Справа № 607/6566/13-а
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
Справа № 876/11232/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 01.08.2013 р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до Смиковецької
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області, Головного
управління Держземагенства у
Тернопільській області про визнання
неправомірним та скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії,-

встановив:

20.03.2013 року позивач - ОСОБА_1 звернулася
до суду з адміністративним позовом до
відповідачів - Смиковецької сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області, Головного
управління Держземагенства у
Тернопільській області.

У позовній заяві просить суд :

-визнати неправомірним та скасувати
рішення сесії Смиковецької сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області від 15.11.2012 р.
«Про передачу в приватну власність
земельних ділянок» за № 220.

-зобов'язати Смиковецьку сільську раду
Тернопільського району Тернопільської
області передати ОСОБА_1 безоплатно у
приватну власність для ведення
особистого селянського господарства
земельну ділянку площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства, що прилягає до земельної
ділянки ОСОБА_1 у АДРЕСА_1

-зобов'язати Головне управління
Держземагенства у Тернопільській
області здійснювати облік земельної
ділянки, яка використовується ОСОБА_1
площею 0,15 га для ведення особистого
селянського господарства у с.Смиківці
Тернопільського району Тернопільської
області у приватній власності ОСОБА_1.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що
рішенням Смиковецької сільської ради
від 12 березня 1996 року ОСОБА_1 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,16 га. для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд та 0,17
га. для ведення особистого підсобного
господарства.

На підставі цього рішення позивачу
видано Державний акт на право
приватної власності на землю серії
ІІ-ТР №022727 від 15.10.1996 року.

Позивач зазначає, що згідно ст.5 Закону
України «Про особисте селянське
господарство», громадяни України, які
реалізували своє право на безоплатну
приватизацію земельної ділянки для
ведення особистого підсобного
господарства в розмірі менше 2,0 га.,
мають право на збільшення земельної
ділянки в межах норм, установлених ст.121
ЗК України для ведення особистого
селянського господарства.

Позивач вказує, що рішенням №82
Смиковецької сільської ради від 23.04.1996
року, ОСОБА_1 виділено земельну ділянку
площею 0,15 га. Рішенням Тернопільського
міськрайоного суду Тернопільської
області від 02.09.2009 року визнано за
ОСОБА_1 право користування 0,15 га
земельної ділянки, що розташована в
с.Смиківці Тернопільського району
Тернопільської області по вул.
Сагайдачного,1 та прилягає до її
присадибної ділянки. Дане судове
рішення ухвалою Апеляційного суду
Тернопільської області від 15.12.2009 р.
залишено без змін та набрало законної
сили.

Рішенням сесії Смиковецької сільської
ради Тернопільського району від 15.11.2012
р. «Про передачу в приватну власність
земельних ділянок» за №220, позивачу
відмовлено у передачі в приватну
власність земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,15 га. ОСОБА_1
вважає дане рішення незаконним та
просить його скасувати.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 01.08.2013 р. у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції зокрема
виходив з того, що позивачкою було
використано своє право на приватизацію
земельних ділянок для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
для ведення особистого селянського
господарства, а також рішення восьмої
сесії двадцять другого скликання
Смиковецької сільської ради народних
депутатів Тернопільського району
Тернопільської області №81 від 23.04.1996
року «Про виділення земельних ділянок
під городи», яке є чинним, та згідно
якого вирішено, що городи, які будуть
виділятися громадянам, у тому числі
позивачці в кількості 0,15 га, на восьмій
сесії, в тимчасове користування,
строком на три роки, тому суд прийшов до
висновку, що позов ОСОБА_1 до
задоволення не підлягає.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду ОСОБА_1 оскаржила його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи наступні обставини.

Так, згідно Державного акту на право
приватної власності на землю №022727,
виданого 15.10.1996 р. Смиковецькою
сільською радою Тернопільського
району Тернопільської області, ОСОБА_1
на підставі рішення 8 сесії
Смиковецької сільської ради від 28.03.1996
р. передається у приватну власність
земельна ділянка площею 0,33 га. Землю
передано для будівництва і
обслуговування будинку - 0,16 га. та
ведення особистого підсобного
господарства - 0,17 га. (а.с.37-38).

Рішенням 13 сесії 23 скликання
Смиковецької сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області від 22.12.1999 р. №85 ОСОБА_1 надано
земельну ділянку площею 0,05 га. і
передано у приватну власність (а.с. 36).

Рішенням восьмої сесії двадцять
другого скликання Смиковецької
сільської ради народних депутатів
Тернопільського району від 23 квітня 1996
року №82 «Про виділення земельних
ділянок», виділено земельну ділянку
під город ОСОБА_1 в кількості 0,15 га, яка
прилягає до присадибної ділянки на
«Пушку» (а.с.60-62).

Колегією суддів встановлено, що
рішенням Тернопільського
міськрайонного суду по справі № 2-2070/09
від 02.09.2009 р. (а.с.8-9), залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області (справа № 22ц-1150)
від 15 грудня 2009 р. (а.с. 10-11) визнано за
ОСОБА_1 право користування 0,15 га
земельної ділянки, що розташована в
АДРЕСА_1 Тернопільського району
Тернопільської області та прилягає до
її присадибної ділянки.

05 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернулася із
письмовою заявою до Смиковецької
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області про передачу їй
у власність земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства в розмірі 0,15 га в межах
с.Смиківці Тернопільського району
Тернопільської області по вул.
Сагайдачного,1, що прилягає до її городу
на території Смиковецької сільської
ради (а.с.5).

Рішенням сімнадцятої сесії шостого
скликання Смиковецької сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області від 15.11.2012 р. «Про передачу в
приватну власність земельних ділянок»
за №220, ОСОБА_1 відмовлено у передачі в
приватну власність земельної ділянки
для ведення особистого селянського
господарства площею 0,15 га. в с.Смиківці
Тернопільського району Тернопільської
області по АДРЕСА_1, що прилягає до її
приватизованих земельних ділянок для
обслуговування житлового будинку та
особистого селянського господарства
площею 0,38 га. (а.с.6).

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами у справі,колегія суддів
виходить з наступного.

Нормами ст.14 Конституції України
встановлено, що право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

За змістом положень ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
стало застосування судом правових норм
ч. 4 ст. 116 та ч. 2 ст. 121 ЗК України, однак,
на думку колегії суддів, дані норми
матеріального права були застосовані
судом невірно, з огляду на таке.

В силу ст.58 Конституції України, закони
та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.4 ст.116 ЗК України (яку
суд застосував до спірних
правовідносин) передача земельних
ділянок безоплатно у власність
громадян у межах норм, визначених цим
Кодексом, провадиться один раз по
кожному виду використання.

Проте, судом першої інстанції не
враховано, що вказана норма закону
почала діяти з моменту набрання
чинності Земельним Кодексом України
№2768-ІІІ від 25 жовтня 2001 року, а саме: з 01
січня 2002 року, і зворотньої сили немає.

Так, відносно земельних ділянок,
призначених для ведення особистого
селянського господарства законодавчо
встановлені спеціальні правила, а саме
частиною 6 ст. 5 Закону України «Про
особисте селянське господарство»
визначено, що громадяни України, які
реалізували своє право на безоплатну
приватизацію земельної ділянки для
ведення особистого підсобного
господарства в розмірі менше 2,0
гектара, мають право на збільшення
земельної ділянки в межах норм,
установлених статтею 121 Земельного
кодексу України для ведення особистого
селянського господарства.

Слід зазначити, що суд першої
інстанції, пославшись в постанові на
вищезазначену норму закону,
безпідставно не застосував її.

Також, при постановленні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції не
було враховано наступне.

Так, згідно наявного у матеріалах
справи Державного акту про право
приватної власності на землю № 022727,
виданого 15.10.1996 р. Смиковецькою
сільською радою Тернопільського
району Тернопільської області на
підставі рішення Смиковецької
сільської ради 8 сесії від 28.03.1996 року та
рішення 13 сесії 23 скликання від 22.12.1999 р.
№ 85, ОСОБА_1 для ведення особистого
підсобного господарства були передані
безоплатно у власність земельні
ділянки площею 0,17 га та 0,05 га., разом
площею 0, 22 га. Дана приватизація
здійснювалась під час дії Земельного
кодексу України в редакції 1993 р.

Статтею 56 Земельного кодексу України (
в редакції 1993 року ) було встановлено,
що для ведення особистого підсобного
господарства громадянам за рішенням
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів передаються
безплатно у власність земельні
ділянки, в межах населених пунктів, у
розмірах, вказаних у
земельно-облікових документах, або
надаються безплатно у власність у
розмірі не більше 0,6 гектара.

Варто врахувати, що після набрання
чинності Земельного кодексу України в
редакції 2001 року відповідно до п. б) ч. 1
ст. 121 ЗК України громадянам України
було надане право на безоплатну
передачу їм земельних ділянок із
земель державної або комунальної
власності для ведення особистого
селянського господарства - не більше 2,0
гектара.

Таким чином, законодавством було
змінено формулювання виду цільового
використання землі та збільшено
максимальний розмір земельних ділянок,
які підлягають безоплатній передачі
громадянам у власність за даним видом
використання.

З метою забезпечення рівності усіх
громадян України у набутті та
реалізації гарантованого їм
Конституцією України права власності
на землю був прийнятий Закон України
«Про особисте селянське господарство»
від 15.05.2003 р. № 742-IV , зокрема ч. 6 ст. 5
даного Закону.

Таким чином, колегія суддів звертає
увагу на те, що громадяни України мають
право збільшити шляхом безоплатної
приватизації для ведення особистого
селянського господарства земельну
ділянку до розміру, що становить не
більше 2,0 гектар. При цьому, законодавчо
визначена можливість отримати одним
громадянином безоплатно у власність
земельну ділянку для ведення
особистого підсобного господарства та
для ведення особистого селянського
господарства. У такому випадку
безоплатна приватизація земельної
ділянки повинна здійснюватися за
загальним порядком безоплатної
приватизації земельних ділянок
громадянами, що визначений ст. 118
Земельного кодексу України.

Крім цього, відмовляючи ОСОБА_1 у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позивачем було використане право на
приватизацію земельних ділянок, в тому
числі для ведення особистого
селянського господарства. Однак, як
вбачається із Державного акту про
право власності на землю № 022727 та
рішень Смиковецької сільської ради 8
сесії від 28.03.1996 року та 13 сесії 23
скликання від 22.12.1999 р. № 85 земельні
ділянки загальною площею 0,22 га ОСОБА_1
передавались безоплатно у власність
для ведення особистого підсобного
господарства, а не для ведення
особистого селянського господарства.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що у період з 2002 року
будь-яка земельна ділянка із земель
державної або комунальної власності
для ведення особистого селянського
господарства ОСОБА_1 безоплатно у
власність у межах норм, визначених п.б
ч.1 ст.121 ЗК України, тобто не більше 2,0
гектара, не передавалась.

Як наслідок, колегія суддів вважає, що
заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо
визнання неправомірним рішення сесії
Смиковецької сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області № 220 від 15.11.2012 р. «Про передачу
в приватну власність земельних
ділянок» не суперечать вимогам ч. 4 ст.
116 ЗК України.

Також, на думку суду апеляційної
інстанції, безпідставними є посилання
суду на вимоги ч. 2 ст. 121 Земельного
кодексу України, оскільки зазначена
правова норма регулює інші
правовідносини, які пов'язані із
збільшенням розміру земельних ділянок,
що передаються громадянину шляхом
приватизації для ведення особистого
селянського господарства, у разі
отримання в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю).

Крім того, обґрунтовуючи прийняте по
справі рішення, суд першої інстанції
посилається, як на підставу для відмови
у задоволенні позову, на чинне рішення 8
сесії 22 скликання Смиковецької
сільської ради народних депутатів
Тернопільського району Тернопільської
області № 81 від 23.04.1996 р. «Про виділення
земельних ділянок під городи», згідно
якого вирішено, що городи, які будуть
виділятись громадянам, у тому числі
позивачці в кількості 0,15, на восьмій
сесії в тимчасове користування строком
на 3 роки. Отже, на думку суду, право
ОСОБА_1 на користування земельною
ділянкою мало б припинитись в квітні 1999
року.

Однак, колегія суддів звертає увагу на
те, що при встановленні даних обставин
судом першої інстанції були порушені
вимоги ч. 1 ст. 72 КАС України, відповідно
до яких обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Тернопільського
міськрайонного суду по справі № 2-2070/09
від 02.09.2009 р. (а.с.8-9), залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області (справа № 22ц-1150)
від 15 грудня 2009 р. (а.с. 10-11) визнано за
ОСОБА_1 право користування 0,15 га
земельної ділянки, що розташована в
АДРЕСА_1 Тернопільського району
Тернопільської області та прилягає до
її присадибної ділянки. При цьому
будь-яких обмежень у терміні
користування зазначеною земельною
ділянкою судом не встановлено.

Колегія суддів враховує той факт, що
при розгляді вищевказаної справи
судами першої та апеляційної інстанцій
досліджувались усі обставини
правомірності використання ОСОБА_1
зазначеної земельної ділянки за період
з моменту набуття такого права до
вирішення справи по суті позовних
вимог. Відтак, посилання суду першої
інстанції по даній справі на рішення 8
сесії 22 скликання Смиковецької
сільської ради народних депутатів
Тернопільського району Тернопільської
області № 81 від 23.04.1996 р. «Про виділення
земельних ділянок під городи» є
безпідставним та необгрунтованим.

Як наслідок, колегія суддів вважає, що
рішення сесії Смиковецької сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області від 15.11.2012 р.
«Про передачу в приватну власність
земельних ділянок» за № 220 є таким, що
не відповідає вимогам чинного
земельного законодавства, а відтак
підлягає до скасування.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Пунктом г) частини 3 статті 152 ЗК України
передбачено, що захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Поряд з цим, ч.1 ст. 155 ЗК України
визначається, що у разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В силу ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
вважає, що відповідачем Смиковецькою
сільською радою Тернопільського
району Тернопільської області не
доведено правомірності прийняття
оскаржуваного рішення від 15.11.2012 р. «Про
передачу в приватну власність
земельних ділянок» за № 220, а позивачем
ОСОБА_1 належними та допустимими
доказами доведено підставність
позовних вимог, відтак позовні вимоги
підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин не
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного рішення, яке
підлягає до скасування.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205,
207, 254 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
а постанову Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 01.08.2013 р. по справі №
607/6566/13-а - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати
рішення сесії Смиковецької сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області від 15.11.2012 р.
«Про передачу в приватну власність
земельних ділянок» за № 220.

Зобов'язати Смиковецьку сільську раду
Тернопільського району Тернопільської
області передати ОСОБА_1 безоплатно у
приватну власність для ведення
особистого селянського господарства
земельну ділянку площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства, що прилягає до земельної
ділянки ОСОБА_1 у АДРЕСА_1

Зобов'язати Головне управління
Держземагенства у Тернопільській
області здійснювати облік земельної
ділянки, яка використовується ОСОБА_1
площею 0,15 га для ведення особистого
селянського господарства у с.Смиківці
Тернопільського району Тернопільської
області у приватній власності ОСОБА_1.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання
постановою законної сили, а у разі
складення постанови в повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України - з дня
складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Постанова складена в повному обсязі
23.06.2014 року.