Справа № 437/17530/13-а
Суддя: Бугера О. В.
Дата ухвалення: 2014-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2014 року Ленінський
районний суд м.Луганська складі:

головуючого судді: Бугери
О.В.,

при секретарі Середа Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного Управління
Державної казначейської служби у
Луганській області в особі Управління
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
відповідним позовом, в якому просив
визнати дії Головного управління
Державної казначейської служби у
Луганській області в особі Управління
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області незаконними у частині
неприйняття до виконання заяви від
14.10.2013 року на виконання судового
рішення, зобов'язати відповідача
вчинити усі передбачені законом дії
щодо виконання рішення суду по справі у
передбачений законом термін,
зобов'язати відповідача надати звіт
про виконання судового рішення,
стягнути понесені витрати по сплаті
юридичних послуг. В обґрунтування
позову зазначив, що постановою
Ленінського районного суду м.Луганська
від 01 березня 2011 року його позовні
вимоги до Нахімовського районного
управління юстиції у м.Севастополі про
визнання незаконною бездіяльності,
зобов'язати вчинити певні дії було
зобов'язано стягнути з Державного
бюджету України на користь позивача
витрати на правову допомогу у сумі 250
гривень. 16.07.2013 року було отримано
виконавчого листа. Керуючись ЗУ «Про
виконавче провадження» та Порядком
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ, затвердженого
постановою КМУ від 03 серпня 2011 року №845
позивач звернувся з заявою до
відповідача з вимогою виконати судове
рішення. У відповідь надійшов лист від
25.10.2013 року, яким було повернуто
виконавчого листа та відмовлено у
виконанні заяви. Позивач не згоден з
позицією відповідача, що була
викладена у листі.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України у
встановленому Кабінетом Міністрів
України порядку.

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
визначається Порядком виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011
року №845. Згідно зазначеного Порядку
вказано, що рішення про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Позивачем вважається, згідно наведених
норм, що саме органи казначейства
виконуюсь судові рішення за
виконавчими листами, де боржником є
Державний бюджет України. Тож,
отримавши до виконання відповідну
заяву з додатком у виглядів оригінала
виконавчого листа, виданого судом на
підставі його рішення по справі,
відповідач повинен був приступити до
його виконання, бо мав на це усі
підстави. Вважає, що незаконними діями
відповідача було порушено наше право
на своєчасне обов'язкове виконання
судового рішення. З метою захисту своїх
прав позивач змушений був звертатись
за правовою допомогою до спеціалістів
та сплатити їх послуги у розмірі 800
гривень, що підтверджується договором
від 08.11.2014 року та квитанцією про сплату
цих послуг.

У судове засідання позивач не з'явився,
надав клопотання про розгляд справи за
його відсутності.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, подав суду
заперечення про те, що відповідно до ч.2
ст.3 Закону України «Про виконавче
провадження» від 2104.1999 року №606 - XIV
рішення про стягнення коштів з
державних органів, державного місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів. В наданому позивачем
виконавчому листі про стягнення витрат
на правову допомогу у сумі 250 грн. в
якості боржника вказаний Державний
бюджет України.

Питання щодо виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
визначається Порядком виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011
року №845.

Згідно п.17 Порядку стягувачі, на
користь яких прийняті судові рішення
про стягнення надходжень до бюджету,
подають до орану Казначейства, на
рахунки в якому зараховані надходження
бюджету, документи, зазначені у п.6
Порядку, серед яких - оригінал або копія
розрахункового документа (платіжного
доручення, квитанції), який підтверджує
перерахування коштів до відповідного
бюджету.

Позивачем була надана копія квитанції
до прибутково касового ордеру №106, але
вона не містить рахунку, який би
підтверджував факт зарахування коштів
з оплати правової допомоги до
відповідного бюджету. Відповідно, у
виконавчому листі за таким судовим
рішенням як боржника слід вказувати
Державний бюджет України в особі
суб'єкта владних повноважень, тобто
відповідача. Враховуючи викладене, у
виконавчому листі від 16.07.2013 року про
стягнення витрат на правову допомогу в
якості боржника, враховуючи вимоги
закону повинен бути зазначений
Державний бюджет України в особі
Державної судової адміністрації
України, або, враховуючи вимоги листа -
Державний бюджет України в особі
Державної виконавчої служби
Нахімовського районного управління
юстиції у м.Севастополі. Тобто, у разі
усунення обставин, що були підставою
для відкладення безспірного списання
коштів та у разі відсутності інших
перешкод кошти будуть перераховані
стягувачу. В свою чергу позивач, не
вчиняючи ніяких дій щодо виконання
вищезазначеного виконавчого листа,
звернувся до суду. Вважає, що
відповідач діє в межах наданих
повноважень у відповідності до норм
чинного законодавства, та ніякими
діями права та законні інтереси
позивача не порушує.

Просили відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до наступного.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, та принципом
рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, відповідно до якого
усі учасники адміністративного
процесу є рівними перед законом і
судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі постанови Ленінського
районного суду м.Луганська від 01
березня 2011 року по адміністративній
справі за позовом ОСОБА_1 до
Нахімовського районного управління
юстиції у м.Севастополі про визнання
незаконною бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії було видано
виконавчий лист про стягнення з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 витрат з оплати юридичних
послуг у сумі 250 гривень 00 копійок (а.с.5).

Листом №03-28/3669 від 25.10.2013 року
Управління Державної казначейської
служби України у м.Луганську
Луганської області щодо порядку
безспірного списання пояснило, що в
наданому виконавчому листі божником
вказаний Державний бюджет України.
Безспірне списання коштів державного
та місцевих бюджетів за судовими
рішеннями про стягнення надходжень
бюджету можливо лише у разі
підтвердження стягувачем
перерахування коштів відповідного
бюджету шляхом надання до органу
казначейства оригіналу або копії
розрахункового документу. Позивачем
надана копія квитанції до прибутково
касового ордеру №106, але в ній не
міститься рахунку, який би
підтверджував факт зарахування коштів
з оплати правової допомоги до
відповідного бюджету. Враховуючи те, що
надходження до Державного бюджету
України коштів є обов'язковою умовою
для здійснення безспірного списання
коштів Державного бюджету України за
судовим рішенням про стягнення
надходжень бюджету, позивачу було
рекомендовано надати підтвердження
факту перерахування коштів зі сплати
правової допомоги на рахунку
відповідного бюджету (а.с.7).

Згідно частини 2 статті 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України у
встановленому Кабінетом Міністрів
України порядку.

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
визначається Порядком виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011
року №845. Згідно зазначеного Порядку
вказано, що рішення про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Таким чином, суд приходить до висновку
про необґрунтованість позовних вимог,
оскільки судом було встановлено, що
відповідач діяв в межах наданих
повноважень у відповідності до Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ, затверджений
Постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2011 року №845. Суд в даному випадку
погоджується з доводами відповідача
про те, що позивач поспішно звернувся
до суду з метою визнання дій
відповідача незаконними, оскільки в
своєму листі, що міститься в матеріалах
справи, відповідачем було
рекомендовано знову звернутись до
Головного Управління Державної
казначейської служби у Луганській
області в особі Управління Державної
казначейської служби України у
м.Луганську Луганської області після
усунення обставин, що були підставою
для відкладення безспірного списання
коштів.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
відповідача у порядку ст.163 КАС України
надати звіт про виконання судового
рішення також не підлягають
задоволенню, оскільки є похідними від
попередніх вимог, складання звіту
Головним управлінням Державної
казначейської служби у Луганській
області є його правом, а не обов'язком.

Суд вважає, що не підлягають
задоволенню вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача судових витрат
на правову допомогу у розмірі 800 грн.,
оскільки, відповідно до вимог ст.90 КАС
України визначено, що витрати, повязані
з оплатою допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які надають
правову допомогу за договором, несуть
сторони.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27.04.2006, визначено, що граничні
розміри компенсації витрат на правову
допомогу в адміністративних справ,
якщо компенсація відповідно до закону
сплачується за рахунок держави, не
повинна перевищувати суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі,
яка надає правову допомогу,
виплачується 5 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за повний
робочий день.

На підтвердження понесених витрат
позивачем надано до суду копію
договору про надання юридичних послуг
від 08 листопада 2013 року між
відокремленим підрозділом «Правовий
захист підприємств та громадян» ДП
«Донбаснафтопродукт» ТОВ
«Донбаснафтопродукт» та ОСОБА_1 (а.с.9)
та квитанцію прибуткового касового
ордеру №74 про оплату послуг за
договором б/н від 08.11.2013 року у сумі 800
грн (а.с.8).

Документів, що підтверджує статус
представника як адвоката або фахівця в
галузі права, не надано.

Окрім того, витрати на правову допомогу
є предметом доказування, а стороною
позивача не надано розрахунку витрат
та вартості послуг за договором про
надання юридичних послуг позивачем та
його представником. Також слід
зазначити, що в квитанції не зазначено
до якого договору вона вчинена.

Таким чином, суду не надано доказів
фактичних витрат робочого часу
адвокату або іншого фахівця у галузі
права на здійснення захисту інтересів
позивача у суді, а саме витрати
робочого часу є підставою для
розрахунку компенсації витрат на
правову допомогу в адміністративних
справ відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 590 від 27.04.2006.

За таких обставин, суд вважає,
необґрунтованими вимоги позивача щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу у сумі 800 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст.94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа), а у випадку
часткового задоволення позову -
відповідно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.2, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Ленінський районний суд м.Луганська
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Головуючий: суддя
О.В.Бугера