Справа № 815/28/14
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/28/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Бутенко А. В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Журкіній І.І.,

за участі: представник
позивача - ОСОБА_2 (за угодою та ордером),

представник
відповідача - Ващіліна Н.С. (за
довіреністю),

представник
третьої особи - Чумаченко Н.Ю. (за
довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 12
березня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_5 до
Державної міграційної служби України,
за участю третьої особи: Орган опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання неправомірним та
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, за участю
третьої особи Органу опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання неправомірним та
скасування рішення № 663-13 від 18.11.2013
року та зобов'язання визнати біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року адміністративний позов
ОСОБА_5 задоволено частково. Скасовано
рішення Державної міграційної служби
України № 663-13 від
18.11.2013 року, яким ОСОБА_5 було відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні. Зобов'язано Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про визнання ОСОБА_5 особою, яка
потребує додаткового захисту. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції, в
частині задоволених вимог, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
зокрема, на правомірності винесення
оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав вимоги вказаної
апеляційної скарги, з підстав
викладених в поданій апеляційній
скарзі.

Представник позивача та представник
третьої особи у судовому засіданні
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги відповідача та
просили залишити останню без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, ОСОБА_5 є громадянином
Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто є
неповнолітньою особою. Прибув до
України самостійно у грудні 2012 року.
Позивач народився в Афганістані,
провінція Хост, с. Шехамір, за
національністю пуштун, за
віросповіданням мусульманин-суніт. Має
початкову освіту, яку здобув у школі
«ОСОБА_6», пр. Хост, Афганістан, 2005-2012 р.р.
Батьки заявника, брат та сестра
залишилися мешкати в Афганістані,
провінція Хост, с.
Шехамір.

У січні 2013 року позивач звернувся до
Управління у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Рішенням № 663-13 від 18 листопада 2013 року
Державної міграційної служби України
позивачу відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.82).

19 грудня 2013 року позивач отримав
Повідомлення № 172 від 10 грудня
2013 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видане
Управлінням у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України в Одеській
області (а.с.7).

Не погоджуючись з вказаним рішенням
Державної міграційної служби України
позивач оскаржує його у судовому
порядку.

Вирішуючи спірне питання та частково
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що рішення про відмову позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту прийняте
без врахування всіх обставин справи та
не досліджено відповідачем у повній
мірі, тобто, є необґрунтованим, що є
підставою для його скасування.

Колегія суддів погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначені
критерії віднесення особи до категорії
біженців чи осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

З матеріалів справи вбачається, що під
час співбесіди в Управлінні у справах
біженців та іноземців ГУ ДМС України
позивач вказував, що в Афганістані йому
загрожує реальна небезпека, він
побоюється за своє життя і не можу
повернутися до країни свого
походження. Так, позивач наголошував,
що провінція Хост, в якій він проживав,
є територією, контрольованою
антиурядовими угрупованнями. Його
батьку неодноразово погрожували у
зв'язку з відвідуванням позивачем
навчального закладу, забороняли
навчатись. Під загрозою небезпеки
вбивства або примусового залучення
дитини до навчання в екстремістських
закладах батько позивача прийняв
рішення про відправлення його за межі
країни перебування.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
зазначені позивачем у матеріалах
особової справи факти не дають підстав
вважати, що він переслідувався в
Афганістані, як конвенційний біженець.
Позивач не був причетний до подій,
через які б мав обґрунтований страх
утисків, переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань чи
дискримінації.

Разом з тим, як вірно наголошено судом
першої інстанції, в рішенні
відповідача відсутні доводи, які б
спростували можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Афганістану, в зв'язку з чим
порушена ст. 3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Так, зокрема, відповідно до ч. 3
роз'яснень Керівництва УВКБ ООН за
оцінкою потреб в міжнародному захисті
осіб, що шукають притулку, з
Афганістану, управління верховного
комісара ООН у справах біженців (УВКБ
ООН) від 06.08.2013 року, чоловіки і хлопчики
боєздатного віку - за наявними
відомостями, на підконтрольних їм
територіях антиурядові елементі
використовують безліч механізмів
вербування на військову службу, у тому
числі, механізми, засновані на примусі.
Відповідно до традиційної форми
військової мобілізації, відомої під
назвою «машкар», кожна сім'я повинна
віддати в ряди армії чоловіка
боєздатного віку. Повідомляється, що в
районах поселень ВПЛ і на
подконтрольних ним територіях
антиурядові елементи удаються до
погроз і залякування для набору бійців
в ряди повстанської армії. Особи, що
чинять опір вербуванню, піддаються
загрозі звинувачення в шпигунстві на
користь уряду, смерті або покарання. Є
повідомлення про пов'язані з
антиурядовими угрупуваннями сім'ї, які
віддавали їм синів для підготовки
терористів-смертників сподіваючись на
прихильне відношення даних
антиурядових елементів. Поступають
повідомлення про те, що командири АМП,
також, займаються примусовим набором
на військову службу серед членів
місцевих общин, включаючи дорослих
чоловіків і хлопчиків.

В світлі наведеного УВКБ ООН вважає, що,
залежно від обставин в кожному окремо
взятому випадку, чоловіки і хлопчики
боєздатного віку, що проживають в
районах, що знаходяться під контролем
антиурядових елементів, або на
територіях, де між урядовими силами і
антиурядовими формуваннями ведеться
боротьба за владу, можуть потребувати
міжнародного захисту унаслідок їх
приналежності до певної соціальної
групи.

Залежно від конкретних обставин
справи, чоловіки і хлопчики
боєздатного віку, що проживають в
районах, де командири АМП володіють
достатньою владою, щоб здійснювати
примусовий набір членів общин в ряди
АМП, можуть, також, потребувати
міжнародного захисту унаслідок їх
приналежності до певної соціальної
групи. Чоловіки і хлопчики, що чинять
опір примусовому набору на військову
службу, також, можуть потребувати
міжнародного захисту унаслідок їх
(приписуваних їм) політичних поглядів.
Залежно від обставин в кожному окремо
взятому випадку, члени сімей чоловіків
і хлопчиків даної групи риску, також,
можуть потребувати міжнародного
захисту унаслідок їх зв'язку з особами
з групи риски.

Відповідно до роз'яснень Керівництва
УВКБ ООН за оцінкою потреб в
міжнародному захисті осіб, що шукають
притулку з Афганістану, управління
верховного комісара ООН у справах
біженців (УВКБ ООН) від 06.08.2013 року,
у 2012 році серед дванадцяти
провінцій з найбільшою кількістю
випадків (більш 640) були Гильменд,
Кандагар і Урузган (південний регіон),
Газні, Пактіка і Хост (південно-східний
уєгион), Нангархар і Кунар (східний
регіон), Герат і Фарах (західний регіон),
а також Кабул/Бардак (центральний
регіон). За спостереженнями ANSO, в
південних, південно-східних і східних
регіонах утворилося практично
суцільне поле бою.

Таким чином, на теперішній момент в
країні громадянського походження
позивача склалася небезпечна для життя
ситуація, яка цілком обґрунтовано
викликає побоювання за життя та
можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі
«Суфі і Елмі проти Сполученого
Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадянської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що
критеріями для оцінки
інтенсивності/напруженості загального
насилля в країні з військовим
конфліктом є: чи сторони конфлікту
використовують методи або тактики
війни, які збільшують ризик втрат серед
цивільного населення або які були
безпосередньо спрямовані проти
цивільного населення; чи використання
таких методів та/або тактик
застосовувались усіма сторонами
конфлікту; чи конфлікт був
локалізованим чи всеохоплюючим;
кількість осіб, яких було вбито,
поранено або які буди переміщені в
результаті боротьби.

Отже, ситуації в Афганістані за
інтенсивністю та напруженістю
становить ризик для людини, яку
висилають в цю країну. Так, сторони
конфлікту використовують методи та
тактики війни, які збільшують ризик
втрат серед цивільного населення.

Водночас, відповідачем взагалі не
взято до уваги інформацію по країні
походження позивача. Зокрема, того
факту, що на теперішній час в
Афганістані триває цивільна війна,
систематично порушуються права людини
та основні свободи, які здійснюються
владою та різними недержавними
угрупованнями.

Безпідставним є висновок апелянта про
те, що позивач не пов'язує свої особисті
проблеми з загальними проблемами в
аспекті критичного стану в
Афганістані, оскільки позивач
мотивував своє звернення до влади
України за захистом саме побоюваннями
повертатися у країну громадянської
належності.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що формальне ставлення з
боку відповідача до перевірки усіх
обставин, викладених позивачем
порушило принцип рівності перед
законом, що призвело до прийняття
противоправного рішення про відмову
ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд першої інстанції
встановивши протиправність
оскаржуваного рішення, обґрунтовано
зобов'язав відповідача визнати
позивача особою, яка потребує
додаткового захисту з огляду на
реальність загрози для його життя і
основних свобод, в разі повернення до
Афганістану.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та постановлено
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_5 до Державної
міграційної служби України, за участю
третьої особи: Орган опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання неправомірним та
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний колегією суддів 20 червня
2014 року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/