Справа № 872/17138/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 рокусправа № 804/13063/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді:
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна
А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 7 листопада
2013 року у справі №804/13063/13-а за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лексус Центр» до
Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лексус Центр» (далі -
ТОВ «Лексус Центр») 4 жовтня 2013 року
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області, згідно якого, просить
скасувати прийняте відповідачем
податкове повідомлення-рішення від
21.06.2013 року №.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що вказане податкове
повідомлення-рішення повинно бути
скасовано, оскільки висновки
відповідача щодо нереальності
проведених позивачем з ПП
«Полтава-Проект-Монтаж» господарських
операцій та юридичної дефектності
первинних документів позивача,
викладені у акті №1607/224/35933371 від 27
травня 2013 року (далі - акт перевірки), на
підставі якого його було прийнято є
безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 7
листопада 2013 року адміністративний
позов задоволено. Суд визнав
протиправним та скасував податкове
повідомлення-рішення відповідача від
21.06.2013 року №.

Постанова суду мотивована тим, що
відповідачем не доведена
правомірність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції відповідач оскаржив
її до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою у задоволені позову
відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає про те,
що актом перевірки не встановлено
факту поставок товарів по ланцюгу
постачання від ПП
«Полтава-Проект-Монтаж» до ТОВ «Лексус
Центр». Не дослідження судом першої
інстанції обставин поставки товару.
Ненадання позивачем до перевірки актів
приймання-передачі товару, документів
що засвідчують транспортування товару,
його зберігання, використання у
власній господарській діяльності.

Крім того посилається на нікчемність
вказаного правочину.

Згідно заперечень на апеляційну
скаргу, позивач посилаючись на
необґрунтованість апеляційної скарги,
просив у її задоволені відмовити,
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача
який підтримав доводи апеляційної
скарги, пояснення представника
позивача, який заперечував, щодо
задоволення апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час розгляду
апеляційної скарги, що відповідачем
було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства України з
податку на додану вартість під час
здійснення взаємовідносин з ПП
«Полтава-Проект-Монтаж» за період
січень, лютий, березень 2013 року, їх
реальності та повноти відображення в
обліку.

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт №1607/224/35933371
від 27 травня 2013 року в якому зроблено
висновок про нереальність здійснення
господарських відносин з позивачем, а
саме встановлено відсутність об'єктів
оподаткування та неможливість
реального здійснення позивачем
операцій по ланцюгу з постачальником
ПП «Полтава-Проект-Монтаж» за період
січень, лютий, березень 2013 року, та як
наслідок порушення п.198.2, п.198.3, п.198.6
ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового Кодексу
України в результаті чого занижено
податок на додану вартість на суму 169
536,00 грн., в тому числі по періодам: у
січні 2013 р. на суму 49 946,00 грн., у лютому
2013 року на суму 61 002,00 грн., у березні 2013
року на суму 58 588,00 грн.

Згідно вказаного акта відповідач
дійшов висновку, що операції з поставки
по ланцюгу ПП «Полтава-Проект-Монтаж»
та ТОВ «Лексус Центр» не містить по
суті своїй розумних економічних або
інших причин (ділової мети). Мають місце
відносини з фіктивним підприємством.

На підставі акта перевірки
відповідачем 21.06.2013 року прийнято
податкове повідомлення-рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за основним
платежем податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів/послуг у
розмірі 169 536,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 42 384,00
грн. (а.с. 33).

Правомірність та обґрунтованість
вказаного рішення відповідача є
предметом спору переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між
сторонами та задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що спірне рішення відповідача
прийняте не на підставі та не у спосіб,
що передбачені Податковим кодексом
України.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскарженої
постанови, виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового Кодексу України
(далі - ПК України) податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового періоду),
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України,
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, вказаними нормами права
визначено підстави за яких платник
податків має право на віднесення
сплачених сум ПДВ, у вартості
товарів/послуг, до складу податкового
кредиту підприємства. До таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, понесення витрат, у зв'язку з
господарською діяльністю платника,
сплата податку на додану вартість у
вартості товарів/послуг, факт сплати
податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними.

Судом встановлено, що позивач у межах
своєї господарської діяльності уклав з
ПП «Полтава-Проект-Монтаж» договір
купівлі-продажу товару (запасних
частин, деталей, комплектуючих до
транспортних засобів) № 03/12-12 від 03.12.2012
року (т.1 а.с.183-185). При цьому, з
врахуванням положень п.п. 1, 2 ст.9 статті
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» судом першої інстанції
досліджено питання щодо реального
вчинення зазначеної господарської
діяльності за наявності доказів, які
підтверджують зазначені обставини, а
саме видаткових накладних: № 354 від
28.01.2013 р., № 128 від 03.01.2013 р., № 129 від 03.01.2013
р., № 130 від 03.01.2013 р., № 79 від 01.02.2013 р., №
208 від 11.02.2013 р., № 569 від 20.02.2013 р., № 396 від
18.03.2013 р., № 534 від 22.03.2013 р. (т. 1, а.с. 186-221),
що підтверджують поставку товару;
платіжних доручень: № 5603 від 06.03.2013
року, № 5718 від 04.04.2013 року, № 5711 від
03.04.2013 року, № 5586 від 04.03.2013 року (т.3 а.с.
2-5), що підтверджують його оплату.

Придбаний товар повністю використано
позивачем у власній господарській
діяльності, що підтверджується актами
виконаних робіт (т.2 а.с.8-163) та
оборотно-сальдовими відомостями по
рахунку 281 (т.3 а.с. 9 - 51).

ПП «Полтава-Проект-Монтаж» виписано
податкові накладні (т.1 а.с.222-250,т.2 а.с.
1-7).

Крім того суд першої інстанції вірно
врахував те, що відповідач акт
№1607/224/35933371 від 27 травня 2013 року складав
на основі акта від 10.04.2013 року №
437/22.5-10/35295110, яким встановлено лише факт
неможливості проведення зустрічної
звірки ПП "Полтава - Проект - Монтаж".

При цьому жодної перевірки контрагента
позивача з питань господарських
відносин із платниками податків за
період: лютий 2010 року - лютий 2013 року не
було проведено.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 30.05.2013 р. у
справі №816/2136/13-а (т. 1, а.с. 10-15), яку
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 31.07.2013 р. (т.
1, а.с. 16-20) залишено без змін.
Встановлено, що вказаною постановою
Полтавський окружний адміністративний
суд визнав неправомірними дії ДПІ у м.
Полтаві Полтавської області ДПС щодо
формування в акті № 437/22.5-10/35295110 від
10.04.2013 р. "Про неможливість проведення
зустрічної звірки ПП
"Полтава-Проект-Монтаж" () з питань правомірності
проведених господарських відносин із
платниками податків за період: за лютий
2010 року-2013 року" висновків: «Проведеною
звіркою ПП «Полтава-Проект-Монтаж»
неможливо підтвердити реальність
проведених господарських відносин із
платниками податків за лютий 2010 - лютий
2013 року.

Таким чином, судом першої інстанції
зроблено обґрунтований висновок про
реальність господарських операцій між
позивачем та ПП "Полтава-Проект-Монтаж",
за наслідками яких сформовано валові
витрати та спірний податковий кредит,
оскільки встановлені обставини справи
свідчать про поставку товару,
транспортування товару від продавця до
покупця, оприбуткування товару
покупцем, оплату його вартості,
використання у власній господарській
діяльності.

Суд апеляційної інстанції вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про те, що відсутність
товарно-транспортних накладних
свідчить про відсутність факту
передачі товару від ПП
"Полтава-Проект-Монтаж" до позивача з
наступних підстав.

Пунктом 11.1 розділу 11 Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затвердженим
наказом Міністерства транспорту
України від 14.10.1997 року №363,
встановлено, що основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Також, відповідно до наказу
Міністерства транспорту України «Про
затвердження Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні» №363 від 14.10.1997,
товарно-транспортна накладна
визначена як документ на перевезення
вантажів наряду з іншими документами, а
саме подорожними листами. Тільки
дорожній лист вантажного автомобіля є
документом без якого перевезення
вантажів не допускається (п.11.3), але
даний документ є документом
вантажовідправника або перевізника, а
не отримувача товару та зберігається і
знаходиться у них, копія отримувачу
товару не надається.

Товарно-транспортна накладна з 22.05.2006
року виключена як бланк суворої
звітності, у зв'язку з втратою сили
«Інструкції про порядок виготовлення,
зберігання, застосування єдиної
первинної транспортної документації
для перевезення вантажів
автомобільним транспортом і обліку
транспортної роботи» №228/253 від 07.08.1996
та у зв'язку з чим, даний документ є не
обов'язковим документом для
застосування підприємствами.

Товарно-транспортна накладна є
документом, що призначений для
списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку їх на шляху,
складського оприбуткування,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажів та обліку
виконаною роботи, відповідно до
термінів та понять закріплених в
«Правилах перевезень вантажів
автомобільним транспортом в України»,
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України № 363 від 14.10.1997.

Отже з аналізу вищевказаних приписів
діючого законодавства України,
вбачається, що товарна - транспортна
накладна не є документом суворої
звітності, а тим самим обов'язковою до
застосування (як бланк суворої
звітності виключено на підставі наказу
Міністерства транспорту та зв'язку №493
від 22.05.2006р.); не являється документом
податкового обліку та лише на підставі
документів податкового обліку можливо
нарахування та обчислення податків та
обов'язкових платежів. Наявність, чи
відсутність товарно-транспортних
накладних є лише дотриманням чи
порушенням правил перевезень
автомобільним транспортом, які не
пов'язані з дотриманням вимог
податкового законодавства та самі по
собі не свідчать про безтоварність
операції за наявності інших
підтверджуючих документів.

Суд апеляційної інстанції вважає
необґрунтованими доводи відповідача
про безтоварність спірної
господарської операції у зв'язку з
відсутністю сертифікатів якості
(походження) товару, оскільки
податковим органом не доведено, що
вказаний товар підлягає сертифікації.

Крім того, в апеляційній скарзі
відповідач посилається на нікчемність
вчиненого між позивачем та його
контрагентом правочину та відсутність
факту придбання товару у останнього.

Між тим при визнанні договору
нікчемним податковим органом не
дотримано приписів законодавчих норм,
тобто не встановлено вини та умислу
позивача, спрямованих на заволодіння
державним майном, порушення публічного
порядку, не надано доказів про
умисність укладання угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, а безтоварність
здійсненої позивачем господарської
операцій, на що посилається відповідач,
не підтверджена у встановленому
законом порядку жодним доказом, сам
висновок носить характер припущення.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного
обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції під час розгляду
даної справи об'єктивно, повно та
всебічно дослідив обставини, які мають
суттєве значення для вирішення справи,
дав їм правильну юридичну оцінку і
ухвалив законне, обґрунтоване рішення
без порушень норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому постанову суду
першої інстанції у цій справі
необхідно залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198,
статтями 205, 206 КАС України,
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області - залишити
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 7 листопада
2013 року у справі №804/13063/13-а - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений
16 червня 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко