Справа № 539/1408/14-а
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 р.Справа № 539/1408/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Макаренко Я.М.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання
Павленко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах та Лубенському
районі Полтавської області на
постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 06.05.2014р.
по справі № 539/1408/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах та Лубенському
районі Полтавської області

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області (надалі по тексту - відповідач),
в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах та Лубенському районі
Полтавської області щодо винесення
колегіального рішення "161 від 10.04.2014 р.
про відмову йому в перерахунку
довічного грошового утримання судді у
відставці в зв"язку з підвищенням
посадових окладів суддів місцевого
суду з 01.12.2013 р. згідно ст. 129 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів»;

- зобов"язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області провести позивачу перерахунок
та виплату довічного утримання судді у
відставці з 01.12.2013 р., згідно довідки
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Полтавській
області №2338 від 06.12.2013р..

Постановою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 06.05.2014 р.
позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області про визнання дій
неправомірними та зобов"язання
вчинити певні дії задоволено.

Визнано неправомірними дії УПФ України
в м. Лубни та Лубенському районі
Полтавської області про відмову у
перерахунку довічого грошового
утримання судді у відставці ОСОБА_1 у
звязку з підвищенням посадових окладів
суддів місцевого суду з 01.12.2013 року
згідно з ст. 129 ЗаконуУкраїни «Про
судоустрій і статус суддів».

Зобов'язано УПФ України в м. Лубни та
Лубенському районі Полтавської
області провести перерахунок ОСОБА_1
довічного грошового утримання судді у
відставці з 01.12.2013 року відповідно до
довідки Управління Державної судової
адміністрації України в Полтавській
області № 2338 від 06.12.2013 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах та Лубенському
районі на користь ОСОБА_1 73 грн. 08 коп.
судового збору.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції вимог ст. 138 Закону України
"Про судоустрій та статус суддів",
просить оскаржувану постанову
скасувати та прийняти нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилися, про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, причини
неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що вимоги
апеляційної скарги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач перебуває на обліку в УПФУ в м.
Лубнах та Лубенському районі
Полтавської області і одержує довічне
грошове утримання судді у відставці в
розмірі, який було обраховано у
відповідності до ст. 138 ЗУ «Про
судоустрій та статус суддів» з розміру
грошового утримання судді Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області на час виходу у відставку.

01.12.2013 року посадові оклади суддів
місцевих судів було приведено у
відповідність до вимог ст. 129 ЗУ «Про
судоустрій та статус суддів».

Відповідно до довідки Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Полтавській області №
2338 від 06.12.2013 року про суддівську
винагороду для обчислення щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці, згідно якої з 01.12.2013 року
винагорода становить 23142, 00 грн.

Для проведення відповідного
перерахунку та виплати довічного
грошового утримання позивач у квітні
2014 року звернувся із заявою до УПФУ в м.
Лубнах та Лубенському районі
Полтавської області.

Листом від 11.04.2014 року УПФУ в м. Лубнах
та Лубенському районі Полтавської
області позивачу було відмовлено у
проведенні перерахунку довічного
грошового утримання судді у відставці,
мотивуючи свої дії відсутністю
законодавства, яке б передбачало такий
перерахунок.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з наявності у
позивача права на перерахунок
щомісячного грошового утримання.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

У частині першій статті 126 Конституції
України закріплено положення, згідно з
яким незалежність і недоторканність
суддів гарантуються Конституцією і
законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального та соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності суддів, їх незалежності
та правової захищеності.

Правові засади організації судової
влади, загальний порядок забезпечення
діяльності суддів та інші питання
судоустрою і статусу суддів
урегульовані Законом України "Про
судоустрій і статус суддів".

Гарантії незалежності суддів
закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою незалежність
судді забезпечується окремим порядком
фінансування та організаційного
забезпечення діяльності судів,
установленим законом, належним
матеріальним та соціальним
забезпеченням судді.

У зв'язку з набуттям чинності Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" змінено порядок оплати праці
працюючим суддям, яким виплачується
суддівська винагорода.

Статтею 129 цього Закону визначено вид,
склад, розмір суддівської винагороди,
яка складається з грошового утримання,
що включає в себе посадовий оклад та
доплати за вислугу років, перебування
на адміністративній посаді в суді,
науковий ступінь, роботу, яка
передбачає доступ до державної
таємниці.

Призначення та нарахування
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці
проводиться згідно вимог статті 138
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів".

Згідно частини 3 статті 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" в редакції Закону від 07.07.2010
року щомісячне довічне грошове
утримання виплачується судді у розмірі
80 відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання.

Законом України "Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи" від 8
липня 2011 року частина 3 статті 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" була викладена в іншій
редакції, згідно з якою щомісячне
довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді, з
якого було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, який працює на
відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України
від 03 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень статті 2, абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи", статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці) були
визнані неконституційною частина 3
статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" від 7 липня
2010 року N 2453-VI у редакції Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" від 8 липня 2011 року N 3668-VI.

Таким чином, застосуванню підлягає
частина 3 статті 138 статті 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI в
редакції до змін, внесених Законом №
3668, а саме: щомісячне довічне грошове
утримання виплачується судді у розмірі
80 відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання.

Отже, право позивача на отримання
щомісячного довічного грошового
утримання судді в залежності від
заробітку працюючого на відповідній
посаді судді визначено ч. 3 ст. 138 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», а розрахунок проводиться на
підставі ст. 129 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позивач має право
на перерахунок щомісячного грошового
утримання на підставі довідки про
суддівську винагороду для обчислення
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці, наданої
Територіальним Управлінням ДСА
України у Полтавській області № 2338 від
06.12.2013 року.

Отже, відмова відповідача здійснити
позивачу перерахунок щомісячного
довічного утримання судді у
відповідності до вимог ч.3 ст. 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" є неправомірною.

Щодо тверджень відповідача про те, що
Законом України "Про судоустрій і
статус суддів" проведення перерахунку
довічного грошового утримання судді
передбачено виключно для суддів
Конституційного Суду України, колегією
суддів не беруться до уваги, з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 2.2 Рішення
Конституційного Суду України № 3-рп/2013
від 03.06.2013 року у справі за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень статті 2, абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи", статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці),
визначені Конституцією та законами
України гарантії незалежності суддів є
невід'ємним елементом їх статусу,
поширюються на всіх суддів України та є
необхідною умовою здійснення
правосуддя неупередженим,
безстороннім і справедливим судом.
Такими гарантіями є надання їм за
рахунок держави матеріального
забезпечення (суддівська винагорода,
пенсія, щомісячне довічне грошове
утримання тощо) та надання їм у
майбутньому статусу судді у відставці.
Право судді у відставці на пенсійне або
щомісячне довічне грошове утримання є
гарантією належного здійснення
правосуддя і незалежності працюючих
суддів та дає підстави висувати до
суддів високі вимоги, зберігати довіру
до їх компетентності і
неупередженості. Щомісячне довічне
грошове утримання судді спрямоване на
забезпечення гідного його статусу
життєвого рівня, оскільки суддя
обмежений у праві заробляти додаткові
матеріальні блага, зокрема обіймати
будь-які інші оплачувані посади,
виконувати іншу оплачувану роботу.
Конституційний принцип незалежності
суддів означає, в тому числі,
конституційно обумовлений імператив
охорони матеріального забезпечення
суддів від його скасування чи зниження
досягнутого рівня без відповідної
компенсації як гарантію недопущення
впливу або втручання у здійснення
правосуддя.

Таким чином, конституційний статус
судді передбачає достатнє матеріальне
забезпечення судді як під час
здійснення ним своїх повноважень
(суддівська винагорода), так і в
майбутньому у зв'язку з досягненням
пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок
припинення повноважень і набуття
статусу судді у відставці (щомісячне
довічне грошове утримання). Статус
судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням
Європейської хартії про закон "Про
статус суддів" від 10 липня 1998 року, за
якими рівень винагороди суддям за
виконання ними своїх професійних
обов'язків має бути таким, щоб
захистити їх від тиску, що може
спричинити вплив на їхні рішення або
взагалі поведінку суддів і таким чином
вплинути на їхню незалежність та
неупередженість (пункт 6.1); статус
забезпечує судді, який досяг
передбаченого законом віку для виходу
у відставку із посади судді і який
здійснював повноваження судді
протягом певного строку, право на
отримання виплат, рівень яких має бути
якомога ближчим до рівня його
останньої заробітної плати на посаді
судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки від 17 листопада 2010 року N (2010)12,
"оплата праці суддів повинна
відповідати їх професії та виконуваним
обов'язкам, а також бути достатньою, щоб
захистити їх від дії стимулів, через
які можна впливати на їхні рішення.
Мають існувати гарантії збереження
належної оплати праці на випадок
хвороби, відпустки по догляду за
дитиною, а також гарантії виплат у
зв'язку з виходом на пенсію, які мають
відповідати попередньому рівню оплати
їх праці" (пункт 54).

У п.7. Рішення Конституційного Суду
України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року
зазначено, що суб'єкт права на
конституційне подання порушує перед
Конституційним Судом України питання
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" від 8 липня 2011 року N 3668-VI, зі
змісту якого вбачається, що виплата
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) здійснюється
суддям без індексації, без
застосування положень частин другої,
третьої статті 42 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та без проведення інших
перерахунків, передбачених законами
України.

Конституційний Суд України вважає, що
Закон України "Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи" від 8
липня 2011 року N 3668-VI, поширюючи дію
положень абзацу другого пункту 2
розділу II "Прикінцеві та перехідні
положення", як вбачається з їх змісту,
на правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання), залишив
незмінним зміст права на пенсію та
щомісячне довічне грошове утримання
суддів, але звузив обсяг цього права та
встановив обмеження в перерахунках
передбачених законами України пенсій
та щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці, чим
знизив досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів. Таким чином,
зазначені положення Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" в частині поширення їх дії на
статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" стосовно
виплати пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) суддів у
відставці суперечать вимогам частини
першої статті 126 Конституції України.

У зв'язку з викладеним, дія абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" від 8 липня 2011 року N 3668-VI не
поширюється на правовідносини щодо
виплати суддям пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання) (п.8
Рішення).

Колегія суддів вважає за необхідне
вказати, що згідно ст. 3 Закону України
"Про судоустрій і статус суддів" суди
загальної юрисдикції утворюють єдину
систему судів. Єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні є
Конституційний Суд України.

Як встановлено положеннями ч.4 ст. 17
вказаного Закону, єдність системи
судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема: єдиними
засадами організації та діяльності
судів; єдиним статусом суддів; єдиним
порядком організаційного забезпечення
діяльності судів; фінансуванням судів
виключно з Державного бюджету України.

Статтею 51 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" визначено,
що суддею є громадянин України, який
відповідно до Конституції України та
цього Закону призначений чи обраний
суддею, займає штатну суддівську
посаду в одному з судів України і
здійснює правосуддя на професійній
основі. Судді в Україні мають єдиний
статус незалежно від місця суду в
системі судів загальної юрисдикції чи
адміністративної посади, яку суддя
обіймає в суді.

Згідно ч.5 ст.109 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" за суддею,
звільненим за його заявою про
відставку, зберігається звання судді
та гарантії недоторканності,
встановлені для судді до його виходу у
відставку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судді, що працюють або
працювали у системі судів загальної
юрисдикції, не повинні ставитись у менш
вигідне становище в питаннях
пенсійного забезпечення, а саме
нарахування та виплати довічного
грошового утримання судді у відставці,
порівняно із суддями Конституційного
Суду України.

Ст. 5 КАС України передбачає здійснення
судочинства відповідно як Законів
України, так і міжнародних договорів,
згода на які надано BP України.
Відповідно до ст. 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принципи
верховенства права.

За змістом ст.17 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" єдність
системи судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема, вирішенням
питань внутрішньої діяльності судів
органами суддівського самоврядування.

Згідно п.6 рішення Ради Суддів України
№18 від 23.03.2012 року за результатами
розгляду звернень суддів у відставці
щодо їх права на перерахунок довічного
грошового утримання, вважати наявним у
них такого права відповідно до частини
3 статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів". При цьому
слід запровадити порядок на рівні
Державної судової адміністрації
України та Пенсійного фонду України, за
яким під грошовим утриманням судді,
який працює на відповідній посаді, слід
вважати єдиний рівень по державі для
суддів відповідної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про наявність у
позивача права на перерахунок
довічного грошового утримання судді у
відставці у розмірі, встановленому ч.3
ст.138 Закону України "Про судоустрій і
статус суддів".

Між тим. колегія суддів частково
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині стягнення з
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах та Лубенському районі на
користь позивача судового збору,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції ухвалено
рішення на користь позивача, який не є
суб'єктом владних повноважень та
всупереч приписам ст. 94 КАС України
судові витрати в розмірі 73 грн. 08 коп. на
користь позивача стягнуто з Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області, а не з Державного бюджету
України.

За таких обставин, колегія суддів
переглянувши, у межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку, прийняв правильне по
суті рішення, однак з помилковим
застосуванням норм процесуального
права, в зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції в резолютивній
частині необхідно змінити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області залишити без задоволення.

Постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 06.5.2014 року
по справі № 139/1408/14-а змінити, виклавши
абзац четвертий резолютивної частини в
наступній редакції:

"Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 73 грн. 08 коп. судового
збору ".

В іншій частині постанову Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 06.05.2014р. по справі №
539/1408/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Макаренко
Я.М.Судді(підпис) (підпис) Григоров А.М.
Подобайло З.Г. Повний текст ухвали
виготовлений 20.06.2014 р.