Справа № 810/3186/14
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року № 810/3186/14

Київський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого - судді
Колеснікової І.С. розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1доДержавної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі ГУ Міндоходів у Київській
областіпроскасування рішення,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(надалі - позивач) звернувся до
Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі ГУ
Міндоходів у Київській області (надалі
- відповідач) про скасування рішення
відповідача про застосування штрафних
санкцій та нарахування пені за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску від
05.05.2014 № /153/17-02, за яким позивачеві
нараховано до сплати пеню у розмірі
2732,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивач вказує на неправомірне
застосування відповідачем пені за
несвоєчасну сплату єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Так, позивачем
зауважено, що пеня за несвоєчасну
сплату єдиного внеску нарахована двічі
і вже стягується на підставі судового
рішення. Окрім того, позивач вказує на
невідповідність арифметичних даних у
рішенні щодо загальної суми
нарахованої пені та наголошує на
відсутності акту перевірки, що повинен
передувати винесенню оспорюваного
рішення. Тому, на думку позивача,
рішення податкового органу є
незаконним, оскільки при його
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив суд позов
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві.

Відповідачем позов не визнано,
заперечення надано суду в усній формі.
В обґрунтування заперечень вказано, що
оскаржуване рішення було самостійно
скасовано відповідачем, як помилково
винесене. На думку відповідача,
оскільки на час розгляду справи
оскаржуване рішення є скасованим,
жодних правових наслідків для позивача
воно не породжує, а відтак не порушує
його прав та інтересів, відповідно й
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Представник відповідача у судове
засідання 23.06.2014 не з'явився, заяв чи
клопотань про розгляд справи за його
відсутності не надсилав.

Згідно частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час та місце судового
розгляду, суд має право розглянути
справу у письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Ураховуючи вищевказані норми права та
беручи до уваги відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта в
судовому засіданні, суд ухвалив
перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні та на підставі
наявних у справі доказів.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, об'єктивно
оцінивши докази, що мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено таке.

Як то вбачається з матеріалів
справи, 10.05.2014 позивачем отримано
рішення відповідача про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені
за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 05.05.2014 №
/153/17-02, за яким позивачеві
нараховано до сплати пеню у розмірі
2732,11 грн.

Дослідивши зміст вказаного
рішення судом встановлено, що сума
нарахованої пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
становить 2108,96 грн. за період з 22.01.2013 по
14.03.2014. Проте, загальна сума, що підлягає
перерахуванню до держбюджету,
визначена у розмірі 2732,11 грн.

У ході судового розгляду справи
представником відповідача визнано
факт наявності суттєвих недоліків у
вищевказаному рішенні, з огляду на що
оспорюване рішення самостійно
скасовано Державною податковою
інспекцією у Києво-Святошинському
районі ГУ Міндоходів у Київській
області, про що позивача було
повідомлено листом від 10.06.2014 №
1234/10/10-13/17-03.

Факт скасування оспорюваного
рішення позивачем не заперечується.
Водночас, позивач наполягає на
задоволенні його позовних вимог.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

З огляду на встановлені обставини суд
звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відтак, до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, які породжують,
змінюють або припиняють права та
обов'язки у сфері публічно-правових
відносин, вчинених ними при здійсненні
владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або має місце інше
ущемлення прав чи свобод.

Пунктом 6 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
надано визначення адміністративного
позову, а саме - це звернення до
адміністративного суду про захист
прав, свобод та інтересів у
публічно-правових відносинах.

Так, відповідно до статті 104
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративного суду має
право звернутися з адміністративним
позовом особа, яка вважає, що порушено
її права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

Аналіз вищевказаних норм права
свідчить, що під позовом слід розуміти
в широкому контексті звернення до суду
за захистом порушеного або
оспорюваного права, що було спричинено
діями або бездіяльністю конкрет ної
особи, до якої й пред'являються вимоги
щодо припинення правопорушення та
відновлення прав.

Згідно Рішення
Конституційного Суду України від 25
листопада 1997 року №6-зп "Щодо
офіційного тлумачення частини другої
статті 55 Конституції України та статті
248-2 Цивільного процесуального кодексу
України" частину другу статті 55
Конституції України необхідно
розуміти так, що кожен громадянин
України, іноземець, особа без
громадянства має гарантоване державою
право оскаржити в суді загальної
юрисдикції рішення, дії чи
бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія
чи бездіяльність порушують їхні права
і свободи або перешкоджають здійсненню
цих прав і свобод, а тому потребують
правового захисту в суді.

З викладеної правової
позиції Конституційного Суду України
випливає, що умовою для звернення особи
до суду з позовом щодо оскарження
рішення, дії чи бездіяльності
будь-якого органу державної влади,
органу місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб є наявність
у позивача переконання в порушенні
його прав або свобод чи в існуванні
перешкод у здійсненні цих прав.

Отже, неодмінною ознакою
порушення права особи є зміна стану
суб'єктивних прав та обов'язків особи,
тобто припинення чи неможливість
реалізації її права та/або виникнення
додаткового обов'язку. Якщо особа
вважає, що її суб'єктивне право у певних
правовідносинах не може бути
реалізовано належним чином, або на неї
протиправно поклали певний обов'язок,
така особа має право звернутися за
судовим захистом.

Відтак, судовому захисту в
адміністративних судах підлягають
порушені права, свободи та законні
інтереси особи в публічно-правових
відносинах. При цьому визначальним для
вирішення питання про обґрунтованість
вимог особи у розв'язанні
публічно-правового спору є
встановлення факту порушення
відповідних прав, свобод чи інтересів
такої особи.

У свою чергу, порушення прав,
свобод та інтересів особи наявне тоді,
коли сталися зміни стану суб'єктивних
прав та обов'язків особи, тобто
припинення чи неможливість реалізації
її права та/або виникнення додаткового
обов'язку в публічно-правових
відносинах.

В розумінні Кодексу
адміністративного судочинства України
захист прав, свобод та інтересів осіб
завжди є наступним, тобто передбачає
наявність встановленого судом факту їх
порушення. Право на судовий захист має
лише та особа, яка є суб'єктом (носієм)
порушених прав, свобод чи інтересів.

Відтак, щоб особі було надано
судовий захист, суд встановлює, чи
особа дійсно має порушене право,
свободу чи інтерес, і це право, свобода
чи інтерес порушені відповідачем.

Водночас задоволення
відповідних вимог особи можливе лише в
разі об'єктивної наявності порушення,
тобто встановлення, що рішення, дія або
бездіяльність протиправно породжують,
змінюють або припиняють права та
обов'язки у сфері публічно-правових
відносин.

З огляду на вищевикладене у
спірних правовідносинах підлягає
встановленню факт, чи мало місце
порушення прав позивача з боку
відповідача оскаржуваним рішенням.

Як вже зазначалося судом,
оспорюване рішення від 05.05.2014 №
/153/17-02, за яким позивачеві
нараховано до сплати пеню у розмірі
2732,11 грн., самостійно скасовано
відповідачем у добровільному порядку,
як таке, що прийнято помилково. Вказана
обставина не заперечується позивачем.
Доказів наявності по відношенню до
позивача будь-яких негативних
наслідків або виникнення правових
обов'язків за скасованим рішенням
матеріали справи не містять, а судом не
встановлено.

Суд зазначає, що задоволенню в
адміністративному судочинстві
підлягають лише ті вимоги, які
відновлюють порушені права чи інтереси
особи в сфері публічно-правових
відносин, оскільки судом не
встановлено факту наявності
порушеного права позивача на час
розгляду справи, яке підлягає
відновленню, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного
вимоги, заявлені позивачем до
відповідача про скасування рішення від
05.05.2014 № /153/17-02 задоволенню не
підлягають, оскільки позивачем не
надано суду належних та об'єктивних
доказів, які б підтверджували факт
порушення його прав, свобод та
інтересів.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень,
звільненого від сплати судового збору,
а також за відсутності його витрат,
пов'язаних із залученням свідків та
проведенням судових експертиз, судові
витрати (судовий збір) стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 157-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.