Справа № 816/2222/14
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2222/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

при секретарі судового засідання -
Колодяжному Д.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Голуб С.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного
фонду України у Полтавській області
про визнання неправомірною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2014 року позивач ОСОБА_1 (далі по
тексту - ОСОБА_1.) звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України у
Полтавській області (далі по тексту - ГУ
ПФ України у Полтавській області,
відповідач) про зобов'язання
вчинити певні дії, а саме:

- зобов'язати відповідача надати повну
та достовірну інформацію на його
інформаційний запит від 30.05.2014 року про
те, в якому розмірі передбачена статтею
22 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", в редакції, чинній станом на
01.01.2014, пенсія для осіб, які відносились
до середнього начальницького складу
органів внутрішніх справ та є
інвалідами ІІ групи;

- визнати протиправними дії
відповідача щодо ненадання йому
відповіді на інформаційний запит від
30.05.2014 року про те, в якому розмірі
передбачена статтею 22 Закону України
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб", в редакції, чинній
станом на 01.01.2014, пенсія для осіб, які
відносились до середнього
начальницького складу органів
внутрішніх справ та є інвалідами ІІ
групи.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує на те, що 05.06.2014 року ГУ ПФ
України у Полтавській області було
надано відповідь на запит від 30.05.2014
року, якою відповідач фактично
відмовив у наданні йому запитуваної
інформації з посиланням на раніше
надану заявнику відповідь, оформлену
листом від 06.03.2014 вих.№1468/03-24, 12.05.2014 року
вих.№2873/11-24, 20.05.2014 року
вих.№2684/03-24/1,26.05.2014 року вих.№3108/11-24 та
вих.№3234/11-24 від 02.06.2014 року. На думку
позивача відповідач відмовив йому за
відсутності підстав передбачених
статтею 22 Закону України "Про доступ до
публічної інформації", у зв'язку з чим
вважає такі дії протиправними.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилаючись на те, що ГУ ПФ
України у Полтавській області 05.06.2014
року, якою повідомлено, що відповідь на
запит про отримання аналогічної
публічної інформації вже надавалася
заявнику листом від 06.03.2014 вих.№1468/03-24,
12.05.2014 року вих.№2873/11-24, 20.05.2014 року
вих.№2684/03-24/1, 26.05.2014 року вих.№3108/11-24 та
вих.№3234/11-24 від 02.06.2014 року.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав заперечення
проти позову, просив суд у позові
відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
залучені до матеріалів справи та
зібрані судом письмові докази,
застосувавши до спірних правовідносин
відповідні норми матеріального та
процесуального права, суд приходить до
наступних висновків.

З наявних у справі письмових доказів
суд встановив, що 30.05.2014 року ОСОБА_1
звернувся до ГУ ПФ України у
Полтавській області засобами
електронної пошти із запитом на
отримання публічної інформації
/а.с.4,22-23/. У вказаному запиті позивач
просив надати інформацію про розмір
пенсії, передбачений статтею 22 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб" в редакції, чинній
станом на 01.01.2014, для осіб, які
відносились до середнього
начальницького складу органів
внутрішніх справ та є інвалідами ІІ
групи.

05.06.2014 року відповідач засобами
електронної пошти надав відповідь на
запит від 30.05.2014 року за вихідним
№3314/03-24 /а.с.5/, в якій заступник
начальника ГУ ПФ України у Полтавській
області повідомив, що відповідь на
запит про отримання аналогічної
публічної інформації вже надавалася
позивачу 06.03.2014 вих.№1468/03-24, 12.05.2014 року
вих.№2873/11-24, 20.05.2014 року
вих.№2684/03-24/1,26.05.2014 року вих.№3108/11-24 та
вих.№3234/11-24 від 02.06.2014 року.

Вважаючи надану відповідь такою, що не
відповідає за своїм змістом вимогам
чинного законодавства, позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Оцінюючи обґрунтованість позовних
вимог, суд виходить з наступного.

Суд зазначає, що право на доступ
до інформації є конституційним правом
людини, яке передбачене і гарантоване
статтею 34 Конституції України, а саме,
право кожного на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань; право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб на свій вибір.

Закріплене Конституцією України
право на інформацію передбачено,
зокрема, Законом України "Про доступ
до публічної інформації".

Закон України "Про інформацію"
встановлює, що кожен має право на
вільне одержання, використання,
поширення, зберігання та захист
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів. Під інформацією Закон
України "Про інформацію" розуміє
будь-які відомості та/або дані, які
можуть бути збережені на матеріальних
носіях або відображені в електронному
вигляді. Реалізація права на
інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Закон України "Про доступ до публічної
інформації" визначає порядок
здійснення та забезпечення права
кожного на доступ до інформації, яка
знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та
інформації, що становить суспільний
інтерес.

Під публічною інформацією мається на
увазі відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

У відповідності ст. 19 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
під запитом на інформацію розуміється
прохання особи до розпорядника
інформації надати публічну інформацію,
що знаходиться у його володінні.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1ст. 13 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації" розпорядниками
інформації для цілей цього Закону
визнаються: юридичні особи, що
фінансуються з державного, місцевих
бюджетів, бюджету Автономної
Республіки Крим, - стосовно інформації
щодо використання бюджетних коштів;
особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків. На розпорядників
інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4
частини першої та в частині другій цієї
статті, вимоги цього Закону
поширюються лише в частині
оприлюднення та надання відповідної
інформації за запитами. Усі
розпорядники інформації незалежно від
нормативно-правового акта, на підставі
якого вони діють, при вирішенні питань
щодо доступу до інформації мають
керуватися цим Законом.

Таким чином, Закон України "Про доступ
до публічної інформації" покликаний
гарантувати кожній особі її право у
відкритості, доступності інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, шляхом вільного
її отримання (зокрема, через запит на
інформацію) для забезпечення своїх
потреб і законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

З матеріалів справи встановлено, що
відповідачем відповідь на
інформаційний запит ОСОБА_1 від 30.05.2014
року була надана 05.06.2014 року, що
підтверджується відмітками про дату та
номер реєстрації запиту та відповіді.

Отже, відповідь на інформаційний запит
була надана позивачеві у встановлений
Законом строк.

Стосовно змісту наданої відповіді слід
зазначити наступне.

Листом від 05.06.2014 року №3314/03-24
заступник начальника ГУ ПФ України в
Полтавській області повідомив ОСОБА_1
про те, що відповідь на запит про
отримання публічної інформації
надавалася Головним управлінням від
06.03.2014 вих.№1468/03-24, 12.05.2014 року
вих.№2873/11-24, 20.05.2014 року вих.№2684/03-24/1,
26.05.2014 року вих.№3108/11-24 та вих.№3234/11-24
від 02.06.2014 року. /а.с.5/.

З наявних у справі письмових доказів
суд встановив, що дійсно 06.03.2014 року за
вих.№1468/03-24 перший заступник
начальника ГУ ПФ України в Полтавській
області надавав відповідь на запит
ОСОБА_1 від 28.02.2014 року щодо розміру
пенсії, який передбачений статтею 22
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" для інвалідів війни ІІ групи /а.с.
24/.

З наявних у справі письмових доказів
суд встановив, що дійсно 06.03.2014 за
вих.№1468/03-24 перший заступник
начальника ГУ ПФ України в Полтавській
області надавав відповідь на запит
ОСОБА_1 від 28.02.2014 щодо розміру пенсії,
який передбачений статтею 22 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб" для інвалідів
війни ІІ групи (а.с. 21).

У відповіді відповідача на запит
зазначено, що відповідно до ст. 22 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб" мінімальні
розміри пенсій по інвалідності
встановлюються для інвалідів війни 2
групи з числа офіцерського складу на
рівні 130% відповідних мінімальних
розмірів, передбачених для інвалідів з
числа солдатів і матросів строкової
служби 110% від прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність.
У зв'язку з тим, що згідно з рішенням
Конституційного ОСОБА_1 № 10-рп/2008 від
22.05.2008 року зазначена норма визначена
не конституційною були прийняті
постанови Кабінету міністрів України,
зокрема діюча на даний час постанова
Кабінету міністрів України від 28.12.2011
року № 1381, якою збережено встановлення
мінімальних розмірів пенсій у порядку,
визначеному ст. 22 Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб". В грошовому виразі мінімальний
розмір пенсії для інвалідів війни 2
групи становить 1357,07 грн.

Не погодившись зі змістом наданої
відповіді, ОСОБА_1 04.04.2014 року звернувся
до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до ГУ ПФ
України у Полтавській області, в якому
просив суд:

- зобов'язати відповідача надати повну
та достовірну інформацію на його
інформаційний запит від 28.02.2014 про те, в
якому розмірі передбачена статтею 22
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", в редакції, чинній станом на
01.01.2014, пенсія для осіб, які відносились
до старшого начальницького складу
органів внутрішніх справ та є
інвалідами ІІ групи;

- визнати протиправними дії
відповідача щодо надання йому неповної
та недостовірної інформації на
інформаційний запит від 28.02.2014 стосовно
розміру зазначеної пенсії.

30 квітня 2014 Полтавським окружним
адміністративним судом по справі
№816/1300/14 за вказаним позовом ухвалено
постанову /а.с. 63-65/, якою позовні вимоги
задоволено. Визнано протиправними дії
ГУ ПФ України у Полтавській області
щодо надання ОСОБА_1 неповної та
недостовірної інформації на його
інформаційний запит від 28.02.2014.
Зобов'язано ГУ ПФ України у Полтавській
області надати ОСОБА_1 повну та
достовірну інформацію на його
інформаційний запит від 28.02.2014.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17 червня 2014
року апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області задоволено,
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 30.04.2014 року
по справі № 816/1300/14 скасовано та
прийнято нову постанову, якою в позові
ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській
області про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії відмовлено.

Також встановлено, що запитувана
інформація надавалась позивачу
листами 12.05.2014 року вих.№2873/11-24, 20.05.2014
року вих.№2684/03-24/1,26.05.2014 року вих.№3108/11-24
та вих.№3234/11-24 від 02.06.2014 року, про що є
докази в матеріалах справи. /а.с.22-40/.

Проаналізувавши зміст запитів ОСОБА_1
від 28.02.2014 року, від 05.05.2014 року, від
13.05.2014 року, від 27.05.2014 року, від 20.05.2014
року, від 30.05.2014 року суд встановив їх
тотожність.

Як заявив у судовому засіданні
сам позивач, він буде подавати
відповідачу запити аналогічного
змісту кожні п'ять днів допоки не
отримає повну та достовірну запитувану
інформацію.

Таким чином, встановивши відсутність
факту бездіяльності відповідача, суд
приходить до висновку про
безпідставність тверджень позивача
відносно порушення відповідачем вимог
ст. 22 Закону №2939-VI.

У зв'язку з цим слід зазначити, що
завданням адміністративного
судочинства, згідно з ч.1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як свідчать встановлені судом
обставини справи, ОСОБА_1 використав
своє право на судовий захист, наслідком
чого стало прийняття Полтавським
окружним адміністративним судом
рішення по суті у справі №816/1300/14.

Звертаючись до відповідача 30.05.2014 року
із повторним запитом на отримання
публічної інформації аналогічного
змісту, яка вже запитувалася автором
28.02.2014 року, а згодом оскаржуючи дії
відповідача до суду, позивач допускає
зловживання власними процесуальними
правами, штучно змінюючи предмет
позову шляхом оскарження дій з приводу
розгляду запитів тотожних за змістом
але поданих ним у різний час.

Таким чином, встановивши відсутність
факту бездіяльності відповідача, суд
приходить до висновку про
безпідставність тверджень позивача
відносно порушення відповідачем вимог
ст. 22 Закону №2939-VI.

На користь зазначеного висновку
свідчить положення ч. 2 ст. 8 Закону
України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про
звернення громадян", відповідно до якої
не розглядаються повторні звернення
одним і тим же органом від одного і того
ж громадянина з одного і того ж питання,
якщо перше вирішено по суті, а також ті
звернення, терміни розгляду яких
передбачено статтею 17 цього Закону, та
звернення осіб, визнаних судом
недієздатними.

У зв'язку з відсутністю у тексті Закону
№2939-VI відповідних положень, якими б
врегульовувалися відносини заявника і
розпорядника публічної інформації при
надходженні тотожних запитів, суд
застосовує аналогію закону в порядку ч.
7 ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України шляхом поширення
на спірні правовідносини дії ч. 2 ст. 8
Закону України "Про звернення
громадян".

Таким чином, встановивши відсутність
фактів порушень прав позивача з боку
відповідача, який не зобов'язаний
надавати відповіді на повторні
звернення від одного і того ж
громадянина з одного і того ж питання,
якщо перше вирішено по суті, суд
знаходить заявлений позов
необґрунтованим, у зв'язку з чим у його
задоволенні відмовляє.

Згідно ч. 1 ст. 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Частиною другою цієї ж статті
наведено перелік витрат, які належать
до витрат, пов'язаних з розглядом
справи: 1) витрати на правову допомогу; 2)
витрати сторін та їхніх представників,
що пов'язані із прибуттям до суду; 3)
витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз; 4)
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів на місці та вчиненням інших
дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно матеріалів справи позивач при
зверненні до суду не сплачував судовий
збір, оскільки звільнений від його
сплати у відповідності із нормами
Закону України "Про судовий збір" у
зв'язку з тим, що є інвалідом ІІ групи і
має право на пільги, встановлені
законодавством України для ветеранів
війни - інвалідів війни, що
підтверджується посвідченням серії Є
№ 055109, виданим 09.10.2009 Управлінням праці
та соціального захисту населення
виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука /а.с.6/.

Про понесення витрат на правову
допомогу позивач не заявляв та
відповідного документального
підтвердження не надавав, в ході
судового розгляду пояснював, що
самостійно відстоює свої права.

Документального підтвердження
понесених позивачем витрат, пов'язаних
із прибуттям до суду також не надано.

Інших доказів про понесення витрат, які
входили б до вищенаведеного переліку
судових витрат, пов'язаних із розглядом
справи, які б реально були понесені
відповідачем та які б підлягали
розподілу в порядку ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, позивачем не надано, а судом не
встановлено.

У зв'язку із вищевказаним клопотання
позивача задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Головного управління Пенсійного
фонду України у Полтавській області
про визнання неправомірною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 27
червня 2014 року.

Суддя
Г.В. Костенко