Справа № К/9991/50185/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/50185/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Олендера
І.Я..розглянувши в попередньому
судовому засіданні касаційну скаргу
відділу Державної
виконавчої служби Рівненського
районного управління юстиції на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 7 лютого 2011
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 7 липня 2011 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Укрсиббанк" до відділу Державної
виконавчої служби Рівненського
районного управління юстиції, третя
особа ОСОБА_4 про скасування постанови,

в с т а н о в и л а :

У січні 2011 року позивач
звернувся до суду із вказаним позовом
до відповідача. Просив скасувати
постанову про повернення виконавчого
документа від 29 грудня 2010 року по
виконавчому провадженню №16612943.
Посилався на те, що в провадженні
відділу державної виконавчої служби
Рівненського районного управління
юстиції знаходилось виконавче
провадження про стягнення з ОСОБА_4
суми заборгованості по кредитним
зобов'язанням перед позивачем на
підставі виконавчого напису нотаріуса.
29 грудня 2010 року відповідачем прийнято
рішення про повернення виконавчого
документа позивачу на підставі п.2 ч.1
ст.40 Закону України "Про виконавче
провадження" (відсутність майна у
боржника), про що винесено постанову.

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від 7
лютого 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 7
липня 2011 року, позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано
постанову відділу Державної
виконавчої служби Рівненського
районного управління юстиції від
29 грудня 2010 року № ВП 166129.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 26 лютого 2008 року між
Банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 було
укладено Іпотечний договір № 78235,
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстром № 802.
Предметом іпотеки згідно умов цього
договору є двокімнатна квартира
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу № 799 від 26
лютого 2008 року, посвідченого цим же
приватним нотаріусом. Вказана квартира
не відчужувалась і була наявна як на
час відкриття виконавчого провадження,
так і на час повернення виконавчого
документа стягувачу без виконання.

18 грудня 2009 року вказаний
приватний нотаріус вчинив виконавчий
напис №5578, яким звернуто стягнення на
предмет іпотеки.

15 грудня 2010 року відділом
державної виконавчої служби було
направлено клопотання до органу опіки
та піклування Рівненської районної
державної адміністрації щодо
проведення виконавчих дій, пов'язаних з
реалізацією двокімнатної квартири, в
якій проживає малолітня дитина,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

22 грудня 2010 року комісія
розглянула подане клопотання та
відмовила у наданні згоди щодо
звернення стягнення на будинок
боржника та 29 грудня 2010 року
відповідачем винесена постанова про
повернення виконавчого документа
стягувачу.

Вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій виходили з того, що оскільки
відповідач виніс постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40
Закону України "Про виконавче
провадження", а вищевказаною нормою
Закону передбачено вичерпний перелік
підстав для повернення виконавчого
документа, у останнього не було
законних підстав для винесення
оспорюваної постанови на підставі п. 2
вказаної статті.

Відповідно до ст. 40 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, прийнятий
державним виконавцем до виконання , за
яким стягнення не провадилося або було
проведено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова
заява стягувача; 2) у боржника відсутнє
майно, на яке може бути звернуто
стягнення, а здійснені державним
виконавцем відповідно до цього Закону
заходи щодо розшуку такого майна
виявилися безрезультатними; 3) стягувач
відмовився залишити за собою майно
боржника, не реалізоване під час
виконання рішення; 4) стягувач
перешкоджає провадженню виконавчих
дій або не здійснив авансування витрат
на організацію та проведення
виконавчих дій, авансування яких
передбачено цим Законом, незважаючи на
попередження державного виконавця про
повернення йому виконавчого документа;
5) у результаті вжитих державним
виконавцем заходів неможливо
встановити особу боржника, з'ясувати
місцезнаходження боржника - юридичної
особи, місце проживання, перебування
боржника - фізичної особи (крім
випадків, коли виконанню підлягають
виконавчі документи про стягнення
аліментів, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, у зв'язку з
втратою годувальника, а також
виконавчі документи про відібрання
дитини, за якими мають бути стягнуті
кошти чи інше майно, та інші виконавчі
документи, що можуть бути виконані за
безпосередньої участі боржника); 6) у
боржника відсутнє визначене
виконавчим документом майно, яке він за
виконавчим документом має передати
стягувачу, або майно, на яке необхідно
звернути стягнення з метою погашення
заборгованості (крім коштів), а
здійснені державним виконавцем
відповідно до цього Закону заходи щодо
розшуку такого майна виявилися
безрезультатними.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку про
скасування постанови відділу
Державної виконавчої служби
Рівненського районного управління
юстиції від 29 грудня 2010 року № ВП 166129
про повернення виконавчого документа
стягувачу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення -без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
безпідставні, спростовуються
матеріалами справи та не ґрунтуються
на законі. Оскаржувані судові рішення
постановлені з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому касаційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділу Державної
виконавчої служби Рівненського
районного управління юстиції залишити
без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 7 лютого 2011
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 7 липня 2011 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко І.Я. Олендер