Справа № 127/5858/14-а
Суддя: Іщук Т. П.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/5858/14-а
Провадження № 2-а/127/285/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2014 року

м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області у складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участі позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Вінницької
міської ради Федчишена В.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці, в залі судових
засідань справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Вінницької міської ради про визнання
неправомірним рішення Вінницької
міської ради, спонукання до виконання
обов'язків щодо надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки для
подальшої її приватизації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися у
Вінницький міський суд Вінницької
області з позовом до Вінницької
міської ради про визнання
неправомірним рішення відповідача від
20.09.2013 року № 1417 «Про надання дозволу на
розроблення технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості)», спонукання виконати
обов'язки щодо надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки для
подальшої її приватизації. Мотиви
позовних вимог аргументовані тим, що з
1995 року позивачі є співвласниками
будинку АДРЕСА_1, користуються
присадибною земельною ділянкою,
закріпленою за будинком рішенням
виконкому Вінницької міської Ради
депутатів трудящих від 06.10.1955 року №
28/950. Рішенням виконкому Вінницької
міської Ради народних депутатів від
05.12.1996 року № 968 «Про вилучення і
надання земельних ділянок в
індивідуальній забудові та часткові
зміни в рішенні виконкому від 26.07.1996 р.
№ 588» на підставі свідоцтва про право
на спадщину житлового будинку
позивачам по АДРЕСА_1 була надана
земельна ділянка площею 444 кв.м в
постійне спільне користування, 329 кв.м
залишено у тимчасовому
короткостроковому спільному
користуванні строком на три роки. З цим
рішенням органу місцевого
самоврядування позивачі не
погоджувалися, вважали його нікчемним,
просять не звертати уваги на рішення
міськвиконкому від 05.12.1996 року № 968 та
визнати неправомірним рішення від
20.09.2013 року № 1417. Рішенням 11 сесії
Вінницької міської ради 24 скликання
від 30 квітня 2003 року № 313 «Про передачу
громадянам земельних ділянок в оренду»
позивачам у справі передана в
короткострокову оренду строком на три
роки для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд земельна ділянка площею 810
кв.м, в тому числі площею 309 кв.м, що
знаходиться в межах «червоних ліній»
(без права подальшої забудови)
відповідно до договору оренди.
Рішенням Староміського районного суду
м. Вінниці від 16.03.2005 року рішення 11
сесії Вінницької міської ради 24
скликання від 30.04.2003 року № 313 щодо
передачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5
земельної ділянки по АДРЕСА_1, в тому
числі площею 309 кв.м в межах «червоних
ліній» (п. 39) визнано недійсним. Дане
рішення суду першої інстанції набрало
законної сили згідно ухвали
апеляційного суду Вінницької області
від 22 вересня 2005 року. Позивачі
вважають, що мають право на присадибну
земельну ділянку, яка перейшла їм у
користування від спадкодавця будинку,
тому у в серпні 2013 року звернулися у
міську раду з клопотанням про
приватизацію землі такою площею. На це
звернення міською радою 20.09.2013 року
прийнято рішення № 1417, з яким вони не
погоджуються через те, що майже 300 кв.м.
їхньої землі цим рішенням не враховано,
що не відповідає розміру земельної
ділянки, закріпленої за будинком
спадкодавця ще у 1955 році ( а. с. 2-11, 21, 94 ).

Позивач ОСОБА_1 заявлений позов
підтримала за викладених у заявах до
суду обставин, просить суд його
задовольнити. Наголосила, що тривалий
час звертається у різні інстанції з
клопотаннями про виділення і
закріплення за будинком земельної
ділянки з подальшою приватизацією у
розмірі, яким користувався
спадкодавець. Однак, міська рада
прийняла кілька рішень з цього питання,
проте оскаржуване рішення ущемлює її
право у зв'язку з визначенням розміру
земельної ділянки меншим майже на 300
кв.м.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явились, подали заяву
відповідно до якої просять розгляд
справи провести у їх відсутності.

Представник Вінницької міської ради
Федчишен В.А. просить суд у позові
відмовити як безпідставному. Зауважує,
що жодних законних мотивів для
визнання неправомірним підпункту 1.11
рішення міської ради від 20.09.2013 року №
1417 в частині надання позивачам дозволу
на розроблення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі ( на
місцевості ) у вимогах не наведено.

Заслухавши пояснення сторін у справі,
дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, наявні в ній докази в
їх сукупності, суд приходить до
висновку, що позов задоволенню не
підлягає.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини у справі.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 21.12.1994 року ( а. с. 22 )
позивачі у справі після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 успадкували кожен
по 1/3 частці житлового будинку з
господарськими будівлями,
розташованого по АДРЕСА_1. Рішенням
виконкому Вінницької міської Ради
депутатів трудящих від 06.10.1955 року №
28/950 «Про наслідки обміру земель по
будівельному кварталу 97 міста Вінниці»
за домоволодінням АДРЕСА_1 було
закріплено у користування 746 кв.м (а.с.
22-24 ). 18 листопада 1996 року ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулися у Вінницький
міськвиконком із заявою про надання їм
у постійне користування земельної
ділянки площею уже 773 кв.м. По
результатах розгляду цієї заяви
рішенням виконавчого комітету
Вінницької міської Ради народних
депутатів від 05 грудня 1996 року № 968 «Про
вилучення і надання земельних ділянок
в індивідуальній забудові та часткові
зміни в рішенні виконкому від 26.07.96 р. №
588» на підставі свідоцтва про право на
спадщину житлового будинку позивачам
по АДРЕСА_1 була надана земельна
ділянка площею 444 кв.м в постійне
спільне користування, 329 кв.м залишено у
тимчасовому короткостроковому
спільному користуванні строком на три
роки (а. с. 35-37). Це рішення органу
місцевого самоврядування не
визнавалося незаконним та не
скасовувалося, воно є чинним по даний
час.

У кінці 2002 року позивачі звернулися у
Вінницьку міську раду із заявою про
передачу їм використовуваної
земельної ділянки в оренду, на яку
11.11.2002 року отримали відповідь за № К-1589
про те, що на виконання вимог ст. 198
Земельного кодексу України їх
клопотання може розглядатися по суті
після вирішення в судовому порядку
питань землекористування підприємства
«Пума» або після погодження меж
безпосередньо між ними як сусідами та
ПМП «Пума» ( а. с. 39). Намагаючись
вирішити спірні питання
землекористування між сторонами у
справі як суміжними
землекористувачами, Вінницька міська
рада рішенням 11 сесії 24 скликання від 30
квітня 2003 року № 313 «Про передачу
громадянам земельних ділянок в оренду»
передала позивачам в короткострокову
оренду строком на три роки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд земельну ділянку площею 810 кв.м.,
в тому числі площею 309 кв.м., що
знаходиться в межах «червоних ліній»
(без права подальшої забудови)
відповідно до договору оренди.

Однак, вирішуючи спір за позовом ОСОБА_1
до ПМП «Пума», Вінницького управління
земельних ресурсів про усунення
перешкод в укладенні договору оренди
земельної ділянки, за зустрічним
позовом ПМП «Пума» до ОСОБА_1,
Вінницької міської ради, Вінницького
управління земельних ресурсів про
визнання частково недійсним рішення
міської ради від 30.04.2003 року,
Староміський районний суд м.Вінниці
рішенням від 16.03.2005 року рішення 11 сесії
Вінницької міської ради 24 скликання
від 30.04.2003 року № 313 щодо передачі
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельної
ділянки по АДРЕСА_1, в тому числі площею
309 кв.м. в межах «червоних ліній» (п. 39)
визнав недійсним. Дане рішення суду
першої інстанції набрало законної сили
згідно ухвали апеляційного суду
Вінницької області від 22 вересня 2005
року. На виконання цього судового
рішення Вінницька міська рада передала
в оренду ПМП «Пума» земельну ділянку по
АДРЕСА_2 у розмірі, необхідному для
обслуговування будівлі, з дотриманням
вимог ДБН України, у тому числі з
врахуванням норм щодо обов'язкового
виділення земельної ділянки не менше
1-го метра від будівлі для догляду і
здійснення поточного ремонту. ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 за рішенням суду
належало передати земельну ділянку по
АДРЕСА_1 у довгострокове користування в
межах і розмірах земельної ділянки
фактично не зайнятої під будівлею та
земельною ділянкою ПМП «Пума».

Між сторонами у справі склалися
правовідносини землекористування,
набуття права власності на земельні
ділянки, що регулюються нормами
Земельного кодексу УРСР (України),
введеного в дію 15 березня 1991 року,
Земельного кодексу України, що набув
чинності 01 січня 2002 року, враховуючи, що
позивачі користуються присадибною
земельною ділянкою з часу прийняття
спадщини, тобто з 1994 року, та те, що
оскаржується у даній справі в певній
частині (п. 1.11) рішення органу місцевого
самоврядування від 20 вересня 2013 року №
1417.

Висновок суду про необхідність відмови
в повному обсязі у заявлених позовних
вимогах грунтується на тому, що вимоги
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не знайшли свого
доведення в судовому засіданні
належними, допустимими доказами. Такий
висновок суду грунтується на
наступному.

Статтями 69 і 70 КАС України передбачено,
що доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими

Відповідно до норм статті 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведеності перед судом їх
переконливості. Кожна особа, яка
звернулася за судовим захистом,
розпоряджається своїми вимогами на
свій розсуд, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи, пояснень в
судовому засіданні ОСОБА_1 вбачається,
що позивачі не згодні з оскаржуваним
рішенням Вінницької міської ради
виключно через визначення розміру
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1 у 500 кв.м., хоча, на їх думку,
присадибна земельна ділянка повинна
бути майже на 300 кв.м. більшою,
відповідати розміру у 746 кв.м., яку вони
успадкували ще у 1994 році.

Така вимога позивачів не грунтується
на нормах земельного законодавства
України, що регулює виниклі
правовідносини між сторонами у справі.
Суд приходить до висновку, що позивачі
не довели наявність в них права, про
захист якого вони звернулися в суд з
даним адміністративним позовом.

Нормами Земельних кодексів України 1991
року (статті 30, 67) та 2002 року (стаття 120 )
передбачено, що при переході права
власності на будівлі і споруди разом з
цими об'єктами переходить у визначених
розмірах і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення. В
подальшому земельне законодавство
України визначило право власників
будинків, будівель і споруд на
оформлення оренди або права власності
на земельні ділянки. Статтею 120
Земельного кодексу України 2002 року
визначалося, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти Якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

На протязі періоду часу, з якого
позивачі успадкували будинок АДРЕСА_1,
тобто з 1994 року, вони користуються
присадибною земельною ділянкою, за
визначенням розміру якої з наданням
землі у постійне користування
неодноразово зверталися до місцевого
органу самоврядування. Так, у 1996 році
ОСОБА_1, її діти подавали спільне
клопотання про надання їм земельної
ділянки у розмірі 773 кв.м. Рішенням
виконкому Вінницької міської ради від
05 грудня 1996 року № 968 з цього питання є
чинним. Згідно цього рішення у спільне
постійне користування позивачів
надана земельна ділянка площею 444 кв.м.
Це рішення є чинним по даний час.

Враховуючи наявність рішення
Староміського районного суду м.
Вінниці від 16 березня 2005 року, що набуло
законної сили, за яким Вінницька міська
рада зобов'язана передати позивачам у
довгострокове користування (при
наявності їх вимоги у власність) з
укладенням відповідного договору
земельну ділянку в межах і розмірах
факично не зайнятою під будівлею та
земельною ділянкою ПМП «Пума»,
законних підстав для визнання
неправомірним рішення 36 сесії 6
скликання Вінницької міської ради від
20 вересня 2013 року № 1417 про надання
дозволу на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 500
кв.м. - немає жодних.

Такий висновок суду узгоджується з
роз'ясненнями, наданими у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» з наступними змінами, зокрема у
пунктах 7, 18, 18-1, 22-1 цієї постанови.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм адміністративного процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Предметом спору у даній
адміністративній справі є рішення
місцевого органу самоврядування,
виконання останнім покладених функцій
з надання дозволів на розроблення
проектів землеустрою з відведення
земельних ділянок для подальшої їх
приватизації.

Оспорюване рішення Вінницької міської
ради - це офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямовані на регулювання тих чи інших
суспільних відносин і має обов'язковий
характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання такого рішення
недійсним може бути невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеній законом компетенції
органу, який видав це рішення.
Обов'язковою умовою визнання рішення
недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного рішення прав
та охоронюваних законом інтересів
сторін у справі. Підставою для
задоволення позову повинно бути
встановлення судом факту такого
порушення.

Відповідних підстав для визнання
недійсним рішення 36 сесії Вінницької
міської ради 6 скликання від 20 вересня
2013 року № 1417 суд не знаходить. Міська
рада, вирішуючи відповідну заяву
позивачів не порушила власну
компетенцію та факту порушення прав
позивачів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 6, 8, 41 Конституції
України, ст. ст. 30, 67 Земельного кодексу
України 1991 року, ст. 120, 152, 158, 186
Земельного кодексу України 2002 року, ст.
ст. 11, 159 - 163, 167, 185, 186 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В адміністративному позові ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Вінницької міської
ради про визнання неправомірним
рішення Вінницької міської ради,
спонукання до виконання обов'язків з
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою з відведення земельної
ділянки для подальшої її приватизації -
відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України апеляційна скарга
може бути подана протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови буде
виготовлений у встановлений ч. 3 ст. 160
КАС України п'ятиденний строк.

Суддя: