Справа № 872/12082/13
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2014 рокусправа № 804/7101/13-а
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Божко Л.А.

суддів:
Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового
засідання: Соломки М.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 19 червня 2013
року по справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Новомосковської об`єднаної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ та , -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП
ОСОБА_1) звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Новомосковської об'єднаної державно
податкової інспекції
Дніпропетровської області (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень Новомосковської
об'єднаної державно податкової
інспекції Дніпропетровської області
від 16.04.2013 року № та від 16.04.2013 року
№.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
червня 2013 року в задоволенні
адміністративного позову фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення рішення
№ та № відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач звернувся до
суду з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просив скасувати
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2013 року, прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши, в межах доводів
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість судового рішення,
оцінивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню виходячи із
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
посадовими особами відповідача
проведено планову виїзну
документальну перевірку з питань
дотримання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 р. по 31.12.2012 р.

За результатами перевірки складено акт
№ 122/172/НОМЕР_2 від 29.03.2013 р. (а.с.19-61) (далі -
акт перевірки)

Перевіркою встановлено порушення
позивачем: ст. 177 ПК України, в
результаті чого донараховано податок
на доходи фізичних осіб, у розмірі
42976,92грн.; п.187.1 ст. 187 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість у розмірі 5744,33грн.; п.198.6
ст. 198 ПК України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість у
розмірі 38879,03грн.; ст.13 Декрету №13-92 від
26.12.1992 року, абз. 5 п. 6 ст. 128
Господарського Кодексу України, п.44.1
ст.44, п.117.10 ст. 177 ПК України (а.с.60).

На підставі акту перевірки 16.04.2013
року відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення № про
донарахування суми податку на доходи
фізичних осіб в сумі 42976,92грн. та
штрафних санкції в сумі 5110,19грн. та
№ про донарахування суми податку
на додану вартість у розмірі 44623,36грн.
та штрафних санкції в сумі 3643,78грн.
(а.с.15)

До податкового кредиту за червень 2010
року, серпень 2010 року, вересень 2010 року
та до валових витрат за 2010 рік ФОП
ОСОБА_1 віднесено 5 податкових
накладних по контрагенту -
постачальнику ПП „Спецпромтехніка" на
загальну суму поставки без ПДВ -150241,06
грн.. ПДВ - 30048,25 грн. У підтвердження
реальності виконання, отримання товару
та його сплати позивачем надано до
матеріалів справи зокрема
рахунки-фактури (а.с.107,111,116,121,123),
накладні (а.с.108,112,117,120,124), податкові
накладні (а.с.109,113,115,119,125), платіжні
доручення (а.с.114,118,122,126)

До валових витрат 2011 року позивачем
віднесено суми за товар по контрагенту
- постачальнику ПП „Хімтяжбуд" на
загальну суму поставки без ПДВ -92117,80
грн.. ПДВ - 18423,56 грн. У підтвердження
реальності виконання, отримання товару
та його сплати позивачем надано до
матеріалів справи зокрема податкові
накладні (а.с.94,97,100,103), накладні
(а.с.95,98,101,104), рахунки фактури
(а.с.96,99,102,105), звіти про дебетові та
кредитові операції (а.с.106)

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачем укладено договір №44
від 26.03.2012 року з ТОВ «Глас» щодо
поставки засобів захисту рослин (а.с.82).

У підтвердження реальності виконання
вказаного договору позивачем надано
видаткові накладні №РН-040905 від 09.04.2012
року (а.с.83), №РН-032602 від 06.03.2012
року(а.с.88), №РН-033002 від 30.03.2012 року
(а.с.91), податкові накладні від 09.04.2012
року №58 на суму 15510,00грн.,у тому числі
ПДВ 2585,00грн. (а.с.85), №245 від 26.03.2012 року на
суму 30770,00грн., у тому числі ПДВ 5128,33грн.
(а.с.89), №324 від 30.03.2012 року на суму
6704,70грн., у тому числі ПДВ 1117,45грн. (а.с.92),
рахунки-фактури №СФ-040601 від 06.04.2012
року(а.с.84), №СФ-032202 від 22.03.2012 року
(а.с.87), №СФ-032602 від 26.03.2012 року (а.с.90).

Розрахунки здійснено у безготівковій
формі шляхом перерахування коштів з
розрахункового рахунку замовника на
розрахунковий рахунок виконавця, що
підтверджено звітом про дебетові та
кредитові операції (а.с.86,93)

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-XIV (далі - Закон №996) бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена також п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
року за № 168/704 (далі -Положення № 88), де
зазначено, що первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Таким чином, реальність здійснення
будь-яких господарських операцій має
бути підтверджена відповідними
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку.
Документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Проаналізувавши матеріали справи
судом встановлено, що господарські
операції за перевіряємий період
здійснювалися між позивачем та його
прямим контрагентом, що
підтверджується належними первинними
документами, та в результаті
здійснення таких господарських
операцій реально змінився майновий
стан платника податків - позивача по

справі.

Згідно статті 44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Згідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно висновків Акту перевіркою
встановлено "нереальність" проведення
господарських операцій між позивачем
та ПП «Спецпромтехніка», ПП
«Хімтяжбуд», ТОВ «Глас» та юридичну
дефектність первинних документів та
здійснення операцій пов'язаних за
наданням податкової вигоди для третіх
осіб.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право, лише, звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Правовідносини з приводу нікчемності
правочинів унормовані ст.228 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228).

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Акт перевірки не містить таких
посилань та не доводить умислу саме
позивача на порушення публічного
порядку, не містять посилання і на те, в
чому таке порушення полягає. Доказів,
які б доводили нерозумність або
необачність правової поведінки саме
позивача у спірних правовідносинах при
здійсненні господарських операцій із
контрагентом до суду не подано.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 198 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції має
право скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову. У
ст. 202 КАС України наведені підстави для
скасування постанови.

Колегія судів ухвалює нову
постанову, у зв'язку з порушенням судом
першої інстанції норм матеріально
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись п.3
ч.1 ст. 198, ст. 202, 205, 206 КАС України, суд
апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
червня 2013 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Новомосковської об'єднаної державно
податкової інспекції
Дніпропетровської області від 16.04.2013
року № та від 16.04.2013 року №.

Постанова суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту винесення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня викладення повного тексту
постанови.

Головуючий:
Л.А. Божко

Суддя:
О.М. Лукманова

Суддя:
Т.С. Прокопчук