Справа № 2а-14853/11/2670
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
м. Київ К/800/30294/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі м.
Києва Державної податкової служби на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 лютого 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року

у справі № 2а-14853/11/2670

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дніпровська плодоовочева

база"

до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі м. Києва

Державної
податкової служби

про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-

рішення,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Дніпровська
плодоовочева база» (надалі також - ТОВ
«Дніпровська плодоовочева база»,
позивач) звернулось до суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі м. Києва Державної податкової
служби (надалі також - ДПІ, відповідач),
в якому просило визнати протиправним
та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 5 жовтня 2011
року № повністю.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 лютого 2013 року позов задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі м. Києва Державної податкової
служби залишено без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 лютого 2013 року -
без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 28 лютого 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року і ухвалити нову постанову про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, фактичною
підставою прийняття податкового
повідомлення-рішення від 5 жовтня 2011
року № (визначено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» у розмірі 41 666,66 грн., з
яких 33 333,33 грн. - основного боргу та 8 333,33
грн. - штрафних (фінансових) санкцій) з
приводу правомірності якого виник
спір, стали висновки відповідача,
викладені в акті перевірки від 17 червня
2011 року, рішенні ДПА у м. Києві від 12
вересня 2011 року № 9072/10/25-114, про
порушення позивачем вимог підпункту
7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4,
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (надалі також - Закон №
168/97-ВР).

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що угода позивача
з ТОВ «Юридичний офіс
«Б.С. Едвайзерс» є фіктивною, свідоцтво
контрагента як платника ПДВ анульоване
та контрагентом не подана декларація
за березень 2010 року і не сплачено
відповідачу суму податку до державного
бюджету.

Відповідно до пункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
для цілей оподаткування податком на
прибуток приватних підприємств є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг), а
також оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, між ТОВ «Дніпровська
плодоовочева база» (Замовник) та ТОВ
«Юридичний офіс «Б.С. Едвайзер»
(Юридична компанія) 31 березня 2009 було
укладено договір на комплексне
юридичне обслуговування № 31-03/09,
згідно якого Замовник доручає, а
Юридична компанія приймає на себе
обов'язки здійснювати абонентське
обслуговування Замовника в обсязі і на
умовах, передбачених даним договором.
Замовник проводить розрахунки по
даному договору в обумовлених розмірах
і у встановлені терміни.

За наслідками наданих послуг, ТОВ
«Юридичний офіс «Б.С. Едвайзер»
виписало на користь ТОВ «Дніпровська
плодоовочева база» податкову накладну
від 31 жовтня 2010 № 100331005 на суму 200 000,00
грн., в т.ч. ПДВ 33 333,33 грн. (а. с. 114).

Крім того, проведення розрахунків між
ТОВ «Дніпровська плодоовочева база» та
ТОВ «Юридичний офіс «Б.С. Едвайзер»
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями та
виписками з банківського рахунку
позивача.

Згідно акту виконаних робіт від 31
березня 2010 року № 31-03 надані ТОВ
«Юридичний офіс «Б.С. Едвайзер»
юридичні послуги полягали в участі
Виконавця у розгляді питань
дебіторської та кредиторської
заборгованості позивача, організації
та веденні претензійної роботи,
підготовці та укладанні правочинів,
узагальненні й аналізі практики
укладання та виконання договорів, тощо.

Таким чином, придбання послуг
правового характеру у ТОВ «Юридичний
офіс «Б.С. Едвайзер» здійснювалось
позивачем в межах здійснення
господарської діяльності, яка
спрямована на отримання доходу.

Враховуючи вказаний вище договір,
статутні види діяльності позивача та
його контрагента, з огляду на характер
наданих ТОВ «Юридичний офіс «Б.С.
Едвайзер» послуг, надані позивачем
документи, суд першої інстанції, з
якими погодився, що господарські
операції позивача з вказаним
контрагентом є реальними та
підтверджуються необхідними
документами, а придбані ТОВ
«Дніпровська плодоовочева база»
послуги були використані у його
власній господарській діяльності.

До того ж, судом першої інстанції
встановлено, що на момент складання
податкової накладної контрагент
позивача - ТОВ «Юридичний офіс «Б.С.
Едвайзер» був зареєстрований як
платник податку на додану вартість у
встановленому законодавством порядку
згідно свідоцтва № 100228022.

Доводи відповідача щодо
безпідставного відображення позивачем
господарських операцій судами
попередніх інстанцій вірно відхилено,
зважаючи на те, що за змістом позиції
Європейського Суду з прав людини,
викладеної у рішенні від 22 січня 2009
року по справі «Бульвес» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Таким чином, юридично правильним є
висновок про те, що податкове
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір,
прийняте відповідачем необґрунтовано.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі м.
Києва Державної податкової служби
відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 лютого 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко