Справа № 2а-13932/12/2670
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року
м. Київ К/800/21174/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
адміністративну справу за касаційною
скаргою громадської організації
"Товариства автолюбителів "Стоянка 17"
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 січня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 березня 2013 року у справі №
2а-13932/12/2670 за позовом громадської
організації "Товариства автолюбителів
"Стоянка 17" до Київської міської ради,
третя особа: комунальне підприємство
"Дирекція будівництва
шляхово-транспортних споруд м. Києва"
про визнання рішення від 31 березня 2011
року №118/5505 в частині нечинним, -

в с т а н о в и л а:

Громадська організація "Товариства
автолюбителів "Стоянка 17" звернулась в
суд з позовом до Київської міської
ради, в якому просила визнати нечинним
пункт 4 рішення №118/5505, яке було видане
Київською міською радою 31 березня 2011
року на VII сесії VI скликання "Про
надання земельної ділянки
комунальному підприємству "Дирекція
будівництва шляхово-транспортних
споруд м. Києва" для будівництва
під'їзної автомобільної дороги від
просп. Червонозоряного (поблизу
примикання вул. Кіровоградської) до
Міжнародного аеропорту "Київ" (Жуляни) у
Солом'янському районі м. Києва".

Позовні вимоги мотивовано тим, що
спірне оскаржуване рішення порушує
законні права та інтереси позивача,
оскільки пунктом 4 вказаного рішення
комунальному підприємству "Дирекція
будівництва шляхово-транспортних
споруд м. Києва" надано в постійне
користування земельну ділянку площею
13,92 га (в тому числі в межах прибережних
захисних смуг - 0,58 га), в межах якої
перебуває земельна ділянка площею 1,25
га по вул. Народного ополчення, 22а в м.
Києві, якою користується позивач
згідно рішення виконавчого комітету
Залізничної районної Ради народних
депутатів м. Києва від 28 січня 1991 року №
29 "Про створення тимчасової відкритої
автостоянки по вулиці Народного
ополчення".

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 січня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними
судовими рішеннями, громадська
організація "Товариства автолюбителів
"Стоянка 17" звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, 31 березня 2011
року на пленарному засіданні VII сесії
Київською міською радою VI скликання
прийнято рішення № 118/5505, згідно з
пунктом 4 якого вирішено, за умови
дотримання вимог пункту 5 цього
рішення, надати комунальному
підприємству "Дирекція будівництва
шляхово-транспортних споруд м. Києва" в
постійне користування земельну
ділянку площею 13,92 га (з них 0,58 га в
межах прибережної захисної смуги) для
будівництва під'їзної автомобільної
дороги від просп. Червонозоряного
(поблизу примикання вул.
Кіровоградської) до Міжнародного
аеропорту "Київ" (Жуляни) у
Солом'янському районі м. Києва, в тому
числі за рахунок земель запасу
транспорту (3,09 га) та міських земель, не
наданих у власність чи користування
(10,83 га).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що позивачем
не доведено свої вимоги, з огляду на
відсутність порушення його прав чи
законних інтересів з боку органу
місцевого самоврядування, який діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачений Конституцією і
законами України.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, виходячи з
наступного.

Згідно з пунктами "а", "в", "м" статті 9
Земельного кодексу України до
повноважень Київської міської ради в
галузі земельних відносин належить:
розпорядження землями територіальної
громади міста; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Пунктом 34 частини першої статті 26
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
виключно на пленарних засіданнях
сільських, селищних, міських рад
вирішуються питання регулювання
земельних відносин відповідно до
закону.

Згідно з частиною другою статті 92
Земельного кодексу України право
постійного користування земельною
ділянкою можуть набувати, серед інших,
зокрема, підприємства, установи та
організації, що належать до державної
та комунальної власності.

Порядок надання спірної земельної
ділянки державної або комунальної
власності у користування визначається
статтею 123 Земельного кодексу України
та Тимчасовим порядком передачі
(надання) земельних ділянок у
користування або у власність у місті
Києві, затвердженим рішенням Київської
міської ради від 15 липня 2004 року №
457/1867.

Позивачем в позовній заяві
зазначається, що виділена комунальному
підприємству "Дирекція будівництва
шляхово-транспортних споруд м. Києва" у
постійне користування земельна
ділянка вже належить позивачу на
правах землекористувача, і ним у
відповідності до приписів частини
другої статті 149 Земельного кодексу
України не надавалась згода на
вилучення цієї ділянки.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що зазначена обставина
була предметом дослідження судом під
час розгляду господарської справи №
14/437 за позовом комунального
підприємства "Дирекція будівництва
шляхово-транспортних споруд м. Києва"
до громадської організації "Товариство
автолюбителів "Стоянка 17" про
звільнення земельної ділянки, проте
постановою Вищого господарського суду
України рішення місцевого та
апеляційного суду були скасовані, а
справу направлено на продовження
розгляду в першу інстанцію. За таких
умов, на час розгляду даної справи в
судах першої та апеляційної інстанцій,
відсутні рішення, що набрали законної
сили, де були б установлені зазначені
вище обставини.

Крім того, на час прийняття рішення
Залізничною районною радою народних
депутатів м. Києва від 28 січня 1991 року №
29, був чинний Земельний кодекс
Української РСР від 08 липня 1970 року.

Статтею 16 Земельного кодексу
Української РСР від 08 липня 1970 року в
редакції, чинній на момент прийняття
рішення Залізничною районною радою
народних депутатів м. Києва від 28 січня
1991 року визначено, що надання земельних
ділянок в користування здійснюється в
порядку відведення. Крім того,
зазначено, що відведення земельних
ділянок провадиться на підставі
постанови Ради Міністрів УРСР або
рішення виконавчих комітетів обласної,
районної, міської, селищної і сільської
Рад народних депутатів в порядку,
встановлюваному законодавством Союзу
РСР і Української РСР. У постановах або
рішеннях про надання земельних ділянок
вказується мета, для якої вони
надаються, і основні умови
користування землею.

Статтями 20, 22 Земельного кодексу
Української РСР від 08 липня 1970 року
передбачалось, що відповідно до Основ
земельного законодавства Союзу РСР і
союзних республік право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового
користування землею засвідчується
рішенням органу, який надав земельну
ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.

Приступати до використання наданої
земельної ділянки до встановлення
відповідними землевпорядними органами
меж цієї земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі документа, що
посвідчує право користування землею,
забороняється.

Статтею 15 Земельного кодексу
Української РСР від 08 липня 1970 року
визначені види землекористування:
безстрокове або тимчасове
користування. За правилами вказаної
статті безстроковим (постійним)
визнається землекористування без
заздалегідь встановленого строку.
Тимчасове користування землею може
бути короткостроковим - до трьох років
і довгостроковим - від трьох до десяти
років. У разі виробничої необхідності
ці строки можуть бути продовжені на
період, що не перевищує відповідно
строків короткострокового або
довгострокового тимчасового
користування.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, встановлення зовнішніх меж
відповідної земельної ділянки було
здійснено лише у 1996 році, що
підтверджується технічним звітом про
встановлення зовнішніх меж
землекористування Автостоянки №17 по
вул. Народного Ополчення.

Також судами встановлено, що зі змісту
рішення Залізничної районної ради
народних депутатів м. Києва від 28 січня
1991 року №29 не вбачається, у порядку
якого тимчасового користування -
довгострокового чи короткострокового -
позивачу надана земельна ділянка під
автостоянку, однак ділянка перебувала
в користуванні позивача строк, що
перевищу три роки ,а тому таке
користування є довгостроковим.

18 грудня 1990 року було прийнято новий
Земельний кодекс Української РСР №
561-XII, який набрав чинності 15 березня 1991
року.

Відповідно до статей 22, 23, 24 Земельного
кодексу Української РСР від 18 грудня 1990
року право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Право тимчасового користування землею,
в тому числі на умовах оренди,
оформляється договором.

Приступити до використання наданої
земельної ділянки (в тому числі і на
умовах оренди) до встановлення меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
одержання документа, що посвідчує
право володіння або право користування
землею, забороняється.

Викладене вище свідчить, що після
набуття чинності Земельним кодексом
України від 1990 року, земельна ділянка
надається в постійне користування на
підставі рішення уповноваженого на це
органу влади, а право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

За інших умов, дії особи які спрямовані
на набуття прав щодо певної земельної
ділянки (у т.ч. початок користування
нею), з недодержанням в момент вчинення
таких дій положень статті 22 Земельного
кодексу України від 18 грудня 1990 року, є
незаконними, а отже не створюють
юридичних наслідків для даної особи по
відношенню до відповідної земельної
ділянки, тобто така особа не може
вважатися законним (належним)
землекористувачем земельної ділянки
по відношенню до якої вона вчиняє дії
щодо користування.

Системний аналіз наведених норм дає
підстави стверджувати, що майнові
права відносно конкретно визначеної
земельної ділянки, виникають у
будь-якої особи лише з моменту вчинення
повноважним органом дій щодо
визначення такої земельної ділянки в
натурі і посвідчуються певним
правовстановлюючим документом, що має
законодавчо встановлену назву, форму
та зміст. Будь-які інші документи, що не
визначені законом як такі, що
посвідчують (засвідчують) виникнення
прав щодо певної земельної ділянки не
створюють юридичних наслідків для
особи по відношенню до відповідної
земельної ділянки.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та не заперечується
позивачем в касаційній скарзі, у
позивача відсутній державний акт про
право користування або договір оренди,
які б посвідчували право позивача на
відповідну земельну ділянку.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
порушення прав позивача, а відтак і
відсутності підстав для задоволення
позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Згідно частини 3 статті 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу громадської
організації "Товариства автолюбителів
"Стоянка 17" відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 24 січня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:

з оригіналом згідно: помічник судді
А.О. Кулеша