Справа № 872/13633/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 рокусправа № 804/8011/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна
А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську адміністративну
справу за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Апостолове-Агро» на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
липня 2013 року у справі №804/8011/13-а за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Апостолове-Агро» до
Криворізької південної об'єднаної
Державної податкової інспекції
Головного Управління Міністерства
доходів і зборів у Дніпропетровській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Апостолове-Агро»
(далі - ТОВ «Апостолове-Агро») 14 червня
2013 року звернулось до суду з позовом до
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Криворізька південна об'єднана
Державна податкова інспекція
Головного Управління Міністерства
доходів і зборів у Дніпропетровській
області, згідно якого, просить визнати
протиправними та скасувати прийняті
відповідачем податкові
повідомлення-рішення від 29.03.2013 року
№, №.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що вказані податкові
повідомлення-рішення повинні бути
скасовані, оскільки висновки
відповідача щодо реалізації позивачем
товару без мети отримання доходу, що
свідчить про її не пов'язаність з
господарською діяльністю, викладені у
акті №349/222/31713688 від 12 березня 2013 року
(далі - акт перевірки), на підставі якого
їх було прийнято є безпідставними та
необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
липня 2013 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що
позивачем не доведена протиправність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції позивач оскаржив її
до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, невідповідності
висновків суду обставинам справи.
Просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою задовольнити позов в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що
експортна операція по постачанню олії
соняшникової не була збитковою, а також
про те що судом першої інстанції не
застосовані норми права, які повинні
були бути застосовані, а саме п. 4 П(С)БО 3
«Звіт про фінансові результати», яким
встановлено, що збиток це перевищення
суми витрат над сумою доходу, для
отримання якого були здійснені ці
витрати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача який
підтримав доводи апеляційної скарги,
пояснення представника відповідача
який заперечував щодо задоволення
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час розгляду
апеляційної скарги, що відповідачем
було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з GLENCORE GRAIN BV (Нідерланди)
за період з 01.03.2012 року по 30.09.2012 року.

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт №349/222/31713688
від 12 березня 2013 року в якому зроблено
висновок про порушення позивачем
положень:

- пп. 14.1.179, пп. 14.1.181, п. 14.1 ст. 14, п. 188.1 ст.
188, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу
України з урахуванням норм пп. 14.1.36 п.
14.1, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України в результаті чого
встановлено наступне:

- заниження податкового зобов'язання з
податку на додану вартість, яке
підлягає сплаті до бюджету на загальну
суму 368804 грн. в т.ч.: січень 2012 року у
сумі 179771 грн., березень 2012 року у сумі
97033 грн., серпень 2012 року у сумі 92000 грн.;

- завищення від'ємного значення рядку
19. декларації з податку на додану
вартість на суму 122629 грн., в тому числі:
січні 2012 року на суму 21829 грн., квітні 2012
року у сумі 100800 грн. (а.с. 58).

Згідно акта перевірки позивач придбав
у підприємства з іноземними
інвестиціями «Сєрна» (далі - П з ІІ
«Сєрна») на підставі договору
купівлі-продажу №S117-12 від 30.01.2012 року
олію соняшникову нерафіновану у
кількості 290,088 тон на загальну суму
2972087,76 грн., у тому числі ПДВ 495347 грн., що
включений до податкового кредиту р.10.1
декларації з ПДВ (а.с.73-74).

На підставі договору
транспортно-експедиційного
обслуговування №ТП/ОА-5 від 04.03.2011р.
укладеного між позивачем (замовником)
та ТОВ ВКФ «Олір» ЛТД (виконавцем)
здійснювалось експедирування вантажу,
а саме: інспектування та перевалка,
комплектування, митне оформлення
вантажу, оформлення необхідних
документів у відповідності з митними,
карантинними, санітарними і
ветеринарними умовами, оформлення
сертифікатів походження, контроль за
навантажувальними, розвантажувальними
операціями на умовах FОВ-ОАО
«Іллічівський масложиркомбінат»
(м.Іллічівськ, вул. Транспортна, буд. 45) -
(а.с.98-103).

Вищевказаний придбаний товар у
кількості 290 тон на суму 2547539,99 грн. було
експортовано позивачем GRAIN BV
(Нідерланди) на підставі
зовнішньоекономічного контракту
№Р572450 від 30.01.2012р., декларантом якого
було ТОВ КВФ «Олір», яке здійснювало
транспортно-експедиційне
обслуговування реалізованої олії
соняшникової нерафінованої на
підставі договору №ТП/ОА-5 від 04.03.2011р. з
відображенням позивачем експортних
операцій у декларації з ПДВ у
відповідних звітних періодах (а.с.81-83).

Під час перевірки, посадовими особами
відповідача у ході порівняння вартості
реалізованої олії соняшникової по ВМД
із сумою ціни (з ПДВ), сплаченої за дану
продукцію на території України під час
придбання позивачем цієї олії у П з ІІ
«Сєрна» було встановлено, що
фінансовий результат від проведених
операцій на експорт становить збиток
у сумі 424547,77 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем 29.03.2013 року прийнято
податкові повідомлення-рішення:

№ яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за основним
платежем податок на додану вартість у
розмірі 368804 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 92201
грн. (а.с. 36);

№ яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 122629 грн. (а.с.
35).

За результатами адміністративного
оскарження вищевказані податкові
повідомлення-рішення залишено без
змін.

Правомірність та обґрунтованість
вказаних рішень відповідача є
предметом спору переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між
сторонами та відмовляючи у задоволені
позову, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що позивачем
недоведено протиправність дій
відповідача, оскільки купівля
позивачем олії соняшникової за ціною
2972087,76 грн. та її подальша реалізація на
експорт за ціною 2547539,99 грн., тобто
нижчою від ціни придбання не зумовлена
характером господарської діяльності
позивача та не мала на меті отримання
доходу від цих операцій.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскарженої
постанови, виходить з наступного.

Згідно з приписами пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
господарська діяльність це діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Господарська операція, в свою чергу,
розуміється як факт підприємницької та
іншої діяльності, який викликає зміни в
структурі усіх ресурсів,
контрольованих підприємством, у
результаті вчинення якого очікується
отримання економічних вигод,
збільшення чи зменшення зобов'язань,
одержання фінансових результатів.

Суд зазначає, що окрема господарська
операція може і не мати всіх ознак
господарської діяльності, зокрема,
обов'язковості отримання доходу
(прибутковості). Водночас, саме
сукупність господарських операцій за
певний період є господарською
діяльністю, метою якої є досягнення
економічних і соціальних результатів
та одержання прибутку. Прибутковість
кожної окремої операції не є
обов'язковою ознакою господарської
діяльності, яка може включати і окремі
збиткові операції, здійснення яких
викликано об'єктивними причинами.

Таким чином, поняття «господарська
діяльність» та «господарська
операція» не є тотожними.

Неотримання підприємством доходу від
окремої господарської операції не
свідчить про те, що така операція не
пов'язана з господарською діяльністю
підприємства, оскільки при здійсненні
господарських операцій існує
звичайний комерційний ризик не
отримати дохід від конкретної
операції.

Разом з тим, податковий орган не
заперечує та не спростовує, що
господарські операції були реально
виконані, а первинні документи
оформлені належним чином відповідно до
вимог чинного законодавства України.

Крім того, у відповідності до пп. 14.1.228.
п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг для
цілей розділу III цього Кодексу -
витрати, що прямо пов'язані з
виробництвом та/або придбанням
реалізованих протягом звітного
податкового періоду товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, які визначаються
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про
ціни та ціноутворення» встановлено, що
суб'єкти господарювання під час
провадження господарської діяльності
використовують: вільні ціни; державні
регульовані ціни.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
ціни та ціноутворення» вільні ціни
встановлюються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін на всі товари, крім тих, щодо
яких здійснюється державне
регулювання цін.

Статтею 14 Закону «Про ціни і
ціноутворення» встановлено, що під час
проведення експортних (імпортних)
операцій у розрахунках з іноземними
суб'єктами господарювання
застосовуються контрактні
(зовнішньоторговельні) ціни, що
формуються відповідно до цін і умов
світового ринку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 188.1. статті 188
ПК України база оподаткування операцій
з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість).

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім не розподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4.
ст. 138 Податкового кодексу України).

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з п. 138.6 ст. 138 Податкового
кодексу України собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

Собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг. Перелік таких витрат наведено в
п. 138.8. ст. 138 Податкового кодексу
України.

Отже, визначальними ознаками для
віднесення витрат до валових є те, що
такі витрати мають бути понесені
платником податку як компенсація, в
тому числі вартості товарів, які
придбаються для їх подальшого
використання у господарській
діяльності.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, ПК України прямо
передбачає право платника податків
віднести витрати до складу валових
витрат за фактом сплати коштів за
товари, які придбаються для їх
подальшого використання у власній
господарській діяльності і, як
наслідок, відповідно до Податкового
кодексу України у платника податку
виникає право на формування
податкового кредиту.

При цьому, податок на додану вартість,
включений до ціни товару (робіт,
послуг), що придбаються платником
податку для виробничого або
невиробничого використання, не
включається до складу витрат.

Відповідно до приписів пункту 2 статті 3
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Правовий аналіз вище значених норм
свідчить, що приписи Податкового
кодексу України не ставлять в
залежність від наявності чи
відсутності доходу по окремим
господарським операціям, право
платника податків на формування
валових витрат та податкового кредиту
підприємства, оскільки вказане не може
свідчити про відсутність можливості
отримання доходу з усієї господарської
діяльності.

Отже, право на віднесення сум податку
до податкового кредиту позивача
виникло в момент отримання товару від П
з ІІ «Сєрна», що знайшло своє
відображення у податкових накладних,
що містяться в матеріалах справи.

Сума податку на додану вартість за
податковими накладними обґрунтовано
та правомірно включено до податкового
кредиту позивача.

Таким чином, позивач здійснював
господарські операції у відповідності
до норм чинного законодавства за
цінами з додатковим нарахуванням
податку на додану вартість. При цьому,
суд зазначає, що сума ПДВ не може
впливати на ціну товару, оскільки
ставки податку на додану вартість є
різними для різних видів операцій,
зокрема поставки товарів на території
України оподатковуються за ставкою 20%,
а експорт товарів - за ставкою 0%. За
таких обставин позивачем досягнуто
економічного ефекту, який виник за
рахунок торгової націнки до
купівельної вартості без врахування
ПДВ, та, як наслідок, отримано прибуток,
за реалізацію на експорт за контрактом
№Р572450 від 30.01.2012 року.

Виходячи з вищенаведеного, будь-які
збитки у позивача від реалізації на
експорт товару, придбаного за вказаним
вище договором відсутні, заниження
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість не відбувалося.

З огляду на сукупність викладених
обставин суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що позивач
правомірно відобразив суми податку на
додану вартість у податковому обліку,
відповідно відсутні підстави вважати,
що позивачем неправомірно занижено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення відповідача не
відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в зв'язку з чим
адміністративний позов
«Апостолове-Агро» підлягає
задоволенню.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів дійшла висновку про
ухвалення судом першої інстанції
рішення з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи і є
підставою для скасування постанови
суду та прийняття нової постанови про
задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись
пунктом 3 частини 1 статті 198, пунктом 4
частини 1 статті 202, статтею 207 КАС
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Апостолове-Агро» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
липня 2013 року у справі №804/8011/13-а -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
прийняті Криворізькою південною
об'єднаною Державною податковою
інспекцією Головного Управління
Міністерства доходів і зборів у
Дніпропетровській області податкові
повідомлення-рішення від 29.03.2013 року
№, №.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови
виготовлений 16 червня 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко