Справа № 814/956/13-а
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
О К Р Е М А У Х В А Л А
04 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/956/13-а
судді Одеський апеляційний
адміністративний судді
Кравець О.О. в порядку ч.3 ст.25 КАС
Відповідно до ст.17 КАС України до
компетенції адміністративних судів
відносяться, та підлягають розгляду в
порядку адміністративного
судочинства: спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень, а
також спори, які виникають з приводу
укладання та виконання
адміністративних договорів; спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом; спори щодо правовідносин,
пов'язаних з виборчим процесом чи
процесом референдуму.
Судом 1-ої інстанції встановлено, що
частина правовідносин між сторонами по
справі стосуються визнання недійсними
установчих та реєстраційних
Відповідно до ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського
суду мають право також звертатися
державні та інші органи, фізичні
особи, що не є суб'єктами
підприємницької діяльності.
Відповідно до ч .1,4 ) ст.12 ГПК України,
справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна та
що виникають з корпоративних відносин
у спорах між господарським товариством
та його учасником (засновником,
акціонером), у тому числі учасником,
який вибув, а також між учасниками
(засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності цього
товариства, крім трудових спорів. ,-
підвідомчі господарським судам та
розглядаються в порядку
господарського судочинства
Згідно ст.57 Господарського кодексу
України від 16.01.2003№ 436-IV установчими
документами суб'єкта господарювання є
рішення про його утворення або
засновницький договір, а у випадках,
передбачених законом, статут
(положення) суб'єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути
зазначені найменування суб'єкта
господарювання, мета і предмет
господарської діяльності, склад і
компетенція його органів управління,
порядок прийняття ними рішень, порядок
формування майна, розподілу прибутків
та збитків, умови його реорганізації та
ліквідації, якщо інше не передбачено
законом.

У засновницькому договорі засновники
зобов'язуються утворити суб'єкт
господарювання, визначають порядок
спільної діяльності щодо його
утворення, умови передачі йому свого
майна, порядок розподілу прибутків і
збитків, управління діяльністю
суб'єкта господарювання та участі в
ньому засновників, порядок вибуття та
входження нових засновників, інші
умови діяльності суб'єкта
господарювання, які передбачені
законом, а також порядок його
реорганізації та ліквідації
відповідно до закону.

Статут суб'єкта господарювання повинен
містити відомості про його
найменування, мету і предмет
діяльності, розмір і порядок утворення
статутного капіталу та інших фондів,
порядок розподілу прибутків і збитків,
про органи управління і контролю, їх
компетенцію, про умови реорганізації
та ліквідації суб'єкта господарювання,
а також інші відомості, пов'язані з
особливостями організаційної форми
суб'єкта господарювання, передбачені
законодавством. Статут може містити й
інші відомості, що не суперечать
законодавству.

Положенням визначається господарська
компетенція органів державної влади,
органів місцевого самоврядування чи
інших суб'єктів у випадках, визначених
законом.

Статут (положення) затверджується
власником майна (засновником) суб'єкта
господарювання чи його представниками,
органами або іншими суб'єктами
відповідно до закону.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.

Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила.

Односторонній правочин може
створювати обов'язки для інших осіб
лише у випадках, встановлених законом,
або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.203 КАС України
постанова суду 1-ої інстанції
скасовується у апеляційному порядку , а
провадження по справі закривається в
порядку ст.157 КАС України ,згідно з п.1
ч.1 якої ,суд закриває провадження у
справі, у разі якщо справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства .

Таким чином , вважаю, що статутні
документи (рішення про його утворення
або засновницький договір, а у
випадках, передбачених законом, статут
(положення) суб'єкта
господарювання)залежно від кількості
учасників відносяться до
односторонніх та дво- чи
багатосторонніх правочинів ,дія яких
спрямована на утворення суб'єкта
господарювання, у зв'язку з чим спір про
визнання вказаних правочинів
недійсними віднесений до юрисдикції
господарського суду в порядку
господарського судочинства , а вказані
правовідносини є
господарсько-правовими, у зв'язку з чим
, постанову суду 1-ої інстанції щодо
вирішення позовних вимог про визнання
недійсними установчих та
реєстраційних документів слід
скасувати , а провадження у цій частині
-закрити.

Суддя
О.О.Кравець