Справа № 815/4012/13-а
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4012/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року Одеський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого
судді - Завальнюк І.В.,

за участю
секретаря - Чернобай А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Київському
районі Головного управління
Міндоходів в Одеській області про
визнання дій протиправними, визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із
адміністративним позовом, в якому, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, просив визнати
протиправним та скасування податкове
повідомлення-рішення № від 10.04.2013
року; визнати протиправними дії ДПІ у
Київському районі Одеської області ДПС
щодо складання оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

В обґрунтування адміністративного
позову позивач (далі - Підприємець)
зазначив, що висновки в акті перевірки
від 25.12.2012 року № 2734/17-01/НОМЕР_1/107, на
підставі якого прийнято оскаржуване
податкове повідомлення-рішення,
містять відомості щодо виявлених
порушень, факт існування яких не
підтверджений належними засобами
доказування та допустими доказами, а
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення винесено
всупереч законодавству, що регулює
спірні правовідносини. Зокрема,
перевіряючим встановлено формування
податкового кредиту без підтвердження
відповідними розрахунками, платіжними
та іншими документами. Разом із тим,
позивач зазначає, що формування
податкового кредиту здійснювалося за
наявності усіх визначальних факторів,
що є підставою для зменшення об'єкту
оподаткування. Висновки про
неправомірність віднесення сум до
податкового кредиту коштів, сплачених
за взаємовідносинами із контрагентами
не підтверджені жодним документом
бухгалтерського та податкового обліку,
або іншими доказами, які є допустимими
у розумінні чинного податкового
законодавства та, відповідно, є
незаконними. Отже покладені в основу
спірного податкового
повідомлення-рішення висновки за актом
перевірки є необґрунтованими, у зв'язку
із чим зазначене податкове
повідомлення-рішення неправомірне та
підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги із викладених
вище підстав підтримав у повному
обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі, в задоволенні позову
просив відмовити, пославшись на те, що
договори з постачальниками носили
фіктивний характер,
товарно-матеріальні цінності за цими
договорами не переміщувались та не
передавались, а тому позивач
протиправно сформував податковий
кредит з ПДВ відповідних податкових
періодів.

Вислухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку про
необґрунтованість адміністративного
позову та відсутність підстав для його
задоволення.

Судом встановлено, що згідно з пп.75.1.2
п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.1 ст.79 ПК
України співробітником ДПІ у
Київському районі м. Одеси проведено
позапланову невиїзну перевірку ФОП
ОСОБА_1 з питань правових відносин з ПП
«Кантри-групп» та ПП
«Виктори-проджект» за період з 01.01.2010
року по 31.05.2010 року, за результатами
якої складений акт від 25.12.2012 року №
2734/17-01/НОМЕР_1/107.

З метою проведення перевірки запитом
від 14.12.2012 року № 23245/17-01 ДПІ у
Київському районі м. Одеси витребувано
від ФОП ОСОБА_1 документи результатів
операцій по господарським відносинам з
ПП «Кантри-групп» та ПП
«Віктори-Проджект».

Згідно акту від 25.12.2012 року № 182/17-01
перевірку проведено у приміщенні ДПІ у
Київському районі м. Одеси. Підприємця
було запрошено до податкового органу
згідно з Порядком оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
ДПА України від 10.05.2005 року № 327, для
ознайомлення та підписання акту
перевірки, проте ФОП ОСОБА_1 не з'явився.

Перевіркою встановлено порушення
пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п. 4.1 ст.4, пп.7.2.1, пп.7.2.6 п.7.2,
пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
внаслідок чого Підприємцем занижену
суми податку на додану вартість, які
підлягають нарахуванню та сплаті в
бюджет за підсумками поточного
звітного (податкового) періоду за
січень 2010 року - травень 2010 року - сумі
54235,75 гривень (у т.ч. січень 2010 рок у- 4327,43
грн.; лютий 2010 року - 17135,64 грн.; березень
2010 року - 21307,46 грн.; квітень 2010 року - 5731,83
грн.; травень 2010 року - 5733,36 грн.).

Відповідно до п.5.2 розділу 5 «Висновок»
акту, проведеною перевіркою не
підтверджено реальність здійснення
фінансово-господарських операцій
Підприємцем з суб'єктами
господарювання ПП «Кантри-групп» та ПП
«Виктори-проджект».

На підставі вищевказаного акту
перевірки ДПІ у Київському районі м.
Одеси винесено податкове
повідомлення-рішення від 10.04.2013 року №
, яким Підприємцю збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість в сумі 54235,75 гривень та
застосовано штрафну санкцію в сумі
13558,93 гривень.

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає зазначене податкове
повідомлення-рішення обґрунтованим, а
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню у зв'язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 у
перевіряємому періоді мав
господарські відносини із ПП
«Кантри-групп» та ПП
«Виктори-проджект». При цьому з метою
проведення перевірки податковим
органом запитами від 17.05.2012 року №
6457/17-02 та від 14.12.2012 року № 23245/17-01 від
Підприємця були витребувані первинні
документи. Листом від 30.05.2012 року (вхід.
№ 10341/13) позивачем до податкового
органу були надані первинні документи
по ПП «Виктори-проджект» (договір
поставок № 27/01; видаткові накладні та
податкові накладні); по ПП
«Кантри-групп» документи до перевірки
не надані.

Відповідно до акту перевірки від 25.12.2012
року № 2734/17-01/НОМЕР_1/107 позивачем
віднесено до податкового кредиту ПДВ в
травні 2010 року - 2333,33 гривень по
відносинам із ПП «Кантри-групп». Крім
того, у перевіреному періоді позивачем
віднесено до податкового кредиту ПДВ
51902,42 гривень по відносинам із ПП
«Виктори-проджект».

На думку перевіряючого формування
позивачем податкового кредиту по
податку на додану вартість здійснено
безпідставно, оскільки фактичне
придбання товарів (овочів та фруктів),
передбачене договірними
домовленостями між позивачем та його
контрагентами, місця не мало. Зазначені
висновки за актом перевірки здійснені
на підставі досліджених в ході
перевірки первинних документів,
наданих Підприємцем, відповідей ДПІ у
Приморському районі м. Одеси від 30.05.2012
року № 173232/22-20, від 18.06.2012 року №
20483/7/22-2/22 про неможливість провести
зустрічні звірки, оскільки
підприємства-контрагенти позивача не
знаходяться за місцезнаходженнями.

Крім того, перевіряючим взято до уваги,
що на протязі 2010 року Підприємець не
був платником збору з власників
транспортних засобів та інших
самохідних машин і механізмів, збору за
забруднення навколишнього середовища;
транспортні засоби в підприємницькій
діяльності не використовувались
(підприємець не має можливості
здійснювати транспортування
придбаного або реалізованого товару
власними силами). Відповідно до
документів, наданих до перевірки,
транспортування здійснювались за
рахунок постачальників, однак в
судовому засіданні представник
позивача зазначив, що постачання
здійснювалося власними силами
Підприємця.

Поряд із тим, в ході офіційного
з'ясування обставин у справі судом
встановлено, що видаткові та податкові
накладні, складені ПП
«Виктори-Проджект», не містять
посилання на будь-який договір.
Первинної документації по відносинам
із ПП «Кантри-групп» позивачем ні до
перевірки, ні до суду не надано. При
цьому, в судовому засіданні
представник позивача пояснив, що
договори між ФОП ОСОБА_1 та ПП
«Кантри-групп» та ПП
«Виктори-проджект» не укладалися.

Вирішуючи спір, суд враховує, що
покладені в основу адміністративного
позову посилання позивача на наявність
в нього видаткових та податкових
накладних, з огляду на предмет спору та
характер спірних правовідносин, є
недостатніми доказами для
підтвердження правомірності
формування платником податків
податкового кредиту.

Так, окрім встановлення дотримання
таким платником вимог законів,
необхідно встановити реальність
здійсненої господарської операції з
придбання товару, тобто така операція
має бути не тільки документально
оформленою, а й повинна об'єктивно
призвести до зміни складу активів
платника податків. В основі будь-якої
реальної господарської операції має
лежати економічна мета, тобто бажання
платника податків приростити активи за
допомогою досягнення господарського
ефекту.

З метою дослідження фактичного
вчинення господарських операцій
необхідно встановити їх зміст,
підстави вчинення, умови поставки
товару, мету придбання товару,
встановити перелік всіх наданих
позивачем первинних документів,
складених щодо таких операцій. При
цьому, визначаючи предмет доказування
у справі, належить виходити з обставин,
якими податковий орган обґрунтовує
позицію щодо нереального характеру
господарських операцій, та надати
оцінку таким обставинам.

Економічна діяльність властива
економічним одиницям, певні
характеристики яких, що фіксуються
статистиками, дозволяють за допомогою
умовно прийнятих правил структурувати
та класифікувати такі одиниці. Для
побудови повної статистичної картини
виробничої діяльності організаційний
рівень, на якому можна збирати
інформацію, змінюється залежно від
типу даних. Наприклад, дані щодо
прибутків компанії можна отримати
тільки централізовано за одним із її
місцезнаходжень, хоч діяльність
компанії може здійснюватись у різних
місцях. У той же час, дані щодо обсягу
продаж можна отримувати для кожної
окремої структурної одиниці
(місцезнаходження). Тому, щоб мати
можливість правильно спостерігати та
аналізувати дані, необхідно визначити
сукупність статистичних одиниць. Саме
із статистичних одиниць формуються
базові елементи для класифікації та
збору даних. Типологія статистичних
одиниць визначена європейським
регламентом.

Економічна діяльність - процес
виробництва продукції (товарів та
послуг), який здійснюється з
використанням певних ресурсів:
сировини, матеріалів, устатковання,
робочої сили, технологічних процесів
тощо. Економічна діяльність
характеризується витратами на
виробництво, процесом виробництва та
випуском продукції.

Відповідно до ч.1 ст.3 Господарського
кодексу України під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності, на
підставі даних, не підтверджених
документами.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено
загальне поняття та характеристика
документу на підставі якого виникає
право та обов'язок в платника податків
на формування показників податкової,
бухгалтерської та фінансової
звітності. Таким документом є
первинний документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Вимоги до
первинного документу встановлені
ст.9цього Закону та повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проведення будь-якої
господарської операції підприємства
фіксується та підтверджується
первинними документами, на підставі
яких ведеться бухгалтерський облік.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» на даних
бухгалтерського обліку базуються
фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності. Отже, первинні
документи по відображенню
господарської операції є підставою й
для податкового обліку.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків. Витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Зі змісту наведених норм права
випливає, що витрати підприємства
можна враховувати при обчисленні
об'єкта оподаткування лише у разі
фактичності відповідних витрат,
оскільки сам факт їх здійснення є
визначальною ознакою формування
витрат. В свою чергу, фактичність
здійснення витрат повинна
підтверджуватись розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, однак, самі по собі
документи без реального здійснення
операції, за наслідком якої сформовані
витрати підприємства, не мають
юридичної сили та не можуть бути
підставою для формування валових
витрат підприємства.

Вирішуючи спір, суд враховує, що
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можливо лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарських операцій, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинні документи повинні
мати обов'язкові реквізити, які
зазначені в цій статті, та в яких, крім
іншого, повинно бути зазначено зміст та
обсяг господарської операції, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарських операцій і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Такі ж вимоги до первинних документів
визначені у п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, згідно якого
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

В п.2.15 і п.2.16 Положення № 88 зазначено, що
первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції чинному
законодавству, логічна ув'язка окремих
показників. Забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать
нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Вищий адміністративний суд України в
інформаційному листі № 1112/11/13-10 від 20
липня 2010 року «Проблемні питання
застосування законодавства у справах
за участю органів державної податкової
служби» зазначив, що для встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість встановленню та
перевірці, зокрема підлягають фізичні,
технічні та технологічні можливості
певної особи до вчинення тих чи інших
дій, що становлять зміст господарської
операції, як-то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення, приміщень для
зберігання товарів тощо; можливість
здійснення операцій з відповідною
кількістю певного товару у відповідні
строки з урахуванням терміну його
придатності, доступності на ринку тощо;
наявність відповідних ліцензій та
інших дозвільних документів, що
необхідні для ведення певного виду
господарської діяльності.

Отже позивачем як до перевірки, так і до
суду не надано первинні документи у
розумінні ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, на
підтвердження фактичного отримання
товарів від контрагентів.

Суд також враховує, що надана
представником позивача первинна
документація (лише по одному
контрагенту) не містить достовірну
інформацію про те, на виконання яких
договірних зобов'язань (в умовах
пояснень представника позивача про
відсутність таких зобов'язань)
складені видаткові накладні, ким (яким
чином) поставлявся та відвантажувався
товар, якими матеріально
відповідальними особами
оприбутковувався товар, на яких
складах зберігався, подальший рух
товару тощо.

Відповідно до чинного на момент
виникнення спірних правовідносин
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
зазначеного Закону встановлено, що
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.2.1 пункту 7.2.
цієї статті Закону № 168/97-ВР платник
податку зобов'язаний надати покупцю
податкову накладну, що має містити
зазначені окремими рядками: порядковий
номер податкової накладної; дату
виписування податкової накладної;
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); повну або скорочену
назву, зазначену у статутних
документах отримувача; ціну поставки
без врахування податку; ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Згідно з пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

В ході судового розгляду справи
представником позивача не доведено, що
понесені позивачем витрати обумовлені
виробничою необхідністю, а також
направлені на організацію виробничого
процесу та мали реальний характер. При
цьому надані в обґрунтування первинні
документи характеризуються
дефектністю і у сукупності не
підтверджують фактичність
господарських операцій. В даному
випадку позивач обмежився складанням
лише податкових та видаткових
накладних, що з огляду на доводи
податкового органу та умови спірних
правовідносин, не свідчить на користь
висновку про товарність та реальність
операцій.

Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу
вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки, що з
огляду на запроваджений ст.8
Конституції України принцип
верховенства права та в кореспонденції
з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає
абсолютний і безумовний обов'язок
кожної особи, яка бере участь в
адміністративній справі довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд враховує, що в ході офіційного
з'ясування обставин у справі судом було
запропоновано позивачу надати будь-які
первинні документи (заявки покупця,
супроводжувальні документи на товар,
сертифікати якості та походження
товару; докази його складського
оприбуткування, зберігання; подальшої
реалізації чи використання в
господарській діяльності). Однак на
підтвердження своїх доводів позивачем
не надано доказів, які б відповідали
критеріям, визначеним статтею 70 КАС
України, тобто належних, допустимих і
достовірних.

При цьому суд відхиляє посилання
представника позивача, як на підставу
для задоволення позовних вимог, на
відсутність зв'язку із між вироком щодо
ОСОБА_2 (справа № 1-1249/11) та
встановленими актом перевірки від
25.12.2012 року № 2734/17-01/НОМЕР_1/107
порушеннями, оскільки обґрунтованість
спірного податкового
повідомлення-рішення судом
встановлена внаслідок доведеності з
боку податкового органу нереальності
здійснених господарських операцій з
придбання товарів від ПП
«Кантри-групп» та ПП
«Виктори-проджект», відсутності змін
складу активів платника податків, у
зв'язку із чим й відповідна податкова
вигода визнана судом безпідставною.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання
неправомірними дій податкового органу
стосовно складання спірного
податкового повідомлення-рішення, суд
керується вищенаведеним нормативним
врегулюванням та встановленими в ході
судового розгляду справи фактичними
обставинами, в результаті чого не
вбачає підстав для задоволення позову
в цій частині. Так, під час проведення
перевірки податковим органом
встановлено порушення позивачем
податкового законодавства, що призвело
до заниження сум податку на додану
вартість, які підлягають нарахуванню
та сплаті в бюджет, що зумовило
податкову інспекцію винести
відповідне податкове
повідомлення-рішення про визначення
грошового зобов'язання з відповідного
податку.

При цьому суд критично оцінює
посилання представника позивача на
порушення податковим органом вимог
п.86.4, п.86.8 ст.86 ПК України, що виразилось
у неврученні акту перевірки, прийнятті
податкового повідомлення-рішення
через чотири місяці після проведення
перевірки тощо. Так, згідно матеріалів
справи, позивач був обізнаний про час
та місце проведення перевірки, проте
для ознайомлення із її результатами не
з'явився, у зв'язку із чим відповідний
акт перевірки був направлений позивачу
поштою (не вручений у зв'язку із
закінченням терміну зберігання).

Крім того, суд відхиляє доводи
представника позивача про порушення
податковим органом п.102.1 ст.102 ПК
України, що виразилось у прийнятті
спірного податкового
повідомлення-рішення зі спливом
граничного строку (1095 днів). В основу
цих доводів покладено те, що деякі
податкові накладні датовані раніше 1095
днів з моменту прийняття податкового
повідомлення-рішення (16.01.2010 р., 05.02.2010р.,
06.03.2010р., 01.04.2010р.). Так, п.102.1 ст.102 ПК
України визначає строки для визначення
грошових зобов'язань платників
податків. Зокрема, строк для визначення
грошового зобов'язання контролюючим
органом відлічується з дня, що настає
за останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання. Виходячи із
суті податкового (звітного) періоду як
періоду, за який платник податку
зобов'язаний проводити розрахунки
податку та сплачувати його до бюджету
(таке визначення податкового (звітного)
періоду дається в пункті 1.5 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість»), базовим податковим
(звітним) періодом для сплати податку
на додану вартість є календарний
місяць. Отже спірне податкове
повідомлення-рішення, яким визначено
грошове зобов'язання, прийнято у
відповідності до вищевказаного
нормативного врегулювання.

Системний аналіз наведених правових
норм при застосуванні до
правовідносин, що є предметом судового
дослідження, вказує на те, що
відповідач, який є суб'єктом владних
повноважень при прийнятті
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення діяв з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), з дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія), та з дотримання принципу
верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС
України, згідно якої усі учасники
адміністративного процесу є рівними та
ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і
вирішення справ у адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними доказів, з'ясувавши
обставини у справі; перевіривши всі
доводи і заперечення сторін та надавши
правову оцінку наданим доказам, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог, у зв'язку із чим в
задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України,
суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Київському районі
Головного управління Міндоходів в
Одеській області про визнання дій
протиправними, визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 25
червня 2014 року.

Суддя _______________
І.В. Завальнюк