Справа № 826/6269/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2014 року 09:20
справа №826/6269/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кузьменка В.А., суддів Добрівської Н.А.,
Каракашьяна С.К, за участю секретаря
Калужського Д.О., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомТовариства з додатковою
"Полтаваавтотранс"доДержавної
інспекції України з контролю за
цінамитретя особаПолтавська обласна
державна адміністраціяпровизнання
протиправним та скасування
рішенняОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою
відповідальністю "Полтаваавтотранс"
(далі по тексту - позивач, ТДВ
"Полтаваавтотранс") звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Державної інспекції України з
контролю за цінами (далі по тексту -
відповідач, Держцінінспекція України),
за участю третьої особи - Полтавської
обласної державної адміністрації, в
якому просить визнати протиправним та
скасувати рішення Держцінінспекції
України про застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення державної дисципліни цін
від 18 березня 2014 року №37.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 травня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі №826/6269/14,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні 12 червня 2014 року
представники позивача та третьої особи
позовні вимоги підтримали, представник
відповідача проти задоволення
позовних вимог заперечив; особами, які
беруть участь у справі, заявлено
спільне клопотання про розгляд справи
у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті
122 Кодексу адміністративного
судочинства України особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив
здійснити розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 червня 2014 року
поновлено позивачу строк звернення до
адміністративного суду.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до рішення
Держцінінспекції України про
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення державної дисципліни цін
від 18 березня 2014 року №37 за
результатами розгляду матеріалів
позапланової перевірки ТДВ
"Полтаваавтотранс" встановлено
порушення вимог порядку формування,
встановлення та застосування
державних (регульованих) цін при
продажу квитків та на підставі пункту 6
частини першої статті 18 та статті 20
Закону України "Про ціни і
ціноутворення" вирішено вилучити у ТДВ
"Полтаваавтотранс" в доход державного
бюджету суму необґрунтовано отриманої
виручки в розмірі 42 376,16 грн. та штраф у
сумі 42 376,16 грн.

Зазначене рішення прийнято на підставі
акта перевірки дотримання вимог щодо
формування, встановлення та
застосування державних регульованих
цін №90 у зв'язку з наступним:
відповідно до розрахунку
автостанційного збору, проведеного
товариством за 2013 рік, складає: 1 клас -
12,8%, 2 клас - 11,8%, 3 клас - 10,7%, 4 клас - 9,6%, 5
клас - 8,6%, який був погоджений
заступником голови Полтавської
обласної державної адміністрації;
відповідно до наказу по товариству від
12 лютого 2013 року №15 "Про затвердження
тарифу на автостанційні послуги"
встановлено розмір тарифу на
автостанційні послуги 10 відсотків від
тарифної вартості проїзду при
відправленні пасажирів з автостанцій
на маршрутах приміського та
міжміського сполучення, тобто без
урахування класності автостанцій;
даний наказ погоджений заступником
голови Полтавської обласної державної
адміністрації.

Таким чином, на думку відповідача, в
результаті застосування позивачем
розміру автостанційного збору при
продажу квитків з автостанцій, які
відповідно до результатів атестації
були віднесені до четвертого та п'ятого
класів, без урахування їх класності,
завищено розмір автостанційного збору
з 8,6% та 9,6% відповідно, до 10%, чим
порушено вимоги статей 114, 116 постанови
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1997 року №176 "Про затвердження
Правил надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту" та пунктів
3.1, 3.2 наказу Міністерства
інфраструктури України від 27 вересня
2010 року №700 "Про затвердження Порядку
регулювання діяльності автостанцій";
за період з 01 березня 2013 року по 01
лютого 2014 року необґрунтовано отримана
виручка склала 42 376,16 грн.

Позивач вважає, що вказане рішення є
необґрунтованим та підлягає
скасуванню, оскільки розмір
автостанційного збору не відноситься
до державних регульованих цін і
тарифів; ТДВ "Полтаваавтотранс" працює
з перевізниками, які працюють на
спрощеній системі оподаткування та які
є платниками на додану вартість, у
звітності по касирам це відображається
як тариф без ПДВ та тариф (з ПДВ), тому
сума автостанційного збору не
відповідає 10% від загального тарифу;
згідно правил перевезення пасажиів при
поверненні квитка автостанційний збір
не повертається, при придбанні
пільгового квитка пасажир сплачує
автостанційний збір, тому згідно
підрахунків по звітам касирів
автостанційний збір відповідає всім
вимогам.

Відповідач проти задоволення
адміністративного позову заперечив,
зазначивши, що встановлення
станційного збору підпадає під
державне регулювання, а застосування
автостанційного збору в розмірі 10% на
всіх автостанціях, незалежно від їх
класу, є неправомірним.

Окружний адміністративний суд міста
Києва, виходячи зі змісту пред'явлених
позовних вимог, звертає увагу на
наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 20 Закону України "Про ціни і
ціноутворення" передбачено, що за
порушення вимог щодо формування,
встановлення та застосування
державних регульованих цін до
суб'єктів господарювання
застосовуються
адміністративно-господарські санкції
у вигляді вилучення необґрунтовано
одержаної виручки, що становить
позитивну різницю між фактичною
виручкою від продажу (реалізації)
товару та виручкою за цінами,
сформованими відповідно до
запровадженого способу регулювання
(крім тих, що на постійній основі
надають житлово-комунальні послуги або
мають адресного споживача), та у
вигляді штрафу у розмірі 100 відсотків
необґрунтовано одержаної виручки.

З наведеної норми слідує, що органи
контролю за цінами можуть
застосовувати до суб'єктів
господарювання
адміністративно-господарські санкції
у вигляді вилучення необґрунтовано
одержаної виручки та штрафу у разі
порушення вимог щодо формування,
встановлення та застосування
державних регульованих цін.

Таким чином, виходячи із висновків акта
перевірки, у межах даного спору
належить встановити, чи допустило ТДВ
"Полтаваавтотранс" порушення у сфері
формування, встановлення та
застосування державних регульованих
цін; чи застосовуються державні
регульовані ціни на автостанційний
збір при продажу квитків та чи отримав
позивач необґрунтовану виручку.

Матеріали справи підтверджують, що між
Полтавською обласною державною
адміністрацією (організатор) та ТДВ
"Полтаваавтотранс" (власник) укладено
договір про надання послуг автостанцій
від 01 лютого 2012 року №1, за умовами
якого організатор надає право власнику
надавати автостанційні послуги, а
власник зобов'язується надавати
автостанційні послуги.

Додатковою угодою від 14 лютого 2013 року
до вказаного договору сторони погодили
розмір автостанційного збору за
класами автостанцій: 1 клас - 12,8%, 2 клас -
11,8%, 3 клас - 10,7%, 4 клас - 9,6%, 5 клас - 8,6%.

Відповідно до наказів ТДВ
"Полтаваавтотранс" від 03 лютого 2012 року
№12 та від 12 лютого 2013 року №15, які
погоджені заступником голови
Полтавської обласної державної
адміністрації, встановлено розмір
тарифу на автостанційні послуги в
розмірі 10% від тарифної вартості
проїзду при відправленні пасажирів з
автостанцій на маршрутах приміського
та міжміського сполучення.

Як зазначено в акті перевірки та
визнається сторонами, ТДВ
"Полтаваавтотранс" при продажу квитків
з автостанцій застосовувало розміру
автостанційного збору на рівні 10% від
тарифної вартості проїзду, без
урахування класності автостанцій.

Стаття 192 Господарського кодексу
України встановлює, що політика
ціноутворення, порядок встановлення та
застосування цін, повноваження органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування щодо встановлення та
регулювання цін, а також контролю за
цінами і ціноутворенням визначаються
законом про ціни і ціноутворення,
іншими законодавчими актами.

Згідно з частиною першою статті 10
Закону України "Про ціни і
ціноутворення" суб'єкти господарювання
під час провадження господарської
діяльності використовують: вільні
ціни; державні регульовані ціни.

Відповідно до частини першої статті 12
Закону України "Про ціни і
ціноутворення" державні регульовані
ціни запроваджуються на товари, які
справляють визначальний вплив на
загальний рівень і динаміку цін, мають
істотну соціальну значущість, а також
на товари, що виробляються суб'єктами,
які займають монопольне (домінуюче)
становище на ринку.

Частина перша статті 13 Закону України
"Про ціни і ціноутворення" встановлює,
що державне регулювання цін
здійснюється Кабінетом Міністрів
України, органами виконавчої влади та
органами місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень, зокрема
шляхом установлення обов'язкових для
застосування суб'єктами
господарювання розміру доплат.

Згідно з пунктом 12 Повноважень
центральних органів виконавчої влади,
Ради міністрів Автономної Республіки
Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій, виконавчих органів
міських рад щодо регулювання цін і
тарифів на окремі види продукції,
товарів і послуг, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 грудня 1996 року №1548 "Про
встановлення повноважень органів
виконавчої влади та виконавчих органів
міських рад щодо регулювання цін
(тарифів)", передбачено, що рада
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласні, Київська та Севастопольська
міські державні адміністрації
регулюють (встановлюють): тарифи на
перевезення пасажирів і багажу
автобусами, які працюють у звичайному
режимі руху, в приміському та
міжміському внутрішньообласному
сполученні.

За визначенням статті 1 Закону України
"Про автомобільний транспорт"
автостанція - споруда або комплекс
будівель, споруд, стоянок та під'їздів
для прийняття, відправлення,
управління рухом автобусів та
обслуговування пасажирів.

Відповідно до статті 36 Закону України
"Про автомобільний транспорт"
передбачено, що автостанції надають
пасажирам послуги, пов'язані з їх
проїздом автобусними маршрутами
загального користування, а
автомобільним перевізникам, які
здійснюють перевезення пасажирів на
договірних умовах, - послуги, пов'язані
з відправленням та прибуттям автобусів
згідно з розкладом руху.

До обов'язкових послуг, що повинні
надаватися автостанціями пасажирам,
належать:продаж квитків; користування
приміщеннями для чекання поїздки,
облаштованими місцями для сидіння;
можливість користування громадськими
вбиральнями; інформування щодо
розкладу руху автобусів та вартості
поїздки.

До обов'язкових послуг, що повинні
надаватися автостанціями
автомобільному перевізнику, належать:
продаж квитків; організація прибуття
та відправлення автобуса з
облаштованих платформ; інформування
водія щодо умов дорожнього руху на
маршруті.

За надання обов'язкових послуг
автостанцій з осіб, які придбавають
проїзні квитки, стягують
автостанційний збір, що входить до
вартості квитка.

Пункт 2 Правил надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1997 року №176 (далі по тексту -
Правила), визначає автостанційний збір
як плату за надання обов'язкових послуг
автостанціями, що справляється з осіб,
які придбавають квитки на проїзд
автобусами приміських, міжміських та
міжнародних маршрутів, і включається
до вартості квитка.

За визначенням пункту 2 Правил вартість
квитка - це сума, що складається з
вартості проїзду автобусом,
автостанційного збору, плати за
послуги з попереднього продажу квитків
(за наявності такої); а вартість проїзду
- це сума, за якою автомобільний
перевізник, автомобільний
самозайнятий перевізник здійснює
перевезення, що включає вартість за
тарифом, страховий платіж та податок на
додану вартість.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Порядку
регулювання діяльності автостанцій,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 27
вересня 2010 року №700, визначено, що
розмір автостанційного збору на
плановий період розраховується
власником за результатами діяльності
автостанції у звітному періоді як
відносна величина до вартості проїзду
(у відсотках) з урахуванням класу
автостанції та погоджується з Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською і
Севастопольською міськими державними
адміністраціями, на території яких
розташована автостанція.

Розмір автостанційного збору
встановлюється єдиний для всіх
автостанцій відповідного класу даного
власника.

З наведених норм законодавства суд
приходить до висновку, що
автостанційний збір стягується за
надання автостанційних послуг,
розраховується власником автостанції
самостійно та не є платою за проїзд, а
тому не може встановлюватись
(регулюватись) відповідною обласною
радою державною адміністрацією як
тариф на перевезення.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
05 лютого 2013 року та ухвалах Вищого
адміністративного суду України від 12
березня 2013 року №К-1052/10 та від 22 лютого
2012 року №К-17644/10.

Таким чином, на думку суду, оскільки на
автостанційний збір не
розповсюджуються державні регульовані
ціни, порушення під час справляння
такого збору не є порушенням у сфері
формування, встановлення та
застосування державних регульованих
цін, що виключає правомірність
притягнення ТДВ "Полтаваавтотранс" до
відповідальності на підставі частини
першої статті 20 Закону України "Про
ціни і ціноутворення".

Крім того, суд звертає увагу, що
відповідачем не доведено розмір
необґрунтовано одержаної виручки саме
у сумі 42 376,16 грн. та не надано доказів,
які б підтверджували показники,
вказані у розрахунку необґрунтовано
одержаної виручки, зокрема матеріали
справи не містять доказів на
обґрунтування суми фактичної виручки
від продажу (реалізації) товару та суми
виручки за цінами, сформованими
відповідно до запровадженого способу
регулювання.

З урахуванням того, що на
автостанційний збір не запроваджено
державні регульовані ціни та
враховуючи необґрунтованість розміру
необґрунтовано одержаної виручки, суд
вважає, що застосування до ТДВ
"Полтаваавтотранс"
адміністративно-господарських санкцій
за порушення державної дисципліни цін
у вигляді вилучення в доход державного
бюджету суми необґрунтовано отриманої
виручки в розмірі 42 376,16 грн. та штрафу в
цій же сумі є протиправним, а тому
рішення Держцінінспекції України про
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення державної дисципліни цін
від 18 березня 2014 року №37 підлягає
скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, Держцінінспекцією
України не доведено правомірність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
з урахуванням вимог, встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, а тому, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, адміністративний
позов ТДВ "Полтаваавтотранс" підлягає
задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Частина третя статті 4 Закону України
"Про судовий збір" встановлює, що під
час подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що
позивач сплатив судовий збір у розмірі
1 827,00 грн. - 100 відсотків розміру ставки
судового збору за подання
адміністративного позову майнового
характеру, тобто, у розмірі, більшому
ніж передбачено Законом.

Таким чином, на користь позивача з
Державного бюджету України належить
присудити лише 10 відсотків розміру
ставки судового збору за подання
адміністративного позову майнового
характеру - 182,70 грн.; решта 90 відсотків
розміру ставки судового збору за
подання адміністративного позову
майнового характеру, може бути
повернена в порядку, визначеному
статтею 7 Закону України "Про судовий
збір" як така, що внесена в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з
додатковою відповідальністю
"Полтаваавтотранс" задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної інспекції України з
контролю за цінами про застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення державної дисципліни цін
від 18 березня 2014 року №37.

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь на користь
Товариства з додатковою
відповідальністю "Полтаваавтотранс"
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 182,70 грн. (сто
вісімдесят дві гривні сімдесят
копійок).

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
В.А. Кузьменко

Судді
Н.А. Добрівська

С.К. Каракашьян