Справа № 826/1606/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/1606/14
інстанції: Донець В.А.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ама Фрейт Україна»
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 10
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ама Фрейт
Україна» до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ама Фрейт Україна»
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що вважає
необґрунтованими висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки, за наслідками якої прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, про відсутність
реального характеру господарських
операцій при взаємовідносинах
позивача з ПП "Еліс Транс Сервіс" та ТОВ
"Елтіс", та правомірністю формування
позивачем податкового кредиту на
підставі належним чином оформлених
податкових накладних, виданих позивачу
за наслідками господарських операцій з
придбання транспортно-експедиційних
послуг у ПП "Еліс Транс Сервіс" та ТОВ
"Елтіс".

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 10
березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ама Фрейт Україна»
подало апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову постанову про
задоволення даного позову повністю.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а постанова суду
- скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ДПІ у Оболонському
районі проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ "Ама
Фрейт Україна" з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
взаємовідносинах з ПП "Еліс Транс
Сервіс" та ТОВ "Елтіс" за період з 01.04.2010
року по 01.04.2013 року.

За результатами вказаної перевірки
складено акт перевірки від 25.09.2013 року
№ 526/26-54-22-01-10/32663455, за змістом якого
перевіркою було встановлено порушення
ТОВ "Ама Фрейт Україна" пунктів 198.3, 198.6
статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200 ПК
України, в результаті чого ним занижено
суму податку на додану вартість, яка
підлягає нарахуванню та сплаті в
бюджет, у сумі 154258,00 грн. Зі змісту
зазначеного акта убачається, що
контролюючий орган дійшов до такого
висновку внаслідок аналізу
господарських взаємовідносин ТОВ "Ама
Фрейт Україна" з ПП "Еліс Транс Сервіс"
та ТОВ "Елтіс" з урахуванням висновків
актів відповідних державних
податкових інспекцій про неможливість
проведення зустрічних звірок ПП "Еліс
Транс Сервіс" та ТОВ "Елтіс" за періоди,
протягом яких вказані підприємства
здійснювали господарські відносини з
позивачем щодо придбання останнім
транспортно-експедиційних послуг.

На підставі висновків акта перевірки
ДПІ у Оболонському районі прийнято
податкове повідомлення-рішення від
15.10.2013 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 185499,00
грн., в тому числі, 154258,00 грн. за основним
платежем та 31241,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись із зазначеним
податковим повідомленням-рішенням,
позивач оскаржив його в
адміністративному порядку до
Головного управління Міндоходів у
місті Києві та Міністерства доходів і
зборів України.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у місті Києві від 20.12.2013 року
№ 7855/10/26-15-10-04 податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Оболонському районі від 15.10.2013 року №
залишено без змін, а скаргу
позивача на вказане податкове
повідомлення-рішення без задоволення.

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 24.01.2014 року №1327/6/99-99-10-01-15
повторну скаргу позивача залишено без
задоволення, а податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Оболонському районі від 15.10.2013 року
№ та рішення Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 20.12.2013 року №7855/10/26-15-10-04 про
результати розгляду первинної скарги
позивача, без змін.

Не погоджуючись з вказаним податковим
повідомленням-рішенням, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги позивача є
неправомірними та необгрунтованими, а
тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його необгрунтованим з огляду
на наступне.

Судом першої інстанції було
встановлено, що між ТОВ "Ама Фрейт
Україна" (Експедитор-1) та ПП "Еліс Транс
Сервіс" (Експедитор-2) укладено договір
від 05.04.2011 року № 42/11Ф про надання
транспортно-експедиційних послуг щодо
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в міжміському та
міжнародному сполученні предметом
якого є відносини сторін, що виникають
при транспортно-експедиційному
обслуговуванні вантажів, наданих
Експедитору-2 Експедитором-1 для
організації перевезень автомобільним
транспортом в міжнародному та
міжміському сполученнях (пункт 1.1
Договору).

Згідно з пунктом 1.2 зазначеного
Договору, конкретні умови по кожному
замовленню обговорюються в Заявці
(Додаток №1 до даного Договору), що є
невід'ємною частиною даного Договору.
Допускається отримання Заявки по
факсимільному зв'язку або по
електронній пошті (E-mail). У випадку
виникнення розбіжностей у тлумаченні
умов даного Договору, пріоритетними є
умови, вказані в Заявці. В Заявці
вказуються: - дата та точні адреси
завантаження/розвантаження та митного
оформлення; - дані про вантаж:
кількість, вага брутто, пакування,
розмір; - митниці пунктів перетину
кордону; - маршрут руху; - сума ставки за
здійснення перевезень (з розрахунку за
один транспортний засіб); - рухомий
склад, що вимагається; - додаткові
інструкції; - термін оплати.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1,
Експедитор-2 зобов'язаний письмово
підтвердити прийняття Заявки до
виконання.

Пунктом 3.5 Договору встановлено, що
оплата послуг Експедитору-2
здійснюється Експедитором-1 на
розрахунковий рахунок Експедитора-2 на
підставі належним чином оформлених
оригіналу або ксерокопії CMR з печатями
про отримання вантажу та оригіналів
рахунку, податкової накладної, акту
виконаних робіт, якщо інше не оговорено
в підписаній заявці. Ксерокопія CMR або
ТТН завіряється підписом
уповноваженої особи та оригінальною
печаткою Експедитора-2.

Також, аналогічний за змістом та
умовами договір про надання
транспортно-експедиційних послуг щодо
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в міжміському та
міжнародному сполученні від 03.01.2012 року
№3/12Ф було укладено між ТОВ "Ама Фрейт
Україна" (Експедитор-1) та ТОВ "Елтіс"
(Експедитор-2).

На підтвердження виконання зазначених
договорів позивачем долучено до
адміністративного позову акти
здачі-прийняття виконаних робіт,
товарно-транспортні накладні,
рахунки-фактури, платіжні доручення та
податкові накладні, які також
надавались позивачем до перевірки, що
убачається з акта від 25.09.2013 року
№526/26-54-22-01-10/32663455.

Відповідно до розлічу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України № 363 від 14.10.1997 року,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процес), а
товарно-трапспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх перемішені пі,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
викопаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-трапспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), перелається
Перевізнику.

Тобто, вищенаведені норми, що регулюють
правила перевезення вантажів,
визначають два обов'язкових реквізити
товарно-транспортної накладної, а саме:
у накладній обов'язкова наявність
печатки вантажовідправника та
вантажоодержувача, при цьому не
передбачено обов'язкової наявності
печатки перевізника (експедитора), а
отже доводи суду першої інстанції щодо
дефектності товарно-транспортних
накладних є безпідставними, оскільки
на всіх накладних, наявних в матеріалах
справи, наявні всі обов'язкові
реквізити, зокрема, печатки
вантажовідправників та
вантажоодержувачів. Тобто, сам факт
доставки вантажу є підтвердженим.

Крім того, колегія суддів зауважує, що
вказані правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні не
встановлюють правил податкового
обліку валових витрат платників
податку, а лише встановлюють права,
обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи,
визначені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Таке оформлення товарно-транспортних
накладних не може слугувати підставою
для позбавлення товариства права на
податковий кредит та на формування
валових витрат, оскільки, згідно Закону
України «Про автомобільний транспорт»
та наказу Міністерства транспорту
України від 14.10.1997 року № 363 «Про
затвердження Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні», обов'язок щодо наявності
товарно-транспортної накладної
покладено на перевізника та його водія.

Отже, недоліки товарно-транспортних
накладних можуть свідчити лише про
порушення правил перевезень
автомобільним транспортом, що ніяким
чином не пов'язано з дотриманням вимог
податкового законодавства.

Також колегія суддів вважає
безпідставним висновок суду першої
інстанції про непідтвердження
реальності фінансово-господарських
відносин позивача з контрагентами у
зв'язку з відсутністю у матеріалах
справи письмових заявок на адресу
зазначених контрагентів із
зазначенням змісту та обсягу
конкретної послуги згідно умов
укладених договорів з огляду на
наступне.

Заявка про надання послуг не є
первинним фінансово-господарським
документом у розумінні ст 9 Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні", якиу
визначає, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документа, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо не неможливо -безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть,
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

При цьому заявка про надання послуг,
згідно умов укладених договорів № 42/11Ф
від 05.04.2011 року та № 3/12Ф від 03.01.2012 року,
фіксує лише намір позивача отримати
послуги від виконавця за договором і
жодним чином не може підтверджувати
виконання робіт-послуг. Виконання
послуг згідно умов договорів
підтверджується виключно актом
здачі-прийняття робіт та оригіналом
або копією товарно-транспортної
накладної (CMR), які були надані
позивачем та наявні в матеріалах
справи.

Також колегією суддів встановлено, що
на підтвердження реальності спірних
господарських операцій позивачем
надано заявки, які містять підписи
сторін (а.с. 173-230).

Отже, колегія суддів вважає
безпідставним висновок суду першої
інстанції щодо відсутності заявок та
неможливості у зв'язку із цим надання
послуг.

При цьому, колегія суддів зауважує, що
судом першої інстанції в повній мірі не
було досліджено питання щодо
реальності господарських відносин по
зазначених вище правочинах, умови
надання послуг та наявність підстав
для формування податкового кредиту
позивачем.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, порядок
їх адміністрування та платників
податків, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства
регулюються Податковим кодексом
України.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 ПК України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 ПК
України встановлено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає зокрема у разі
здійснення операцій з придбання
товарів та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (абзаци
перший-третій).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК
України (в редакції, чинній на час за
який проводилась перевірка позивача за
наслідками якої прийнято оскаржуване
податкове повідомлення-рішення)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (абзаци перший, другий).

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України (в
редакції, чинній на час за який
проводилась перевірка позивача за
наслідками якої прийнято оскаржуване
податкове повідомлення-рішення)
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг план
пі ком податку.

Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку-покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.

Пунктом 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011 року № 1379, визначено, що
податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення особою,
яка не зареєстрована як платник
податку в податковому органі і якій не
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Відповідно до п.6.2. зазначеного Порядку
податкова накладна є підставою для
винесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку.

При цьому, колегією суддів встановлено,
що у акті перевірки № 526/26-54-22-01-10/32663455
від 25.09.2013 року податковим органом не
наведено доказів щодо дефектність
податкових накладних виписаних ПП
«Еліс Транс Сервіс», TOB «Елтіс» на
адресу позивача на виконання
зазначених вище договорів.

Отже, колегія суддів вважає , що у
спірних правовідносинах позивачем
виконані всі передбачені
законодавством вимоги для
підтвердження права на податковий
кредит, оскільки на момент здійснення
господарських операцій контрагенти
були належним чином зареєстровані як
платники податку на додану вартість,
господарські операції оформлені
договорами, які не були визнані в
судовому порядку недійсними та
відповідно підтверджені виданими
контрагентами актами здачі-прийняття
робіт та податковими накладними.

За таких обставин, колегія суддів
вважає вимоги позивача підтвердженими
належними та допустимими доказами та
такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є
обгрунтованими, атому вона підлягає
задоволенню.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Проаналізувавши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції невірно надана правова
оцінка обставинам справи, оскаржуване
судове рішення постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ама Фрейт
Україна» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 10 березня 2014 року -
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ама Фрейт Україна»
до Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Оболонському районі від 15.10.2013 року
№.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя

Мельничук В.П.

Судді:

Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.