Справа № 2а/0470/9669/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
м. Київ К/800/30102/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року

у справі № 2а/0470/9669/12

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
науково-виробничого

підприємства
«СТАЛЬСЕРВІС»

до Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції

м. Дніпропетровська
Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю науково-виробниче
підприємство «СТАЛЬСЕРВІС» (надалі
також - позивач, ТОВ НВП «СТАЛЬСЕРВІС»)
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Лівобережної міжрайонної
державної податкової інспекції
м. Дніпропетровська Державної
податкової служби (надалі також -
відповідач, ДПІ) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська
від 22 червня 2012 року № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість у розмірі
276117,53 грн. (основний платіж - 232888,63 грн.,
штрафна (фінансова) санкція - 43228,90 грн.)
та від 22 червня 2012 року №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на прибуток у розмірі 345062,91
грн. (основний платіж - 291 090,79 грн.,
штрафна (фінансова) санкція - 53972,12 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 4
жовтня 2012 року адміністративний позов
ТОВ НВП «СТАЛЬСЕРВІС» задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська
від 22 березня 2012 року № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість у розмірі
276117,53 грн. (основний платіж - 232888,63 грн.,
штрафна (фінансова) санкція - 43228,90
грн.).Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська
від 22 червня 2012 року № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на прибуток у розмірі 345062,91
грн. (основний платіж - 291090,79 грн.,
штрафна (фінансова) санкція - 53972,12 грн.).

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 червня 2013 року
апеляційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Дніпропетровська
Державної податкової служби залишено
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2012
року -без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року і ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень, з
приводу правомірності яких виник спір,
стали висновки відповідача, викладені
в акті від 5 червня 2012 року №2242/22/31646329,
про порушення позивачем вимог пункту
4.1.6 статті 4, абзацу 4 підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(надалі також - Закон № 334/94-ВР), що
призвело до заниження податку на
прибуток на загальну суму 291 090,79 грн., у
тому числі: у 3 кварталі 2010 року на суму
67439, 15 грн., у 4 кварталі 2010 року на суму
148445, 34 грн., у 1 кварталі 2011 року на суму 74
976, 30 грн., у 4 кварталі 2011 року на суму
230,00 грн.; підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті
3, пункту 4.1 статті 4 (з урахуванням
пункту 1.7 статті 1), підпункту 7.2.1 пункту
7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (надалі також - Закон №
168/97-ВР), пункту 186.1 статті 186, статті 187,
підпункту 188.1 статті 188 Податкового
кодексу України (надалі також - ПК
України; тут і надалі - в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), у зв'язку із
відображенням у складі податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за липень, серпень, жовтень,
листопад 2010 року, січень, лютий 2011 року
обсягів операцій, які здійсненні на
підставі нікчемних правочинів між ТОВ
НВП «СТАЛЬСЕРВІС» та ТОВ «Союз Опт», ПП
«Базис Торг», ПП «Промспецтех», ТОВ
«НПК «Ресурспром», в результаті чого
занижено суму податку на додану
вартість, що підлягає сплаті до бюджету
на загальну суму 230598,63 грн., у тому
числі: у липні 2010 року у сумі 52417,32 грн., у
серпні 2010 року у сумі 1534,00 грн., у жовтні
2010 року у сумі 33334, 24 грн., у листопаді 2010
року у сумі 83332,03 грн., у січні 2011 року у
сумі 16666,76 грн., у лютому 2011 року у сумі
43314,28 грн.; пункту 185.1 статті 185, пунктів
198.2, 198.3 статті 198 ПК України, підпунктів
7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР у зв'язку із чим
завищено податковий кредит за рахунок
включення до складу податного кредиту
податкових накладних, отриманих від
ТОВ «Укрпромтехснаб»,
ТОВ «Технолюкс» на загальну суму ПДВ
2290,00 грн. в тому числі: за грудень 2010
року на суму 2090,00 грн., за жовтень 2011
року на суму 200,00 грн.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
№ 334/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу (далі - валові витрати) - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 вказаного закону не підлягають
віднесенню до складу валових витрат
суми збитків платника податку,
понесених у зв'язку з продажем товарів
(робіт, послуг) або їх обміном за цінами,
що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким
платником податку особам.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, за
змістом підпункту 139.1.9 пункту 139. 1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу витрат.

Відповідно до пункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічні положення визначені і
Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
для цілей оподаткування податком на
прибуток приватних підприємств є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг), а
також оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, між позивачем (постачальник)
та ТОВ НВП «Ресурспром»
(покупець) було укладено договір
поставки від 17 лютого 2011 року
№ДПП-000018/11 (власна продукція позивача),
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язується продати та передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
профіль стальний гнутий, а також
комплектуючі вироби (товар).

Між НВП «Стальсервіс» (продавець) та ПП
«Промспецтех» (покупець) було укладено
договір купівлі-продажу від 28 жовтня 2010
року за №ДПП00134/10 (власна продукція
позивача), відповідно до умов якого
продавець зобов'язується продати та
передати у власність покупця, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити профіль стальний гнутий, а
також комплектуючі вироби (товар).

Щодо господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Укрпромтехснаб», то
судами попередніх інстанцій
встановлено, що між зазначеними
суб'єктами господарювання укладено
договір купівлі-продажу шлаку
відвального виробництва ВАТ ДМЗ
ім. Петровського у ТОВ
«Укрпромтехснаб».

Господарські операції між позивачем та
з ТОВ «Техно Люкс» полягали в наданні
послуг автокрану, а господарські
операції з ПП «Базис Торг» та ТОВ «Союз
«Опт» - в купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей.

На підставі доказів, які містяться в
матеріалах справи (специфікації,
податкові та видаткові накладні,
товарно-транспортні накладні,
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
довіреності, платіжні доручення,
виписки із банківського рахунку, акти
виконаних робіт), що були досліджені
судами попередніх інстанцій та оцінка
яким надана з дотриманням положень
статті 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, суди першої та
апеляційної інстанцій зробили
правильний висновок про документальне
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України вважає за потрібне наголосити
на необхідності дотримання позиції,
вказаної у рішенні Європейського Суду
з прав людини, яку він висловив у пункті
53 рішення від 20 вересня 2012 року в справі
«Федорченко та Лозенко проти України»,
відповідно до якої, суд при оцінці
доказів керується критерієм доведення
«поза розумним сумнівом». Так, наведені
відповідачем аргументи не є достатньо
вагомими, чіткими та узгодженими
доказами, що спростовують реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами, факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не надав до суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
висновки та заперечення та ним не було
спростовано доводів позивача, що
свідчать про дотримання останнім вимог
податкового законодавства.

Таким чином, юридично правильним є
висновок про те, що податкові
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності яких виник спір,
прийняті відповідачем необґрунтовано.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
відхилити, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко