Справа № 2а-0770/3666/11
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 р.
№
9104/122662/12 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Мікули О.І., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Територіального
управління Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Закарпатській області про
визнання незаконною та скасування
постанови, -

встановив:

31.10.2011 ОСОБА_1 звернувся в суд із
адміністративним позовом до
Територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Закарпатській області
(далі - ГДІ на АТ) в якому просив визнати
незаконною та скасувати постанову
відповідача від 23.03.2011 № 127073 про
застосування фінансових санкцій в
розмірі 1700 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що ним було отримано
повідомлення від відповідача про
необхідність прибуття для участі у
розгляді справи про допущене порушення
законодавства, вчинене водієм ОСОБА_2 і
зафіксоване актом № 217357 від 09.02.2011.
Проте, на розгляд справи позивач не
прибув, оскільки, того дня він не був за
кермом автомобіля марки «ГАЗ-23213».
23.03.2011 йому було вручено повідомлення
про необхідність сплати штрафу,
відповідно до постанови відповідача
від 23.03.2011 за № 127073. Позивач вважає цю
постанову незаконною, оскільки
порушення законодавства на транспорті
допустив не він, а ОСОБА_2 Штрафні
санкції відповідачем було застосовано
на підставі п. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України
«Про автомобільний транспорт» від
05.04.2001 N 2344-III (далі - Закон № N 2344-III), тобто
за порушення законодавства, щодо
експлуатації легкового автомобіля,
облаштованого, як таксі, без наявності
ліцензійної картки. Однак, позивач
зазначає, що даний автомобіль марки
«ГАЗ-23213» не є легковим автомобілем,
оскільки має для сидіння 13 місць, а не 9,
як це передбачено законодавством
України. Також, позивач не використовує
цей транспортний засіб для здійснення
пасажирських перевезень у якості таксі
та не є суб'єктом підприємницької
діяльності.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 14.05.2012 у
задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою позивач не
погодився та оскаржив її в
апеляційному порядку, оскільки вважає
її незаконною. Апеляційні доводи навів
аналогічні викладеним у позовній
заяві.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не прибули, хоча
належним чином повідомлені про його
дату, час та місце, що підтверджується
наявними у матеріалах справи
повідомленнями про вручення повісток,
а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС
України їх неприбуття не перешкоджає
розгляду справи.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про можливість
розгляду справи в порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
підстави і межі апеляційних вимог,
вважає, що апеляційна скарга
задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно акта № 217357 від 09.02.2011, у
Хустському районі, с. Липча було
проведено перевірку транспортного
засобу марки «ГАЗ -32213», номерний знак
НОМЕР_1, яким керував водій ОСОБА_2 Цей
транспортний засіб здійснював
перевезення 17- ти пасажирів. У ході
перевірки відповідачем було виявлено
порушення ст. 39 Закону № N 2344-III, зокрема,
у водія був відсутній дорожній лист,
ліцензійна картка та договір із
замовником. Водій, ознайомився з актом,
але від підпису та надання пояснень
відмовився.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, власником
мікроавтобусу-D, марки «ГАЗ -32213»,
номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_3 (а.с. 8).
Тимчасовий реєстраційний талон на
вказаний транспортний засіб видано
Хустським ВРЕР на ім'я ОСОБА_1, який
проживає в АДРЕСА_1 та дійсний до 23.09.2011
(а.с. 8).

Позивач повідомлявся відповідачем, про
розгляд 10.03.2011 о 9:30 год. справи щодо
порушення законодавства про
автомобільний транспорт, яке
відображено в акті № 217357 від 09.02.2011, за
адресою вказаною в тимчасовому
реєстраційному талоні. Але, позивач не
прибув на розгляд справи для надання
своїх пояснень.

23.03.2011 відповідачем винесено постанову
за № 127073 про застосування фінансових
санкцій до позивача в розмірі 1700 грн, за
порушення законодавства про
автомобільний транспорт,
відповідальність за яке передбачено
абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону N 2344-III (а.с. 9).

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що у задоволенні позову слід відмовити,
оскільки згідно ч. 1 ст. 39 Закону N 2344-III
автомобільні перевізники та водії
повинні мати і пред'являти особам, які
уповноважені здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на
підставі яких виконуються пасажирські
перевезення. Відсутність таких
документів у водія на момент
проведення перевірки є порушенням
норми ст. 39 Закону та підставою для
застування відповідальності
визначеної частиною 1 статті 60 Закону.
Також, суд першої інстанції вказав, що з
огляду на приписи ст. 14-1 КУпАП, після
вручення позивачеві постанови про
застосування щодо нього фінансових
санкцій, він протягом десяти днів не
повідомляв відповідача про те, що
транспортний засіб знаходився у
володінні чи користуванні іншої особи,
вибув з його володіння, або про інші
обставини, які могли б вплинути на
прийняття рішення. Крім того, суд
першої інстанції вказав на те, що позов
заявлено до неналежного відповідача,
оскільки такий не має статусу
юридичної особи.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції, щодо відсутності підстав
для задоволення позову, однак з інших
мотивів.

Засади організації та діяльності
автомобільного транспорту визначені
Законом N 2344-IIІ (у редакції чинній на час
виникнення спірних відносин).

Згідно ст. 6 Закону N 2344-III та п. 1
Постанови КМ України від 08.09.2004 року №
1190 Головна державна інспекції на
автомобільному транспорті здійснює
державний контроль за додержанням
суб'єктами господарювання, які
провадять діяльність у сфері
автомобільного транспорту, вимог
законодавства про автомобільний
транспорт, норм та стандартів
законодавчо регульованої сфери, що
визначають організацію перевезення
пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом, безпеки автомобільних
перевезень.

Статтею 39 Закону N 2344-III визначено, що
автомобільні перевізники, водії,
пасажири повинні мати і пред'являти
особам, які уповноважені здійснювати
контроль на автомобільному транспорті
та у сфері безпеки дорожнього руху,
документи, на підставі яких
виконуються пасажирські перевезення.
Документи для нерегулярних
пасажирських перевезень: для
автомобільного перевізника - ліцензія,
документ, що засвідчує використання
автобуса на законних підставах, інші
документи, передбачені законодавством
України; для водія автобуса -
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, договір із замовником
транспортних послуг, документ, що
засвідчує оплату транспортних послуг,
інші документи, передбачені
законодавством України.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону N
2344-III, за порушення законодавства про
автомобільний транспорт до
автомобільних перевізників
застосовуються санкції за надання
послуг з перевезень пасажирів та
вантажів без оформлення документів,
перелік яких визначений статтями 39 та 48
цього Закону, - штраф у розмірі ста
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Із матеріалів справи суд апеляційної
інстанції вбачає, що 09.02.2011
працівниками ТУ ГДІ на АТ в
Закарпатській області здійснено
перевірку додержання вимог
законодавства про автомобільний
транспорт під час виконання перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом, у процесі якої в с. Лупича
Хустського району Закарпатської
області здійснено перевірку
транспортного засобу ГАЗ 32213, д.н.з.
НОМЕР_1, керування яким здійснював
ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, власником
мікроавтобусу-D, марки «ГАЗ -32213»,
номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_3
Тимчасовий реєстраційний талон на
вказаний транспортний засіб видано
Хустським ВРЕР на ім'я ОСОБА_1, який
проживає в АДРЕСА_1 та дійсний до 23.09.2011
(а.с. 8).

Результати перевірки зафіксовані у
акті № 217357 від 09.02.2011, згідно якого
водій ОСОБА_2 вказаним транспортним
засобом здійснювались нерегулярні
перевезення (17 пасажирів) за
відсутності документів визначених ст.
39 Закону N 2344-III, а саме: відсутній
дорожній лист, ліцензійна карта та
договір із замовником.

Позивачем цих документів у процесі
судового розгляду не надано. Однак, він
вказує на те, що за положеннями абз. 3 ч. 1
ст. 60 Закону N 2344-III до відповідальності
притягуються перевізники за
експлуатацію легкового автомобіля
облаштованого як таксі без відповідних
документів, а транспортний засіб ГАЗ
32213 не є легковим автомобілем оскільки
передбачає більше 9 місць для
пасажирів.

Проте, суд апеляційної інстанції такі
посилання вважає безпідставними,
оскільки положення, які апелянт цитує у
своїй апеляційній скарзі та які суд
першої інстанції навів у мотивувальній
частині свого рішення, є абзацом 4 ч. 1
ст. 60 Закону N 2344-III, а ОСОБА_1 до
відповідальності притягнуто на
підставі абз. 3 ч. 1 вказаної статті
зміст якої наступний: «за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт до автомобільних
перевізників застосовуються санкції
за надання послуг з перевезень
пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений
статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у
розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян».

Також, не обґрунтованим є посилання
апелянта на те, що він не є
перевізником, так як керування
транспортним засобом здійснював
ОСОБА_2

Згідно статті 1 Закону N 2344-III
автомобільний перевізник - фізична або
юридична особа, яка здійснює на
комерційній основі чи за власний кошт
перевезення пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами.

Відповідно до Розділу 1 Положення про
ліцензійну картку, що додається до
ліцензії на надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом,
затвердженого Наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України 22 липня
2010 року № 514, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12 серпня
2010 року за №681/17979 визначено: п. 1.3
Ліцензійна картка - документ, який
додається до ліцензії на надання
послуг з перевезення пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом, п.
1.5. Ліцензійні картки оформлюються на
власні автотранспортні засоби або
автотранспортні засоби, що
використовуються на інших законних
підставах та якими будуть надаватися
послуги з перевезення пасажирів і
вантажів, п. 1.6. - Ліцензійна картка
видається на автотранспортний засіб,
тип якого відповідає виду здійснюваних
робіт згідно з ліцензією, п. 1.9
передбачено, що ліцензійна картка
повинна бути в автотранспортному
засобі під час його використання для
надання послуг з перевезення пасажирів
і вантажів.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що відповідальність
за порушення законодавства про
автомобільний транспорт, зокрема, за
здійснення пасажирських перевезень
без ліцензійної картки покладається на
автомобільних перевізників, а
ліцензійні картки оформлюються на
власні автотранспортні засоби або
автотранспортні засоби, що
використовуються на інших законних
підставах та якими будуть надаватися
послуги з перевезення пасажирів і
вантажів.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем не було надано договору
оренди транспортного засобу марки «ГАЗ
- 32213», номерний знак НОМЕР_1, або іншого
договору, за яким до іншої особи
перейшло б право користування
автомобілем, а тому за таких обставин
саме він виступає перевізником, а
ОСОБА_2 є водієм.

Також є безпідставним посилання суду
першої інстанції та апелянта на
положення Кодексу України про
адміністративні правопорушення,
оскільки оскаржуваною постановою
позивача притягнуто не до
адміністративної відповідальності
згідно КУпАП, а до фінансової
відповідальності згідно Закону N 2344-III.

Крім того, суд першої інстанції
безпідставно, як на підставу для
відмови у задоволенні позову,
посилався на те, що позов пред'явлено до
неналежного відповідача - ГДІ на АТ в
Закарпатській області, яка не є
юридичною особою, оскільки відповідно
до ч. 1 ст. 52 КАС України суд першої
інстанції, встановивши, що з
адміністративним позовом звернулася
не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна
відповідати за адміністративним
позовом, може за згодою позивача
допустити заміну первинного позивача
або відповідача належним позивачем або
відповідачем, якщо це не потягне за
собою зміни підсудності
адміністративної справи.

Згідно ч. 3 вказаної статті якщо позивач
не згоден на заміну відповідача іншою
особою, суд може залучити цю особу як
другого відповідача.

Отже, з аналізу наведених норм можна
дійти висновку, що суд першої інстанції
не позбавлений можливості залучити
другого відповідача, якщо позов
пред'явлено до неналежного
відповідача, навіть за відсутності
згоди на це позивача. Разом з тим, якщо
суд визнав обов'язковою участь у
судовому засіданні позивача, однак він
без поважних причин не прибув, суд може
застосувати привід у порядку
визначеному ст. 272 КАС України.

З огляду на викладене, така підстава
для відмови судом першої інстанції у
задоволенні позову, як пред'явлення
позову до неналежного відповідача, є
помилковою.

При цьому, помилковість висновків суду
першої інстанції не призвели до
неправильного вирішення справи,
оскільки суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позову, так як,
з огляду на досліджені судом обставини
справи та аналіз норм матеріального
права, які регулюють спірні відносини,
постанова від 23.03.2011 № 127073 про
застосування фінансових санкцій в
розмірі 1700 грн, відповідачем прийнята
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що суд
першої правильно відмовив у
задоволенні позову та повно встановив
обставини справи, доводи апеляційної
скарги вказаних висновків суду не
спростовують. Помилковість
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, не призвело до неправильного
вирішення справи, а тому підстави для
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2012
року у справі № 2а-0770/3666/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
О.І. Мікула

В.В. Ніколін