Справа № 826/19296/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Дегтярьова О.В.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

19 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу представника Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів -
Геращенка Сергія Анатолійовича на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 лютого 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Приватного підприємства «Аконіт-ДС» до
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів, Головного управління
Державної казначейської служби у м.
Києві про визнання дій протиправними,
скасування рішення, стягнення надміру
сплачених коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року Приватне підприємство
«Аконіт-ДС» звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів,
Головного управління Державної
казначейської служби у м. Києві про
визнання дій протиправними, скасування
рішення, стягнення надміру сплачених
коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що
митному органу був наданий весь пакет
документів, необхідний для визнання
задекларованої митної вартості, а
відповідач безпідставно збільшив
розмір митної вартості імпортованого
позивачем товару. Вважає, що митницею
було необґрунтовано відмовлено у
застосуванні методу визначення митної
вартості за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції), та прийнято
рішення про коригування митної
вартості товарів за резервним методом

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
лютого 2014 року задоволено вказаний
позов частково. Визнано протиправним
та скасовано рішення Київської
регіональної митниці,
правонаступником якої є Київська
міжрегіональна митниця Міндоходів, про
коригування митної вартості товарів
від 03 червня 2013 року № 100260000/2013/200341/2 та
картки відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні випуску
чи пропуску товарів, транспортних
засобів комерційного призначення №
100260000/2013/00324. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів -
Геращенко Сергій Анатолійович подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції в частині задоволення позову
як таку, що постановлена з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалити в цій частині нову
постанову про відмову у задоволенні
даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що на виконання умов
зовнішньоекономічного контракту № 190429
від 25.02.2009 року, укладеного між
позивачем та ВАТ «Северсталь-метиз»
(Російська Федерація), до митного
органу декларантом позивача подано
митну декларацію № 100260000/2013/104342 від
31.05.2013 року, та додаткові документи з
метою здійснення митного контролю та
митного оформлення товарів.

Митна вартість товарів була визначена
за ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції).

Для підтвердження заявлених
відомостей позивачем було подано також
наступні документи:
зовнішньоекономічний контракт та
додатки до нього, специфікацію,
рахунок-фактуру (інвойс), сертифікат
про походження товару, міжнародну
транспортну накладну, довідку про
транспортні витрати, довідку про
відсутність факту страхування товару.

За наслідками розгляду поданих
документів митним органом відмовлено у
прийнятті митної декларації, про що
складена картка відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформленні
випуску чи пропуску товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення від 03 червня 2013 року №
100260000/2013/00324 та прийнято рішення про
коригування митної вартості товарів
від 03 червня 2013 року № 100260000/2013/200341/2 у
бік її збільшення.

Не погоджуючись з такими діями та
рішенням відповідача, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача в частині
протиправності спірного рішення
відповідача є правомірними та
обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу
України митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

За правилами статті 52 Митного кодексу
України заявлення митної вартості
товарів здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа,
які заявляють митну вартість товару,
зобов'язані заявляти митну вартість,
визначену ними самостійно, у тому числі
за результатами консультацій з митним
органом; подавати митному органу
достовірні відомості про визначення
митної вартості, які повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню; нести всі
додаткові витрати, пов'язані з
коригуванням митної вартості або
наданням митному органу додаткової
інформації.

Відповідно до частин 1-3 статті 53
Митного кодексу України у випадках,
передбачених цим Кодексом, одночасно з
митною декларацією декларант подає
митному органу документи, що
підтверджують заявлену митну вартість
товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, є: 1) декларація
митної вартості, що подається у
випадках, визначених у частинах п'ятій
і шостій статті 52 цього Кодексу, та
документи, що підтверджують числові
значення складових митної вартості, на
підставі яких проводився розрахунок
митної вартості; 2)
зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо
рахунок сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; 5) за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару; 6)
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; 7) копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у
частині другій цієї статті, містять
розбіжності, наявні ознаки підробки
або не містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари, декларант або уповноважена ним
особа на письмову вимогу митного
органу зобов'язані протягом 10
календарних днів надати (за наявності)
такі додаткові документи: 1) договір
(угоду, контракт) із третіми особами,
пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; 2) рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); 3)
рахунки про сплату комісійних,
посередницьких послуг, пов'язаних із
виконанням умов договору (угоди,
контракту); 4) виписку з бухгалтерської
документації; 5) ліцензійний чи
авторський договір покупця, що
стосується оцінюваних товарів та є
умовою продажу оцінюваних товарів; 6)
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару; 7) копію
митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

У разі якщо митний орган має
обґрунтовані підстави вважати, що
існуючий взаємозв'язок між продавцем і
покупцем вплинув на заявлену
декларантом митну вартість, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу, крім документів,
зазначених у частинах другій та третій
цієї статті, подає (за наявності) такі
документи: 1) виписку з бухгалтерських
та банківських документів покупця, що
стосуються відчуження оцінюваних
товарів, ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів на території
України; 2) довідкову інформацію щодо
вартості у країні-експортері товарів,
що є ідентичними та/або подібними
(аналогічними) оцінюваним товарам; 3)
розрахунок ціни (калькуляцію).

Забороняється вимагати від декларанта
або уповноваженої ним особи будь-які
інші документи, відмінні від тих, що
зазначені в цій статті.

Декларант або уповноважена ним особа
за власним бажанням може подати
додаткові наявні у них документи для
підтвердження заявленої ними митної
вартості товару.

Відповідно до статті 54 Митного кодексу
України контроль правильності
визначення митної вартості товарів
здійснюється митним органом під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині першій статті 58 цього
Кодексу.

За результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів митний орган визнає
заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Митний орган з метою здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів має право: 1)
упевнюватися в достовірності або
точності будь-якої заяви, документа чи
розрахунку, поданих для цілей
визначення митної вартості; 2) у
випадках, встановлених цим Кодексом,
письмово запитувати від декларанта або
уповноваженої ним особи встановлені
статтею 53 цього Кодексу додаткові
документи та відомості, якщо це
необхідно для прийняття рішення про
визнання заявленої митної вартості; 3) у
випадках, встановлених цим Кодексом,
здійснювати коригування заявленої
митної вартості товарів; 4) проводити в
порядку, визначеному статтями 345 - 354
цього Кодексу, перевірки правильності
визначення митної вартості товарів
після їх випуску; 5) звертатися до
митних органів інших країн із запитами
щодо надання відомостей, необхідних
для підтвердження достовірності
заявленої митної вартості; 6)
застосовувати інші передбачені цим
Кодексом форми митного контролю.

Митний орган може відмовити у митному
оформленні товарів за заявленою
декларантом або уповноваженою ним
особою митною вартістю виключно за
наявності обґрунтованих підстав
вважати, що заявлено неповні та/або
недостовірні відомості про митну
вартість товарів, у тому числі невірно
визначено митну вартість товарів, у
разі: 1) невірно проведеного
декларантом або уповноваженою ним
особою розрахунку митної вартості; 2)
неподання декларантом або
уповноваженою ним особою документів
згідно з переліком та відповідно до
умов, зазначених у частинах другій -
четвертій статті 53 цього Кодексу, або
відсутності у цих документах всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари; 3) невідповідності
обраного декларантом або
уповноваженою ним особою методу
визначення митної вартості товару
умовам, наведеним у главі 9 цього
Кодексу; 4) надходження до митного
органу документально підтвердженої
офіційної інформації митних органів
інших країн щодо недостовірності
заявленої митної вартості.

У разі якщо під час проведення митного
контролю митний орган не може
аргументовано довести, що заявлено
неповні та/або недостовірні відомості
про митну вартість товарів, у тому
числі невірно визначено митну вартість
товарів, заявлена декларантом або
уповноваженою ним особою митна
вартість вважається визнаною
автоматично.

Викладене свідчить про те, що право
митного органу на витребування від
декларанта додаткових документів
виникає лише у разі наявності
обґрунтованого сумніву у повноті
та/або достовірності відомостей про
митну вартість товарів, зокрема у разі
відсутності у документах всіх
відомостей, які підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів.

Статтею 57 Митного кодексу України
передбачені такі методи визначення
митної вартості товарів: 1) основний - за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції); 2) другорядні: а) за ціною
договору щодо ідентичних товарів; б) за
ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів; в) на основі
віднімання вартості; г) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); ґ) резервний.

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 58
Митного кодексу України метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

При цьому судом першої інстанції було
встановлено наступне.

За змістом графи 33 «Обставини
прийняття рішення та джерела, що
використовувались митним органом для
коригування митної вартості»
документи надані декларантом для
підтвердження заявленої митної
вартості відповідно до ч. 2 ст. 53 Митного
кодексу України містять розбіжності.
Втім, в оскаржуваному рішенні не
вказано, яких саме даних не вистачає
для застосування основного методу
визначення митної вартості.

Отже, колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що оскаржуване рішення відповідача не
відповідає вимогам п. п. 1 ч. 1 ст. 55
Митного кодексу України, оскільки
оскаржуване рішення не містить
зрозумілого обґрунтування причин,
через які заявлену декларантом митну
вартість не може бути визнано.

Крім того, в спірному рішенні зазначено
про те, що декларантом не подані
документи відповідно до п. 2, 6, 8 ч. 2 ст. 53
Митного кодексу України, водночас як
свідчить картка відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформленні
випуску чи пропуску товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення від 03 червня 2013 року №
100260000/2013/00324 позивачем були виконані
вимоги ст. 53 цього Кодексу.

Відносно виявлених митним органом
розбіжностей відносно відсутності
витрат на навантаження товару, то
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
помилковість таких доводів митного
органу з огляду на те, що згідно умов FCA
правил Інкотермс 2000 в ціну товару
входять витрати на навантаження, а ч. 10
ст. 58 Митного кодексу України при
визначенні митної вартості до ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за оцінювані товари, додаються
витрати (складові митної вартості),
якщо вони не включалися до ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті.

Інші виявлені митним органом
розбіжності (у інвойсі, специфікації)
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно визнано такими, що не
впливають на визначення митної
вартості імпортованого позивачем
товару.

У зв'язку з цим, скоригована митна
вартість не може бути визнана такою, що
найбільшою мірою ґрунтується на раніше
визначених (визнаних) митними органами
митних вартостях.

Також судом першої інстанції було
встановлено, що відповідач як суб'єкт
владних повноважень не довів, що
документи, надані позивачем на
підтвердження заявленої ціни товару є
недостатніми чи такими, що у своїй
сукупності викликають сумнів у
достовірності наданої інформації.

Оскільки судом не було встановлено
обставин, які унеможливлюють визнання
задекларованої митної вартості
товарів за першим методом, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про те, що це вказує на
протиправність прийняття відповідачем
рішення про коригування митної
вартості товарів та картки відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення та наявність
підстав для їх скасування.

Щодо позовних вимог в частині
повернення надлишково сплачених сум
колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами 1- 3 статті 301 Митного
кодексу України повернення помилково
та/або надміру сплачених сум митних
платежів здійснюється відповідно до
Бюджетного та Податкового кодексів
України. У разі виявлення факту
помилкової та/або надмірної сплати
митних платежів орган доходів і зборів
не пізніше одного місяця з дня
виявлення такого факту зобов'язаний
повідомити платника податків про суми
надміру сплачених митних платежів.
Помилково та/або надміру зараховані до
державного бюджету суми митних
платежів повертаються з державного
бюджету в порядку, визначеному
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

Відповідно до приписів пунктів 43.4 та 43.5
статті 43 Податкового кодексу України
платник податків подає заяву на
повернення помилково та/або надміру
сплачених грошових зобов'язань у
довільній формі, в якій зазначає напрям
перерахування коштів: на поточний
рахунок платника податків в установі
банку; на погашення грошового
зобов'язання (податкового боргу) з
інших платежів, контроль за
справлянням яких покладено на
контролюючі органи, незалежно від виду
бюджету; повернення готівковими
коштами за чеком у разі відсутності у
платника податків рахунку в банку. (п.
43.4) Контролюючий орган не пізніше ніж
за п'ять робочих днів до закінчення
двадцятиденного строку з дня подання
платником податків заяви готує
висновок про повернення відповідних
сум коштів з відповідного бюджету та
подає його для виконання відповідному
органові Державного казначейства
України. На підставі отриманого
висновку орган Державного
казначейства України протягом п'яти
робочих днів здійснює повернення
помилково та/або надміру сплачених
грошових зобов'язань платникам
податків у порядку, встановленому
Державним казначейством України. (п. 43.5
статті 43 Податкового кодексу України).

Отже, повернення мита та податку на
додану вартість, надміру сплаченого
позивачем внаслідок винесення рішення
про визначення митної вартості, має
відбуватися у вищезазначеному порядку.

З урахуванням вказаного, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про те, що позовні
вимоги в частині стягнення надміру
сплачених коштів задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги є
частково обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів - Геращенка Сергія
Анатолійовича - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
лютого 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.