Справа № 804/7966/14
Суддя: Парненко Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

18 червня 2014 р. Справа № 804/7966/14 Суддя
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Парненко В.С.,
розглянувши у місті Дніпропетровську у
письмовому провадженні
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
управління Державної казначейської
служби України у м.Нікополі
Дніпропетровської області про
визнання неправомірними дії та
зобов'язання вчинити певні дії, -
05.06.2014 р. ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернувся до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
управління Державної казначейської
служби України у м.Нікополі
Дніпропетровської області (надалі -
відповідач) в якому просить визнати дії
відповідача щодо повернення позивачу
виконавчого листа по справі №2-а-391/11
неправомірними та зобов'язати
відповідача прийняти виконавчий лист
по справі №2-а-391/11 до виконання в
порядку, встановленому Законом України
«Про виконавче провадження».
В обґрунтування позову позивач
зазначає, що відповідачем протиправно
не прийнято до виконання виконавчий
лист по справі №2-а-391/11, чим значно
порушуються його права та охоронювані
Позивач надав заяву про розгляд справи
за його відсутності, у порядку
письмового провадження.
Відповідач надав заяву про розгляд
справи за його відсутності, у порядку
письмового провадження. Надав
заперечення до позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Згідно з ч. 4
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі неприбуття
відповідача - суб'єкта владних
повноважень, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
або без повідомлення ним про причини
неприбуття розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів. Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Згідно положень п.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен має право на справедливий
і публічний розгляд його справи
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Відповідно до рішень
Європейського суду з прав людини, що
набули статусу остаточного, зокрема
«Іззетов проти України», «Пискал проти
України», «Майстер проти України»,
«Крюков проти України», «Крат проти
України», «Сокор проти України»,
«Кобченко проти України», «Шульга
проти України», «Лагун проти України»,
«Буряк проти України», «ТОВ «ФПК
«ГРОСС» проти України», «Гержик проти
України» суду потрібно дотримуватись
розумного строку для судового
З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності сторін, в
письмовому провадженні.
Дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, проаналізувавши
чинне законодавство, суд дійшов
висновку, що позовна заява підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.
Згідно з Положенням про Державну
казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 13 квітня 2011 року № 460/2011
основним завданням Державної
казначейської служби України є
реалізація державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, яке передбачає
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів та інших клієнтів, операцій з
коштами бюджетів, спільних із
міжнародними фінансовими
організаціями проектів.
Судом встановлено, що рішенням
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 04.08.2011 р.
справа №2а-391/11 зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в м.Нікополі
перерахувати ОСОБА_1 пенсію з
підвищенням її на 30% мінімальної пенсії
за віком відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» та виходячи з розміру,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та провести
відповідні виплати за період з 07.06.2010 р.
по 01.01.2011 р. з урахуванням виплачених
Рішення набрало законної сили 16.08.2012 р.

18.10.2012 р. Нікопольським міськрайонним
судом Дніпропетровської області
видано виконавчий лист у даній справі.

Строк пред'явлення виконавчого листа
до виконання до 16.08.2013 р.

Вказаний виконавчий лист був
пред'явлений до виконання до відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області.

12.12.2013 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області винесена
постанова про повернення виконавчого
документа стягувачеві як частково
виконаний, у зв'язку з тим, що за
положеннями Закону України «Про
виконавче провадження» та Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень» рішення про
стягнення коштів з державних органів,
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ виконуються
органами, що здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.

14.01.2014 п. позивач звернувся до
управління Державної казначейської
служби України у м.Нікополі
Дніпропетровської області з заявою про
прийняття до виконання виконавчого
листа по справі №2а-391/11.

Листом відповідача від 16.01.2014 р. №02-26/146
було повернуто виконавчий документ
стягувачеві, оскільки дане рішення
суду не підлягає виконанню органами
казначейства.

У вказаному листі відповідач вказує, що
відповідно до п. 2 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845
(у редакції Постанови Кабінету
Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45)
(надалі - Порядок), боржники - визначені
в рішенні про стягнення коштів
розпорядники (бюджетні установи) та
одержувачі бюджетних коштів, а також
підприємства, установи та організації,
рахунки яких відкриті в органах
Казначейства. Рахунки Управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
не відкриті в управлінні Державної
казначейської служби України у м.
Нікополі Дніпропетровської області.
Фінансування пенсійних виплат та
видатків на утримання органів
Пенсійного Фонду України проводиться
не через рахунки відкриті в органах
Казначейства, а через рахунки, відкриті
в банках (пунктом 2 ст. 76 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» передбачено, що
«кошти Пенсійного фонду зараховуються
на єдиний рахунок Пенсійного фонду і
зберігаються на окремих рахунках
територіальних органів Пенсійного
фонду в уповноваженому банку»). Чинним
законодавством, як зазначив
відповідач, не передбачено повноважень
органу казначейства на здійснення
списання коштів з рахунків боржника
відкритих в банківських установах.

Те саме відповідач виклав у
запереченнях до позову.

Статтею 56 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Отже, предметом спору між позивачем та
відповідачем є правильність
застосування до спірних відносин
сторін положень Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», відповідно до якого
держава гарантує виконання рішення
суду про стягнення коштів, боржником за
яким є державний орган.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України в
установленому Кабінетом Міністрів
України порядком.

Аналогічне положення передбачене ч. 1
ст. 3 Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень», відповідно до якої виконання
рішень суду про стягнення коштів,
боржником за якими є державний орган,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів, в
межах відповідних бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу, а в
разі відсутності у зазначеного
державного органу відповідних
призначень - за рахунок коштів,
передбачених за бюджетною програмою
для забезпечення виконання рішень
суду.

Стягувач за рішенням суду про
стягнення коштів з державного органу
звертається до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів, у
строки, встановлені Законом України
«Про виконавче провадження», із заявою
про виконання рішення суду. Разом із
заявою стягувач подає до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, документи та
відомості, необхідні для перерахування
коштів, згідно з переліком,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України.

Згідно ст. 4 вказаного закону виконання
рішень суду про стягнення коштів з
державного підприємства або юридичної
особи здійснюється в порядку,
визначеному Законом України «Про
виконавче провадження», з урахуванням
особливостей, встановлених цим
Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення
коштів з державного підприємства або
юридичної особи не виконано протягом
шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, його виконання
здійснюється за рахунок коштів,
передбачених за бюджетною програмою
для забезпечення виконання рішень
суду.

Відповідно до Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» цей Закон набирає
чинності з 1 січня 2013 року. Виконавчі
документи за рішеннями суду про
стягнення коштів або рішення суду, що
набрали законної сили, боржниками за
якими є визначені частиною першою
статті 2 цього Закону суб'єкти, які
видані або ухвалені до набрання
чинності цим Законом, подаються до
органу державної виконавчої служби
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим пунктом.

Якщо рішення суду про стягнення коштів
або виконавчі документи за цими
рішеннями, боржниками за якими є
визначені частиною першою статті 2
цього Закону суб'єкти, не було подано в
строк, встановлений цим пунктом, це не є
підставою для відмови у виконанні
даного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
виконуються на підставі виконавчих
документів виключно органами
Казначейства у порядку черговості
надходження таких документів (про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів - з попереднім
інформуванням Мінфіну, про стягнення
коштів боржників - у межах відповідних
бюджетних призначень, наданих
бюджетних асигнувань (залишків коштів
на рахунках підприємств, установ,
організацій).

Пунктом 6 Порядку передбачено, що у разі
прийняття рішення про стягнення коштів
стягувач подає органові Казначейства в
установлений зазначеним органом
спосіб: заяву про виконання такого
рішення із зазначенням реквізитів
банківського рахунка, на який слід
перерахувати кошти, або даних про
перерахування коштів у готівковій
формі через банки або підприємства
поштового зв'язку, якщо зазначений
рахунок відсутній; оригінал
виконавчого документа; судові рішення
про стягнення коштів (у разі наявності);
оригінал або копію розрахункового
документа (платіжного доручення,
квитанції тощо), який підтверджує
перерахування коштів до відповідного
бюджету.

Згідно з абз.2 п.35 Порядку казначейство
здійснює безспірне списання коштів
державного бюджету для відшкодування
(компенсації) шкоди, заподіяної
фізичним та юридичним особам внаслідок
незаконно прийнятих рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
їх посадових чи службових осіб під час
здійснення ними своїх повноважень.

Пунктом 36 Порядку передбачено, що у
разі здійснення безспірного списання
коштів державного бюджету згідно з
пунктом 35 цього Порядку стягувачі
подають документи, зазначені у пункті 6
цього Порядку, до органу Казначейства
за місцезнаходженням органу державної
влади, внаслідок незаконно прийнятих
рішень, дій чи бездіяльності якого
заподіяно шкоду.

Викладене свідчить, що законодавець
встановив 6-місячний строк після
набрання Законом України «Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень»
чинності, на протязі якого зберігався
попередній порядок примусового
виконання судових рішень про стягнення
коштів з державних органів органами
державної виконавчої служби за умови,
що вказані судові рішення були
постановлені до набрання чинності цим
Законом. Після спливу даного
6-місячного строку, рішення судів про
стягнення коштів з державних органів,
які постановлені до 01.01.2013 року, повинні
виконуватися у порядку, передбаченому
ст.3 Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень», тобто органами казначейства
України, навіть якщо ці рішення не
подавалися до органу державної
виконавчої служби для виконання у
вказаний 6-місячний строк.

Таким чином, повернення відповідачем
виконавчого листа по справі №2-а-391/11 з
тих підстав, що рішення суду не
підлягає виконанню органом
казначейства суперечить чинному
законодавству. Протилежні доводи
відповідача з даного приводу не мають
під собою ніякого правового підґрунтя.
А отже відповідач зобов'язаний
прийняти до виконання вказаний
виконавчий лист, виданий 18.10.2012 року
Нікопольським міськрайонним судом
Дніпропетровської області.

Даний висновок підтверджується низкою
судової практики, зокрема, постановою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.04.2014 р. по
справі № 820/13995/13-а, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
23.04.2014 р. по справі К/800/21723/14, якою
відмовлено у відкритті провадження,
оскільки доводи та зміст оскаржуваного
рішення (постанова Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08.04.2014 р. по справі № 820/13995/13-а) не дає
підстав для висновку, що судами
попередніх інстанцій при розгляді
справи допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
які відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для зміни чи скасування
рішень.

Суд звертає увагу, що частиною 5 ст.124
Конституції України встановлено, що
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Відповідно до ч.1 ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення, яке набрало законної
сили або яке належить виконати негайно,
є підставою для його виконання.

Однією з конституційних гарантій прав
і свобод людини і громадянина є
недопущення їх скасування (частина
друга статті 22 Конституції України) чи
звуження їх змісту та обсягу при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів (частина третя
статті 22 Конституції України).
Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005
зазначив: «Згідно зі статтею 22
Конституції України конституційні
права і свободи гарантуються і не
можуть бути скасовані (частина друга),
при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод (частина третя).
Скасування конституційних прав і
свобод - це їх офіційна (юридична або
фактична) ліквідація. Звуження змісту
та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.
У традиційному розумінні діяльності
визначальними поняття змісту прав
людини є умови і засоби, які становлять
можливості людини, необхідні для
задоволення потреб її існування та
розвитку. Обсяг прав людини - це їх
сутнісна властивість, виражена
кількісними показниками можливостей
людини, які відображені відповідними
правами, що не є однорідними і
загальними. Загальновизнаним є
правило, згідно з яким сутність змісту
основного права в жодному разі не може
бути порушена».

Слід зазначити, що неможливість
виконання рішення суду, що набрало
законної сили, є прямим порушенням норм
національного та європейського
законодавства. Зокрема, про
неможливість забезпечення державою
Україна виконання рішень викладено у
справах «Іванов проти України»,
«Цибулько та інші проти України»,
«Робота та інші проти України» та ін.

Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем належним чином не
доведено правомірність своїх дій щодо
не виконання виконавчого листа по
справі №2-а-391/11.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку
про задоволення адміністративного
позову ОСОБА_1 до управління Державної
казначейської служби України у
м.Нікополі Дніпропетровської області
про визнання неправомірними дії та
зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
управління Державної казначейської
служби України у м.Нікополі
Дніпропетровської області про
визнання неправомірними дії та
зобов'язання вчинити певні дії, -
задовольнити.

Визнати дії Державної казначейської
служби України у м.Нікополі
Дніпропетровської області щодо
повернення ОСОБА_1 виконавчого листа по
справі №2-а-391/11 неправомірними.

Зобов'язати Державну казначейську
службу України у м.Нікополі
Дніпропетровської області прийняти
виконавчий лист по справі №2-а-391/11 до
виконання в порядку, встановленому
Законом України «Про виконавче
провадження».

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а у разі її апеляційного
оскарження - з моменту проголошення
судового рішення суду апеляційної
інстанції.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у десятиденний
строк з дня отримання копії постанови,
виготовленої у повному обсязі.

Суддя (підпис) Постанова
не набрала законної сили 18.06.14 Суддя З
оригіналом згідно Помічник судді
В.С. Парненко В.С. Парненко
Ю.Ю. Ковтун