Справа № 2а-10803/12/1370
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року м.
Львів Справа № 876/7728/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Волошин М.М.,

представника позивача - Рака В.М.,

представника відповідача - Слуцького
Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Яричів» на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 22 квітня 2013
року по справі № 2а-10803/12/1370 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Яричів» до
Державної податкової інспекції у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області Державної податкової служби
(правонаступником якої є Державна
податкова інспекції у
Кам'янка-Бузькому районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Яричів» (далі - ТзОВ
«Яричів») звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області Державної податкової служби
(далі - ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі), в
якому просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від 27
вересня 2012 року № , № , №
.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 22 квітня
2013 року в задоволенні
вказаного позову відмовлено.

Позивач оскаржив вказану постанову
суду в апеляційному порядку,
посилаючись на те, що вона винесена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить її
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що суд першої інстанції не
врахував, що його договірні відносини з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Перун» (далі - ТзОВ
«Перун») мали реальний товарний
характер, що підтверджено необхідними
первинними документами та не
спростовано відповідачем в
установленому чинним законодавством
порядку.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги поданої
позивачем апеляційної скарги та просив
її задовольнити, посилаючись на
викладені в ній доводи.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти вимог
апеляційної скарги, посилаючись на те,
що оскаржуване рішення прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, просив відмовити
в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 27
вересня 2012 року № 319/22-00/34928161,
складеного за результатами
позапланової виїзної документальної
перевірки ТзОВ «Яричів» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 липня 2011
року по 30 червня 2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
липня 2011 року по 30 червня 2012 року,
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 27 вересня 2012
року № , яким позивачу зменшено
суму від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
розмірі 419020.00 грн., № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість на суму 125706.00 грн., з яких на
83804.00 грн. за основним платежем та на
41902.00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, та № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на прибуток на суму 32999.00
грн., з яких на 21999.00 грн. за основним
платежем та на 11000.00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань слугували
висновки відповідача про порушення
позивачем вимог пункту 138.2 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення від'ємного
значення об'єкту оподаткування з
податку на прибуток на суму 4109020.00 грн.
та заниження податку на прибуток на
суму 21999.00 грн., пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 83804.00 грн.

Вказані висновки обґрунтовані
посиланням на безтоварність
господарських операцій та нікчемність
договорів, укладених позивачем з його
контрагентом ТзОВ «Перун». На
обґрунтування такого твердження
відповідач посилається на відсутність
у позивача будь-яких документів на
перевезення (доставку) цукру-піску, а
також на відомості, які містяться в
акті перевірки податковим органом ТзОВ
«Перун», відповідно до якого у нього
відсутні трудові та матеріальні
ресурси, виробнича база, складські
приміщення, що свідчить про
відсутність реального здійснення
господарської діяльності та про
здійснення ним діяльності лише з метою
надання податкової вигоди третім
особам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
господарські операції між позивачем та
ТзОВ «Перун» не були спрямовані на
настання реальних наслідків, оскільки
факт їх здійснення не підтверджений
будь-якими документами на перевезення
(доставку) товару згідно видаткових
накладних, представлені суду
товарно-транспортні накладні до уваги
не брались, оскільки в них відсутні
печатки перевізника та вони посвідчені
лише ТзОВ «Перун» та ТзОВ «Яричів», а
також з того, що ТзОВ «Перун» не
відобразило в податковій звітності
податкові зобов'язання по
взаєморозрахунках з ТзОВ
«Яричів».

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пункту 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Тобто, за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Отже, предметом доказування у
відповідній категорії спорів є
реальність господарських операцій, що
є підставою для формування валових
витрат; виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником податків
необґрунтованої податкової вигоди
мають ґрунтуватись на сукупності
доказів, що безспірно підтверджують
існування обставин, які виключають
право платника, зокрема, на віднесення
певних витрат до складу валових витрат
з податку на прибуток та формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог статті 228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

В підтвердження факту існування
вказаних обставин у даній справі ДПІ у
Кам'янка-Бузькому районі не надано суду
жодних належних та допустимих доказів.

Крім того, згідно з чинним
законодавством дійсність правочинів, а
також виникнення податкових
зобов'язань платника не залежать від
стану податкового обліку його
контрагентів, фактичного знаходження
їх за місцем реєстрації та наявності чи
відсутності у них основних фондів та
трудових ресурсів. Позивач не може
нести відповідальність за невиконання
його контрагентами своїх податкових
зобов'язань, адже поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника податків
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак, за умови
невстановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
контрагента для одержання незаконної
податкової вигоди, позивач не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

Позивачем під час розгляду справи
судом першої інстанції було надано
суду копію укладеного між ТзОВ
«Яричів» та ТзОВ «Перун» договору від 23
березня 2010 року № 01-23/03, відповідно до
якого останній зобов'язувався
поставляти позивачеві цукор-пісок, а
позивач в свою чергу приймати такий
товар та оплачувати його вартість.

В підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з ТзОВ «Перун»
позивачем надано суду копії замовлень
на поставку, податкових накладних,
видаткових накладних,
товарно-транспортних накладних,
платіжних доручень, банківських
виписок, накладних на переміщення,
накладних-вимог.

Зазначені документи містять усі
необхідні реквізити як того вимагає
чинне законодавство України.

Висновок суду про недоведеність
позивачем факту транспортування
придбаного у ТзОВ «Перун» товару з
огляду на відсутність у поданих ним
товарно-транспортних накладних
печатки перевізника, не може бути
підставою для визнання здійснених
господарських операцій безтоварними,
оскільки товарно-транспортна накладна
не є документом первинного
бухгалтерського обліку, що підтверджує
обставини придбання та продажу
товарно-матеріальних цінностей.

Крім цього, у відповідача відсутні
докази участі позивача у схемах
мінімізації податкових платежів та
транзитних фінансових потоків шляхом
створення за допомогою спірних
операцій лише видимості товарообігу та
руху грошових коштів без реальних
економічних змін майнового стану.

На момент здійснення спірних
господарських операцій позивач та його
контрагент ТзОВ «Перун» були
зареєстровані в установленому законом
порядку як суб'єкти підприємницької
діяльності, платники податку на
прибуток та податку на додану вартість.

З врахуванням вищенаведеного суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції між
ТзОВ «Яричів» та ТзОВ «Перун» реально
проведені, а відповідно вказані у
виписаних даним контрагентом
податкових накладних відомості
відповідають дійсності.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про відсутність
підстав для задоволення заявлених
позивачем позовних вимог.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, що відповідно до
пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України
є підставою для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нової постанови про задоволення
позову.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 202, 205, 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Яричів»
задовольнити.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 22 квітня 2013
року по справі № 2а-10803/12/1370 - скасувати
та прийняти нову постанову, якою позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Яричів» до
Державної податкової інспекції у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області Державної податкової служби
від 27 вересня 2012 року № , №
та № .

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі,
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст постанови виготовлено 24
червня 2014 року.