Справа № 2а-40/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
Справа №
9104/36183/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Рахівського районного
суду Закарпатської області від 08
квітня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Богданської сільської ради
про нарахування та виплату вихідної
допомоги, як вивільненому працівнику,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої
інстанції з адміністративним позовом
до Богданської сільської ради в якому
просила, з урахуванням змін,
зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити їй середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні.

Постановою Рахівського районного суду
Закарпатської області від 08 квітня 2011
року позовні вимоги задоволено
частково, зобов'язано Богданську
сільську раду Рахівського району
Закарпастької області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за
весь час затримки виплати вихідної
допомоги як вивільненому працівнику,
починаючи з 24 листопада 2010 року по 28
грудня 2010 року, з урахуванням раніше
виплачених розрахункових сум.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції ОСОБА_1
оскаржила його в апеляційному порядку,
вважає, що постанова винесена з
порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що була
прийнята на роботу в Богданську
сільську раду Рахівського району,
Закарпатської області на посаду
бухгалтера і була звільнена з роботи на
підставі ч. 1 ст.40 КЗпП України.
Підставою для звернення до суду стало
те, що при скороченні посади
бухгалтера, яку вона обіймала, їй не
було виплачено вихідної допомоги у
розмірі середнього місячного
заробітку за весь час затримки виплати
розрахункових коштів та вихідної
допомоги.

Суд, задовольняючи позовні вимоги
частково, зобов'язав відповідача
нарахувати та виплатити середній
заробіток за весь час роботи затримки
виплати вихідної допомоги, але
починаючи із 24.11.2010 року (дата
звільнення) і лише до 28.12.2010 року (дата
складання розрахунку виплат).

Разом з тим, судом в процесі розгляду
даної справи встановлено, що після
звільнення нею отримано розрахунок по
заробітній платі за винятком вихідної
допомоги, яка була виплачена лише 15.02.2011
року, що підтверджується платіжним
порученням № 8, яке знаходиться у
матеріалах справи.

Дані обставини підтверджують той факт,
що задоволення судом першої інстанції
змінених позовних вимог частково,
тобто, сплату коштів з 24.11.2010 року (дата
звільнення) і лише до 28.12.2010 року (дата
складання розрахунку виплат), а не по
15.02.2011 року (дати фактичної виплати),
являється порушенням норм
матеріального права, що
підтверджується наступним.

У відповідності до положень частини 1
статті 44 КЗпП України при припиненні
трудового договору з підстав,
зазначених у пункті 6 статті 36 та
пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку.

При звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення (частина 1 статті 116
КЗпПУ). В разі невиплати з вини власника
або уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
(частина 1 статті 117 КЗпПУ).

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції застосовано саме ці
норми, однак, неправильно розтлумачено
поняття вимушеного прогулу, який
згідно постанови, що являється
предметом судового оскарження, являє
собою час, протягом якого працівник з
вини роботодавця позбавлений
можливості працювати, незаконну
відмову у прийнятті на роботу,
незаконного відсторонення від роботи,
незаконного звільнення або
незаконного переведення на іншу
роботу, затримки видачі трудової
книжки, неправильного формулювання в
ній причини звільнення, якщо це
перешкоджало працевлаштування
працівнику.

Однак, судом не взято до уваги того, що
законодавець не дає вичерпного
переліку поняття вимушеного прогулу,
але чітко зазначає, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день його звільнення, а в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Винність дій відповідача у
несвоєчасній виплаті всіх сум при
звільненні (в тому числі, і вихідної
допомоги) визнав і представник
відповідача в судовому засіданні,
однак, суд першої інстанції зіслався на
те, що неправильне нарахування
відповідачем вихідної допомоги при
звільненні не являється вимушеним
прогулом, у зв'язку із чим дане
тлумачення є хибним, і як наслідок,
судом прийнято незаконне рішення.

Виходячи із наведеного просить
постанову суду першої інстанції
змінити і винести нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити у повному
об'ємі.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 5 липня 2010 року переведена на
посаду бухгалтера Богданівської
сільської ради. 24 листопада 2010 року
звільнена з цієї посади на підставі п. 1
ст.40 КЗпП України у зв'язку з
скороченням чисельності або штату
працівників.

Розглячдаючи спір суд першої інстанції
вірно врахував, що згідно ст.44 КЗпП
України при припиненні трудового
договору з підстав, зазначених у пункті
6 ст.36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього
Кодексу, працівникові виплачується
вихідна допомога у розмірі не менше
середньомісячного заробітку.

Згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок, у разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Судом першої інстанції з'ясовано, що
позивач після звільнення отримала
розрахунок по заробітній платі за
винятком вихідної допомоги, розрахунок
вихідної допомоги з позивачем ОСОБА_1
проведено 28 грудня 2010 року. На
виконання акту перевірки
держінспектора праці за № 07-14-030/0105 від
26 січня 2011 року відповідачем
нараховано середньомісячну заробітну
плату за 34 календарні дні ( від дати
звільнення по день повного розрахунку,
тобто з 24 листопада по 28 грудня 2010
року)., яка виплачена 15 лютого 2011 року,
що стверджується платіжним дорученням
№8, де було взято до розрахунку шість
місяців, які передують звільненню.
Однак, згідно постанови КМУ № 100 від
08.02.1995 року, середньомісячна заробітна
плата обчислюється, виходячи з виплат
за останні два календарні місяці, які
передують звільненню та фактично
відпрацьований час (за виключенням
виплат, що носять одноразовий характер,
виплати щорічних та додаткових
відпусток, а також допомоги у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю).
Відповідачем для нарахування
середньомісячної заробітної плати
було взято до уваги листопад місяць 2010
року, в якому позивачка перебувала на
лікарняному.

Враховуючи, що відповідачем була
допущена помилка при нарахуванні
розміру вихідної допомоги суд першої
інстанції вірно вважав, що необхідно
зобов'язати відповідача нарахувати та
виплати різницю між фактично
виплаченою сумою та належною до
виплати, при цьому правильно відхилив
доводи ОСОБА_1 про необхідність
нарахувати та виплатити її розрахунок
вихідної допомоги за весь час затримки
з дня звільнення по день винесення
рішення суду, оскільки нормами
трудового законодавства визначено
поняття вимушеного прогулу, за яким
вимушений прогул - це час, протягом
якого працівник з вини роботодавця був
позбавлений можливості працювати. А
крім того неправильне нарахування
вихідної допомоги при звільненні, не є
підставою для задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального та процесуального права

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Рахівського
районного суду Закарпатської області
від 08 квітня 2011 року по справі № 2а-40/11 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
О.М. Довгополов

В.В. Святецький