Справа № 813/2777/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/2777/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Куксова В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Приватного підприємства
«Ток-Маркет» до Державної податкової
інспекції у Личаківському районі
м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Приватне підприємство «Ток-Маркет»
(надалі - ПП «Ток-Маркет») звернулося
03.04.2014 року до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м.Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області (надалі - ДПІ у
Личаківському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області), у
якому просить визнати протиправним і
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що оспорюване ним податкове
повідомлення-рішення було прийняте
контролюючим органом із порушенням
норм матеріального права та є таким, що
суперечить чинному законодавству
Позивач зазначає, що 23.05.2011 року ДПІ у
Личаківському районі м.Львова
(правонаступником якої є відповідач)
було проведено перевірку за
дотриманням ПП «Ток-Маркет» порядку
проведення розрахунків за товари
(послуги), вимог з регулювання обігу
готівки, наявності торгових патентів і
ліцензій. За результатами даної
перевірки було складено акт №001176 від
23.05.2011 року, згідно з даними якого
виявлено порушення п.12 ст.3 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» та п.2.6 Положення
про ведення касових операцій у
національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного Банку України №637 від
15.12.2004 року, що полягало у порушенні
порядку ведення обліку товарних
запасів за місцем їх реалізації та
неоприбуткуванні готівкових коштів.
На підставі даного акту ДПІ у
Личаківському районі м.Львова 03.06.2011
року було прийнято податкове
ПП «Ток-Маркет» визначено суму
штрафних (фінансових) санкцій в розмірі
Позивач не погоджується з винесеним
податковим повідомленням-рішенням та
накладенням на нього фінансових
санкцій. Так, у частині накладення
штрафної санкції за неоприбуткування
готівкових коштів позивач вказує на те,
що зазначена санкція встановлена
Указом Президента України «Про
внесення змін до Указу Президента
України від 12 червня 1995 року №436» №802
від 07.09.2001 року, яким було викладено в
новій редакції абз.3 ч.1 ст.1 Указу
Президента України №436/95 від 12.06.1995 року
та передбачено штрафну санкцію за
неоприбуткування (неповне та/або
несвоєчасне) оприбуткування у касах
готівки - у п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми. Однак, на
переконання позивача, на той час
встановлення Президентом України
санкції в сфері економічних відносин
уже не відповідало Конституції
України, що виключає можливість
застосування таких норм.
Позивач вказує не те, що пунктом 4
розділу XV «Перехідні положення»
Конституції України передбачено, що
Президент України протягом трьох років
після набуття чинності Конституцією
України має право видавати схвалені
Кабінетом Міністрів України і
скріплені підписом Прем'єр-міністра
України укази з економічних питань, не
врегульованих законами, з одночасним
поданням відповідного законопроекту
до Верховної Ради України в порядку,
встановленому статтею 93 цієї
Конституції. Такий указ Президента
України вступає в дію, якщо протягом
тридцяти календарних днів з дня
подання законопроекту (за винятком
днів міжсесійного періоду) Верховна
Рада України не прийме закон або не
відхилить поданий законопроект
більшістю від її конституційного
складу, і діє до набрання чинності
законом, прийнятим Верховною Радою
України з цих питань.
Оскільки ж Указ Президента України
«Про внесення змін до Указу Президента
України від 12 червня 1995 року №436» №802
від 07.09.2001 року був прийнятий поза
межами строку, встановленого п.4
розділу XV Конституції України (тобто
після 28.06.1999 року), він не може
застосовуватися в силу приписів
Основного Закону. З огляду на вказане,
позивач вважає, що такі обставини
виключають правомірність застосованих
до нього штрафних санкцій, а отже,
відповідне податкове
03.06.2011 року підлягає скасуванню.
Ухвалою судді від 04.04.2014 року позовну
заяву залишено без руху, надано
позивачу строк для усунення недоліків
Ухвалами судді від 22.04.2014 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

Відповідач проти позову заперечив і
вказав на те, що з того самого спору та
між тими ж сторонами вже є судові
рішення, які набрали законної сили,
котрими було відмовлено у визнанні
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення №/13052 від
03.06.2011 року протиправним та відмовлено
у його скасуванні. Враховуючи такі
обставини відповідачем було заявлено
клопотання про закриття провадження у
справі на підставі п.4 ч.1 ст.157 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Розглянувши клопотання відповідача,
заслухавши думку сторін та оцінивши
фактичні обставини справи, суд у
судовому засіданні 04.06.2014 року відмовив
у задоволенні клопотання про закриття
провадження по справі. У такому рішенні
суд керувався наступним.

Суд відзначає, що однією з засад
адміністративного процесу є положення
про те, що конкретний позов суду
розглядає лише один раз, розгляд же й
вирішення тотожних справ одночасно в
різних судах суперечить загальним
принципам правосуддя. На реалізацію
чого Кодексом адміністративного
судочинства України встановлено ряд
норм, які гарантують неможливість
повторного звернення до суду з
ідентичними адміністративними
позовами й неможливість його розгляду
судом.

Так, пунктом 2 ч.1 ст.109 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо у спорі
між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав є
такі, що набрали законної сили:
постанова суду; ухвала суду про відмову
у відкритті провадження в
адміністративній справі; ухвала про
закриття провадження в
адміністративній справі; ухвала про
залишення позовної заяви без розгляду
у зв'язку з пропуском строку звернення
до адміністративного суду (крім
випадків, коли така ухвала винесена до
відкриття провадження в
адміністративній справі). А пунктом 4 ч.1
ст.157 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
суд закриває провадження у справі якщо
є такі, що набрали законної сили,
постанова чи ухвала суду з того самого
спору і між тими самими сторонами. При
цьому, суд вважає, що зазначені норми
Кодексу адміністративного судочинства
України перебувають у системному
зв'язку, як такі, що спрямовані на
недопущення повторного розгляду
ідентичного спору.

А тому, на переконання суду, з
врахуванням наведених вище норм
ст.ст.109, 157 Кодексу адміністративного
судочинства України, неможливість
повторного розгляду спору має місце
лише за одночасної наявності трьох
елементів - спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав. При іншому трактуванні
даних норм могла би мати місце
ситуація, коли провадження у справі за
позовом між тими ж сторонами та з тим
самим предметом повинно бути відкритим
(оскільки ст.109 Кодексу
адміністративного судочинства України
не надає можливості відмовити у його
відкритті, оскільки підстави спору
різні), однак, розгляд даної справи є
неможливим (оскільки ст.157 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язує одразу провадження закрити),
що необґрунтовано створюватиме
протиріччя в правовому регулюванні
адміністративного процесу. У зв'язку з
чим, суд вважає, що відмова у відкритті
провадження та закриття провадження
можуть мати місце у випадках
тотожності позовів у всіх його
елементах.

У даному випадку, дійсно, наявна
постанова Львівського окружного
адміністративного суду від 17.11.2011 року
в справі №2а-6737/11/1370, залишена без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.03.2014 року.
При цьому, предмет спору та сторони в
адміністративній справі №2а-6737/11/1370 і
цій справі №813/2777/14 ті ж самі, однак,
різними є підстави позовів у даних
справах. Так, у справі №2а-6737/11/1370
позивач обґрунтовував протиправність
податкового повідомлення-рішення
№/13052 від 03.06.2011 року (в частині
накладення штрафної санкції за
неоприбуткування готівкових коштів)
тим, що фінансова відповідальність за
допущене ним порушення повинна
встановлюватися та може
застосовуватися виключно згідно з
Податковим кодексом України або іншими
законами, вказував на неправомірність
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, установлених указом
Президента, та на можливість
застосування лише санкції,
передбаченої п.1 ч.1 ст.17 Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункові операцій у сфері
торгівля, громадського харчування та
послуг». У даній же справі позивач
обґрунтовує свої вимоги
невідповідністю норми, якою
впроваджено застосовану до нього
штрафну санкцію, Основному Закону,
фактом прийняття такої норми в
позаправовий спосіб, тобто не на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені чинним
законодавством України, що в свою чергу
виключає можливість її застосування, а
отже, й накладення на нього штрафних
(фінансових) санкцій за податковим
повідомленням-рішенням №/13052 від
03.06.2011 року. Зазначене підтверджується,
рішеннями судів у адміністративній
справі №2а-6737/11/1370 та змістом позовних
заяв за позовом у справі №2а-6737/11/1370 і
даним позовом.

А тому, зважаючи на те, що підстави
спору в справах №2а-6737/11/1370 і №813/2777/14 є
різними, суд приходить до висновку про
можливість і необхідність подальшого
розгляду даної справи та, відповідно,
про відсутність підстав для закриття
провадження у цій справі.

У судових засіданнях представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві, просив
позов задовольнити й визнати
протиправним і скасувати податкове
повідомлення-рішення №/13052 від
03.06.2011 року.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання,
призначене на 23.06.2014 року не забезпечив,
хоча належним чином був повідомлений
про дату, час та місце розгляду справи.

Так, у судових засіданнях 04.06.2014 року,
17.06.2014 року представником відповідача
було надано усні пояснення у справі.
Загалом, представник відповідача проти
позову заперечував, стверджував про
правомірність винесення спірного
податкового повідомлення-рішення
№/13052 від 03.06.2011 року й просив у
задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши і дослідивши
подані документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що податковим
органом 23.05.2011 року було проведено
перевірку господарської одиниці
позивача (аптеки), що розташована по
вул.Степана Бандери, 3 у м.Золочеві
Львівської області, на предмет
дотриманням порядку проведення
розрахунків за товари (послуги), вимог з
регулювання обігу готівки, наявності
торгових патентів і ліцензій. За
наслідками перевірки було складено акт
№001129 від 23.05.2011 року.

При перевірці було встановлено
порушення позивачем п.12 ст.3 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» (не представлено
прихідні накладні і накладні на
переміщення товару (медикаменти та
предмети догляду за хворими) на
загальну суму 5 485,6 грн., що свідчить про
порушення порядку ведення обліку
товарних запасів за місцем їх
реалізації та наявність
необлікованого товару) та п.2.6
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України №637 від
15.12.2004 року (не було здійснено
оприбуткування готівкових коштів
26.12.2010 року в сумі надходжень 8 324,86 грн.
на підставі фіскального чеку (Z звіту)
№0346 в книзі обліку розрахункових
операцій №р/1, зареєстрованої на
реєстратор розрахункових операцій).

На підставі зазначеного вище акту
перевірки ДПІ у Личаківському районі
м.Львова 03.06.2011 року було прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення №/13052 про
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій в розмірі 52 595,50
грн.

Із приводу чого, суд у першу чергу
відзначає, що податковим
повідомленням-рішенням №/13052 було
застосовано до позивача штрафні
(фінансові) санкції з двох підстав за
два порушення - за порушення порядку
ведення обліку товарних запасів за
місцем їх реалізації та за порушення
вимог чинного законодавства з
регулювання обігу готівки. При цьому, у
частині застосування податковим
органом штрафної (фінансової) санкції
за порушення порядку ведення обліку
товарних запасів за місцем їх
реалізації, позивач не наводить жодних
аргументованих заперечень щодо такого
рішення та не наводить підстав для
визнання оспорюваного рішення
протиправним і скасування. А тому, суд
не вбачає підстав для задоволення
позову й визнання протиправним і
скасування податкового
повідомлення-рішення №/13052 від
03.06.2011 року з підстав неправомірного
застосування штрафної санкції за
порушення порядку ведення обліку
товарних запасів за місцем їх
реалізації.

Щодо вимог про визнання протиправним і
скасування оспорюваного рішення з
підстав неправомірного застосування
податковим органом фінансової санкції
за неоприбуткування (неповне та/або
несвоєчасне) оприбуткування у касах
готівки суд, враховуючи наведені
позивачем доводи та аргументи, а також
беручи до уваги заперечення
відповідача, відзначає наступне.

Визначення порядку ведення касових
операцій для банків, інших фінансових
установ, підприємств і організацій,
згідно з п.6 ст.33 Закону України «Про
Національний банк України», віднесено
до повноважень Національного банку
України.

У відповідності до абз.1 п.2.6 Положення
про ведення касових операцій у
національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України №637 від
15.12.2004 року, вся готівка, що надходить до
кас, має своєчасно (у день одержання
готівкових коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися.

Згідно з абз.3 п.2.6 цього ж Положення,
оприбуткуванням готівки, у разі
проведення готівкових розрахунків із
застосуванням реєстраторів
розрахункових операцій (РРО) або
використанням розрахункової книги, є
здійснення обліку зазначених
готівкових коштів у повній сумі їх
фактичних надходжень у книзі обліку
розрахункових операцій (книга ОРО) на
підставі фіскальних звітних чеків РРО
(даних розрахункової книги).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», п.1.2 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
№637 від 15.12.2004 року, книга ОРО -
прошнурована і належним чином
зареєстрована в органах державної
податкової служби України книга, що
містить щоденні звіти, які складаються
на підставі відповідних розрахункових
документів щодо руху готівкових
коштів, товарів (послуг).

У відповідності до приписів п.7.5
Порядку реєстрації та ведення книг
обліку розрахункових операцій і
розрахункових книжок, затвердженому
наказом ДПА України №614 від 01.12.2000 року,
використання книги ОРО, зареєстрованої
на РРО, передбачає, зокрема,
підклеювання фіскальних звітних чеків
на відповідних сторінках книги ОРО та
щоденне виконання записів про рух
готівки і суми розрахунків.

Отже, оприбуткування готівкових коштів
полягає в т.ч. у щоденному підклеюванні
фіскальних звітних чеків і виконання
відповідних записів у книзі ОРО.

Як відображено в акті перевірки
позивача №001129 від 23.05.2011 року,
складеному ДПІ у Личаківському районі
м.Львова, позивачем не було
оприбутковано у касі готівкові кошти
за 26.12.2010 рік в сумі надходжень 8 324,86 грн.
на підставі фіскального чеку (Z звіту)
№0346 у книзі ОРО №р/1,
зареєстрованій на РРО, оскільки в даній
книзі ОРО не було підклеєно
відповідний фіскальний звітний чек і
не було виконано відповідний запис за
26.12.2010 року.

Як встановлено судом, у книзі ОРО
№р/1, зареєстрованій на РРО
(фіскальний №), позивачем дійсно
не було проведено запису за 26.12.2010 рік
щодо надходження готівкових коштів у
сумі 8 324,86 грн. на підставі фіскального
чеку (Z звіту) №0346, а фіскальний чек (Z
звіт) №0346 у дану книгу ОРО підклеєно не
було.

Однак, судом одночасно встановлено, що
запис щодо надходження 26.12.2010 року
готівкових коштів у сумі 8 324,86 грн. на
підставі фіскального чеку (Z звіту) №0346
було здійснено в книзі ОРО №р/2,
зареєстрованій на РРО (фіскальний
№), і в цій же книзі було підклеєно
відповідний фіскальний чек (Z звіт) №0346.
Дана книга ОРО №р/2 була
зареєстрована в органах ДПС 27.12.2010 року
та є наступною книгою ОРО після книги
ОРО №р/1.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було допущено порушення
вимог з регулювання обігу готівки в
України, однак, воно полягало не в
необприбуткуванні готівкових коштів
за 26.12.2010 рік узагалі, а в їх
несвоєчасному оприбуткуванні,
оскільки оприбуткування відбулося
27.12.2010 року, про що свідчить книга ОРО
№р/2, що містить запис про рух
готівки та суми розрахунків за 26.12.2010
року в повній сумі надходжень
готівкових коштів (8 324,86 грн.).

А тому, суд відзначає, що до позивача
може бути застосована
відповідальність, яка передбачена
чинним законодавством України, однак,
вона повинна відповідати допущеному
порушенню, тобто застосованою може
бути відповідальність саме за
несвоєчасне оприбуткування готівкових
коштів.

У відповідності до ч.2 ст.25
Конституційного Договору між
Верховною Радою України та Президентом
України про основні засади організації
та функціонування державної влади і
місцевого самоврядування в Україні на
період до прийняття нової Конституції
України, прийнятого 08.06.1995 року,
Президент України видає укази з питань
економічної реформи, не врегульованих
чинним законодавством України, які
діють до прийняття відповідних
законів.

Так, 12.06.1996 року Президентом України, з
метою подальшого вдосконалення
організації готівкового обігу,
зміцнення касової дисципліни,
підвищення ефективності контролю за
додержанням суб'єктами господарської
діяльності встановленого порядку
ведення операцій з готівкою у
національній валюті, посилення
відповідальності за додержання ними
норм з регулювання обігу готівки та
виконання своїх зобов'язань перед
бюджетами і державними цільовими
фондами, було видано Указ №436/95 від
07.09.2001 року «Про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки», яким,
зокрема, врегулювано питання
відповідальності суб'єктів
господарювання за неоприбуткування у
касах готівки.

При цьому, Указ №436/95 до моменту
внесення змін до нього за Указом
Президента України №802 від 07.09.2001 року
не передбачав відповідальності
суб'єктів господарювання за
несвоєчасне оприбуткування у касах
готівки, а містив норму про
застосування штрафної (фінансової)
санкції за неоприбуткування (під яким
також розумілося неповне
оприбуткування) у касах готівки (абз.3
ч.1 Указу №436/95 в редакціях до 07.09.2001
року).

Штрафна ж санкція за несвоєчасне
оприбуткування у касах готівки (у
п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми) була введена
лише Указом Президента України «Про
внесення змін до Указу Президента
України від 12 червня 1995 року №436» №802
від 07.09.2001 року. Зазначеним Указом №802
було викладено в новій редакції абз.3 ч.1
Указу №436/95 та встановлено, що санкція
за неоприбуткування у касах готівки
стосується (поряд із, визначеним
попередніми редакціями даної норми,
неповним оприбуткуванням) також і
несвоєчасного оприбуткування.

Отже, суд приходить до висновку, що до
моменту набрання чинності Указом
Президента України №802 від 07.09.2001 року
(тобто до 28.09.2001 року) законодавство
України передбачало фінансову
(штрафну) санкцію за неоприбуткування
(неповне оприбуткування) у касах
готівки, а після цього моменту (після
28.09.2001 року) - фінансову (штрафну)
санкцію за неоприбуткування (неповне
та/або несвоєчасне) оприбуткування у
касах готівки.

Із приводу чого суд відзначає, що
пунктом 4 розділу XV «Перехідні
положення» Конституції України
передбачено, що Президент України
протягом трьох років після набуття
чинності Конституцією України має
право видавати схвалені Кабінетом
Міністрів України і скріплені підписом
Прем'єр-міністра України укази з
економічних питань, не врегульованих
законами, з одночасним поданням
відповідного законопроекту до
Верховної Ради України в порядку,
встановленому статтею 93 цієї
Конституції. Такий указ Президента
України вступає в дію, якщо протягом
тридцяти календарних днів з дня
подання законопроекту (за винятком
днів міжсесійного періоду) Верховна
Рада України не прийме закон або не
відхилить поданий законопроект
більшістю від її конституційного
складу, і діє до набрання чинності
законом, прийнятим Верховною Радою
України з цих питань.

Отож, суд констатує, що Указ Президента
України «Про внесення змін до Указу
Президента України від 12 червня 1995 року
№436» №802 від 07.09.2001 року, який
стосується економічних питань,
прийнятий поза межами строку,
встановленого п.4 розділу XV «Перехідні
положення» Конституції України (тобто
після 28.06.1999 року), тобто не на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені чинним законодавством
України. У зв'язку з чим, впроваджені
ним санкції, відмінні від попередніх
норм Указу №436/95, не підлягають
застосуванню, оскільки фактично
по-іншому регулюють питання, які були
врегульовані Указом №436/95 (в редакціях,
прийнятих у відповідності до обмежень,
встановлених п.4 розділу XV «Перехідні
положення» Конституції України).

А тому, на переконання суду,
застосування до позивача впроваджених
Указом Президента України №802 від
07.09.2001 року штрафних санкцій є
безпідставним, відповідно, податкове
повідомлення-рішення №/13052 від
03.06.2011 року в частині накладення
штрафної санкції за неоприбуткування
готівкових коштів підлягає визнанню
протиправним та скасуванню.

Зазначений висновок суду не суперечить
і правовій позиції Верховного Суду
України, викладеній, зокрема, в
постановах від 02.04.2013 року в справі
№21-77а13, від 10.09.2013 року в справі №21-190а13,
яка полягає в тому, що при незмінності
правового регулювання
відповідальності та розмір штрафу за
неоприбуткування готівки унаслідок
внесення змін до Указу Президента
України №436/95 застосування такої
відповідальності до суб'єктів
господарювання не є протиправним. У той
же час, попри незмінність правового
регулювання відповідальності за
неоприбуткування (неповне
оприбуткування) готівкових коштів,
правове регулювання відповідальності
за несвоєчасне оприбуткування
готівкових коштів зазнало істотних
змін, позаяк така відповідальність
була впроваджена лише Указом
Президента України №802 від 07.09.2001 року,
а до того часу її не існувало. У зв'язку
з чим, суд, враховуючи висновки
Верховного Суду України, вважає, що
відповідальність за Указом Президента
України №436/95 від 12.06.1995 року підлягає
застосуванню лише в тій частині, яка
була прийнята в межах строку
встановленого ч.2 ст.25 Конституційного
Договору та п.4 розділу XV «Перехідні
положення» Конституції України, або ж
правове регулювання якої не зазнало
змін поза таким строком.

Окрім того, суд вважає, що оспорюване
рішення порушує й принцип
пропорційності, який передбачає
потребу в дотриманні необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія),
дотримання якого є необхідним як з
огляду на приписи національного
законодавства, так і Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод та практики Європейського Суду
з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод та
практику Європейського Суду з прав
людини як джерело права. Це означає, що
ст.1 Першого протоколу Конвенції слід
розуміти так, як вона розуміється в
практиці Європейського Суду з прав
людини.

Зокрема, у численних рішеннях
Європейського Суду з прав людини під
майном розуміється будь-який
економічний актив. Наприклад, у справі
«Шмалько проти України» Європейський
Суд з прав людини кваліфікував тривале
невиконання судового рішення на
користь заявника як втручання у його
право на мирне володіння майном у
розумінні ст.1 Першого протоколу. У
даному випадку застосування
фінансових санкцій передбачає
вилучення у позивача грошових коштів у
зазначеній сумі. Це дає підстави для
кваліфікації оспорюваного рішення
відповідача, як його втручання у право
власності позивача.

У справі «Джеймс та інші проти
Сполученого Королівства» (1986 року)
Європейський Суд з прав людини
зазначив, що має бути обґрунтована
пропорційність між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягти шляхом
позбавлення особи її власності.

Приймаючи до уваги зазначене, суд
вважає, що застосування на підставі
податкового повідомлення-рішення
№/13052 від 03.06.2011 року фінансових
санкцій до позивача за порушення вимог
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного Банку України №637 від
15.12.2004 року, слід кваліфікувати як таке,
що порушує принцип пропорційності,
позаяк матеріалами справи не
підтверджується нанесення позивачем
будь-якої шкоди інтересам держави,
суспільства або споживачів. У силу
викладеного, суд приходить до висновку,
що в умовах відсутності такої шкоди чи
загрози її завдання, до позивача були
застосовані неспіврозмірні фінансові
санкції.

Слід також враховувати, що під час
проведення перевірки відповідачем не
встановлено будь-яких фактів, які б
свідчили про намір позивача
приховувати доходи, отримані за продаж
товарів (оскільки готівкові кошти на
той час були оприбутковані, хоча й у
інший день, аніж день їх надходження),
внаслідок чого, на підставі ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод з
урахуванням практики Європейського
Суду з прав людини, суд вважає, що
податкове повідомлення-рішення
№/13052 від 03.06.2011 року з підстав
неправомірного накладення фінансової
(штрафної) санкції за неоприбуткування
готівкових коштів є протиправним та в
цій частині підлягає скасуванню.

Суд також зазначає, що наслідком
встановлення судом невідповідності
частини рішення суб'єкта владних
повноважень вимогам чинного
законодавства є визнання такого акта
частково протиправним, при умові, що цю
частину може бути ідентифіковано
(виокремлено, названо) та що без неї
оспорюваний акт в іншій частині
(частинах) не втрачає свою цілісність,
значення. Зокрема, частково
протиправним можна визнати якусь
частину, пункт, речення рішення або
рішення в частині нарахування певної
суми окремого виду податку чи збору,
накладення штрафних (фінансових)
санкцій в якійсь сумі. При цьому, суд не
може підміняти державний орган,
рішення якого оскаржується, приймаючи
замість рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень. У зв'язку
з чим, рішення, в якому недійсну частину
не можна виокремити й ідентифікувати, є
недійсним в цілому.

У даному випадку, податковим органом,
при прийнятті оспорюваного
податкового повідомлення-рішення
№/13052 від 03.06.2011 року, було
визначено й розраховано суму штрафних
(фінансових) санкцій в розмірі 52 595,50
грн. за два порушення, а саме: за
порушення порядку ведення обліку
товарних запасів за місцем їх
реалізації, та за порушення вимог з
регулювання обігу готівки. У зв'язку з
чим, ураховуючи те, що суд не може
самостійно визначати й нараховувати
санкції, а оспорюване рішення не
виокремлює санкції за різні порушення,
суд, хоч і не вбачаючи підстав для
скасування оспорюваного рішення в
частині порушення позивачем порядку
ведення обліку товарних запасів за
місцем їх реалізації, водночас не
вбачає й за можливе виокремити цю
частину із такого рішення, а тому,
приходить до висновку про виключну
можливість скасування податкового
повідомлення-рішення №/13052 від
03.06.2011 року в цілому. Зазначена позиція
підтверджується й практикою Вищого
адміністративного суду України,
зокрема, в ухвалі від 16.10.2013 року у
справі К/800/41007/13, в ухвалі від 27.06.2013 року
у справі К/9991/44141/11 Суд виклав
аналогічну точку зору.

У той же час, суд відзначає, що
скасування рішення податкового органу
повністю у такій ситуації, не позбавляє
його можливості визначити в
установленому чинним законодавством
України порядку правильне рішення,
зокрема, через прийняття нового
рішення, при умові, якщо не закінчилися
строки давності встановлені законом та
за умови дотримання інших приписів
чинного законодавства.

Зважаючи на всі встановлені обставини
справи в їх сукупності, суд вбачає
підставність і необхідність у
прийнятті рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ПП «Ток-Маркет»
повністю та визнати протиправним і
скасувати податкове
повідомлення-рішення №/13052 від
03.06.2011 року. Саме таке рішення, на
переконання суду, дозволяє ефективно
реалізувати основне завдання
адміністративного судочинства, яким є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158,
160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м.Львова
№/13052 від 03.06.2011 року щодо
застосування до Приватного
підприємства «Ток-Маркет» штрафних
(фінансових) санкцій.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного підприємства
«Ток-Маркет» сплачений судовий збір у
сумі 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 24 червня 2014 року.