/800/30627/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.,розглянувши у
попередньому судовому
засіданнікасаційну
скаргуСпеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м. Одесі
Державної податкової службина
постановуОдеського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2013у
справі № 1570/7143/2012за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
«ТІС-РУДА»доСпеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м. Одесі
Державної податкової
службипровизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТІС-РУДА»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Спеціалізованої Державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м. Одесі
Державної податкової служби, в якому
просить суд визнати протиправними та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 30.05.2012 №
, яким позивачу визначено розмір
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) всього
на суму 95 697 грн. та податкове
повідомлення-рішення від 30.05.2012 №
, яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 603 445 грн.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04.03.2013 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2013
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04.03.2013 у
даній справі скасовано та прийнято
нову, якою позовні вимоги задоволено
частково, визнано протиправними та
скасовано податкове
повідомлення-рішення 30.05.2012 року №
та податкове
повідомлення-рішення від 30.05.2012 року №
в частині зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість в розмірі 513 961,66 грн., в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
подав касаційну скаргу, в якій просить
його скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
оскільки вважає, що постанову суду
апеляційної інстанції було прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну
скаргу позивач, посилаючись на те, що
вимоги касаційної скарги є
необґрунтованими, просить у
задоволенні касаційної скарги
відмовити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що:

- відповідачем проведено позапланову
виїзну перевірку ТОВ «ТІС-РУДА» з
питань правильності формування
податкового кредиту по декларації з
податку на додану вартість за листопад
та грудень 2011 року, за результатами
якої складений акт перевірки від 15.05.2011
№ 32/25-0/34526544/4.;

- перевіркою встановлено порушення
позивачем абз. 1 п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 та абз.
9 та абз. 11 п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України, внаслідок чого
занижено податок на додану вартість по
декларації з ПДВ за листопад 2011 року на
суму 31 656 грн. та по декларації з ПДВ за
грудень 2011 року завищено від'ємне
значення з податку на додану вартість
на суму 603 445 грн., занижено податок на
додану вартість на суму 32 142 грн.;

- на підставі вказаного акту перевірки
відповідачем прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення
№ від 30.05.2012, яким позивачу
визначено розмір грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на суму 95 697 грн.
(з яких: 63 798 грн. - основний платіж та 31 899
грн. - штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення
№ від 30.05.2012, яким позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість на суму
603 445 грн.

Позиція податкового органу полягає в
тому, що позивачем протиправно
сформовано суми податкового кредиту з
податку на додану вартість за листопад
2011 року за результатами господарських
операцій з ТОВ «Регіон Восток» на
підставі виписаних останнім
податкових накладних, які не містять
відомостей коду УКТ ЗЕД, також
платником податку двічі включено до
складу податкового кредиту за листопад
2011 року суму податку на додану вартість
по придбанню запчастин у ФТТ Груп ГМБХ
ТОВ, а по декларації з ПДВ за грудень 2011
року завищено суму податкового кредиту
у зв'язку із включенням ТОВ «ТІС-РУДА»
сум ПДВ по податковим накладним, не
зареєстрованим в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволені позову, мотивував своє
рішення тим, що позивачем не дотримані
вимоги податкового законодавства щодо
належного оформлення і реєстрації
податкових накладних, що унеможливлює
включення сум податку на додану
вартість за періоди листопад, грудень
2011 року по відносинам з контрагентами
ТОВ «Регіон Восток», ТОВ «Товариство з
іноземними інвестиціями «ФТТ Групп
ГМБХ», ВАТ «Полтавський ГОК», ПП
«Віннер-Київ» до складу податкового
кредиту.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково, суд апеляційної інстанції
мотивував своє рішення тим, що висновок
суду першої інстанції про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства під час формування
податкового кредиту ґрунтується на
неправильній юридичній оцінці
обставин справи, а відтак, не може бути
визнаний об'єктивним.

Проте, відмовляючи в задоволенні решти
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що позивач
не мав права до податкового кредиту за
грудень 2011 року відносити суми податку
на додану вартість по взаємовідносинах
із ТОВ «Алан-ЛТД» на підставі
податкової накладної, що не
зареєстрована у Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками суду апеляційної
інстанції, з огляду на наступне.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

За змістом п. 201.1. ст. 201 Податкового
Кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих
рядкахобов'язкові реквізити, зокрема,
код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно п.201.2 ст.201 Податкового Кодексу
України форма та порядок заповнення
податкової накладної затверджуються
центральним органом державної
податкової служби.

Суд касаційної інстанції вважає
правильним висновок суду апеляційної
інстанції про те, що судом першої
інстанції невірно застосовано норми
матеріального права, оскільки висновки
останнього про необхідність
зазначення у податковій накладній від
28.11.2011 № 12, що отримана
позивачем від ТОВ «Регіон Восток», коду
товару згідно з УКТ ЗЕД обґрунтовані
положеннями наказу Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 № 1379 «Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку її заповнення»,
який набув чинності з 16.12.2001, в той час
як податкова накладна була виписана
28.11.2011.

На момент виникнення спірних
правовідносин (оформлення податкової
накладної у листопаді 2011 року) форма
податкової накладної та порядок її
заповнення регламентувалися наказом
ДПА України від 21.12.2010 № 969 «Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку її заповнення»,
положення якого не містили обов'язку
заповнення відомостей щодо коду товару
згідно з УКТ ЗЕД.

Між тим, як встановлено судами
попередніх інстанцій, позивачем в ході
перевірки надано виправлену податкову
накладну від 28.11.2011 № 12 із зазначеним в
ній кодом УКТ ЗЕД та лист ТОВ «Регіон
Восток» від 07.02.2013 № 03/02, в якому останнє
зазначає, що при оформленні вказаної
податкової накладної у листопаді 2011
року законодавством України не було
передбачено заповнення коду УКТ ЗЕД, у
зв'язку з чим він і не був вказаний. На
прохання позивача податкова накладна
була виправлена та надіслана ТОВ
«ТІС-РУДА».

Таким чином, у період заповнення
податкової накладної ТОВ «Регіон
Восток» не повинно було вказувати
відомості коду товару згідно УКТ ЗЕД.

Відповідно до п.50.1. Податкового кодексу
України у разі якщо у майбутніх
податкових періодах (з урахуванням
строків давності, визначених статтею 102
цього Кодексу) платник податків
самостійно виявляє помилки, що
містяться у раніше поданій ним
податковій декларації (крім обмежень,
визначених цією статтею), він
зобов'язаний надіслати уточнюючий
розрахунок до такої податкової
декларації за формою чинного на час
подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати
такий розрахунок, якщо відповідні
уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за
будь-який наступний податковий період,
протягом якого такі помилки були
самостійно виявлені.

Платник податків, який самостійно
виявляє факт заниження податкового
зобов'язання минулих податкових
періодів, зобов'язаний, за винятком
випадків, установлених пунктом 50.2 цієї
статті: а) або надіслати уточнюючий
розрахунок і сплатити суму недоплати
та штраф у розмірі трьох відсотків від
такої суми до подання такого
уточнюючого розрахунку; б) або
відобразити суму недоплати у складі
декларації з цього податку, що
подається за податковий період,
наступний за періодом, у якому виявлено
факт заниження податкового
зобов'язання, збільшену на суму штрафу
у розмірі п'яти відсотків від такої
суми, з відповідним збільшенням
загальної суми грошового зобов'язання
з цього податку.

Якщо після подачі декларації за
звітний період платник податків подає
нову декларацію з виправленими
показниками до закінчення граничного
строку подання декларації за такий
самий звітний період, то штрафи,
визначені у цьому пункті, не
застосовуються.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, за результатами взаємовідносин
з ТОВ «Товариство з іноземними
інвестиціями «ФТТ Груп ГМБХ» позивач
отримав податкову накладну від 17.11.2011 №
59, яку двічі включив до реєстру
отриманих податкових накладних за
листопад 2011 року по р.62 та р.170. Проте, у
грудні 2011 року позивачем подано нову
декларацію з виправленими показниками,
в якій суми податкового кредиту по
вказаній податковій накладній
анульовано.

За таких обставин, суд касаційної
інстанції погоджується з висновками
суду апеляційної інстанції щодо
безпідставного застосування до
платника податку штрафних санкцій за
порушення абз.1 п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України з урахуванням положень
ст.50 Податкового Кодексу України.

Судом першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
взаємовідносин з ВАТ «Полтавський ГОК»
позивач у жовтні 2011 року отримав не
зареєстровану у Єдиному реєстрі
податкових накладних податкову
накладну від 30.12.2011 №1828. Позивач у
грудні 2011 року подав до контролюючого
органу заяву про відмову постачальника
надати податкову накладну (додаток 8 до
декларації з податку на додану
вартість), а суму ПДВ за господарською
операцією включив до податкового
кредиту по декларації з ПДВ за грудень
2011 року.

Також, позивач у звітному податковому
періоді «грудень 2011 року» звернувся зі
скаргою на постачальника послуг ПП
«Віннер-Київ» у зв'язку з відмовою
останнього від надання податкової
накладної. На підставі вказаної заяви
позивач включив до податкового кредиту
за зазначений звітний період суму
податку на додану вартість у розмірі 1
402,97 грн.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

У разі відмови продавця товарів/послуг
надати податкову накладну або в разі
порушення ним порядку її заповнення
та/або порядку реєстрації в Єдиному
реєстрі покупець таких товарів/послуг
має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву із скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум податку до складу
податкового кредиту.

Згідно п.198.6 ст.196 Податкового кодексу
України у разі, якщо платник податку не
включив у відповідному звітному
періоді до податкового кредиту суму
податку на додану вартість на підставі
отриманих податкових накладних, таке
право зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

З огляду на зазначені приписи
податкового закону та встановлені
обставини справи, колегія суддів
колегія погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції щодо
правомірного включення платником
податку до податкового кредиту сум ПДВ
за податковими накладними, не
зареєстрованими в Єдиному реєстрі
податкових накладних, але за наявності
поданих до контролюючого органу скарг
на постачальників, у звітному періоді,
коли такі скарги подано.

Також судами встановлено, що позивач за
результатами взаємовідносин з
контрагентом ТОВ «Алан-ЛТД» відніс до
податкового кредиту у грудні 2011 року
суму ПДВ згідно податкової накладної
від 30.12.2011 № 1, яка, всупереч положенням
ст.201 Податкового кодексу України, не
була зареєстрована у Єдиному реєстрі
податкових накладних. Вказані
обставини позивачем у судовому
засіданні не спростовані. Заяву зі
скаргою на зазначеного постачальника у
встановленому порядку позивачем
подано не було.

За таких обставин суд касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду апеляційної інстанції щодо
неправомірного віднесення до
податкового кредиту за грудень 2011 року
суми податку на додану вартість по
взаємовідносинах із ТОВ «Алан-ЛТД».

З огляду на усе викладене, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, не
спростованими доводами касаційної
скарги, про наявність законних підстав
для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваного судового рішення судом
апеляційної інстанції були порушені
норми матеріального чи процесуального
права.

Відповідно до ст.224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваного
судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі Державної податкової служби
залишити без задоволення.

2.Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2013
залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, передбачених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В.
Кошіль

О.А.
Моторний