Справа № 2а-3268/10/1970
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/34756/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Розваляєвої Т.С., Черпіцької Л.Т.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Контрольно-ревізійного
управління в Тернопільській області до
Тернопільського обласного
комунального клінічного
шкірно-венерологічного диспансеру,
третя особа - Головне управління
охорони здоров'я Тернопільської
обласної державної адміністрації, про
стягнення коштів, що переглядається за
касаційною скаргою Державної
фінансової інспекції в Тернопільській
області на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 24
листопада 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2012
року,

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року Контрольно-ревізійне
управління в Тернопільській області
(КРУ) звернулося до суду з позовом до
Тернопільського обласного
комунального клінічного
шкірно-венерологічного диспансеру
(Диспансер) про стягнення зайво
отриманих бюджетних коштів.

Зазначали, що при складанні кошторису
видатків на 2008-2010 роки Диспансер
передбачив річний фонд оплати праці
для сезонних робітників (операторів
котелень), тому зайво отримав 18 628 грн.

Посилаючись на порушення вимог
постанови Кабінету Міністрів України
від 28 лютого 2002 року № 228 «Про
затвердження Порядку складання,
розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ» (Порядок № 228),
просили стягнути з відповідача до
Державного бюджету України 18 628 грн.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 24
листопада 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Державна фінансова
інспекція у Тернопільській області
(правонаступник КРУ спірних
відносинах), посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржувані рішення скасувати, а позов
задовольнити.

Заслухавши доповідача, перевіривши
оскаржувані рішення судів та матеріали
справи в межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що за результатами
планової ревізії
фінансово-господарської діяльності
Головного управління охорони здоров'я
Тернопільської обласної державної
адміністрації за період з 2008 - 2010 років,
КРУ складено акт від 9 липня 2010 року №
04-22/41.

У акті зафіксовано, що в штатних
розписах шести медичних установ,
підпорядкованих Головному управлінню
охорони здоров'я Тернопільської
обласної державної адміністрації, в
тому числі Тернопільського обласного
комунального клінічного
шкірно-венерологічного диспансеру
передбачений річний фонд оплати праці
працівників (операторів котелень), які
працюють посезонно, що спричинило
завищення потреби в бюджетних
асигнуваннях. За рахунок цього в
підвідомчих установах, які передбачали
річний фонд оплати праці працівників,
які працюють посезонно (опалювачі,
кочегари) утворилась економія коштів
по фонду оплати праці, які
використовувались на інші виплати.
Зокрема, відповідно до затвердженого
розрахунку і використаного фонду
оплати праці сезонними операторами
котелень, внаслідок завищення потреби
в бюджетних коштах відповідачу зайво
виділено кошти обласного бюджету в
сумі 18 628 грн.

Також з пояснень представника
Диспансеру встановлено, що фактично
спірні кошти використані у повному
обсязі на оплату праці осіб, які
забезпечують обслуговування котелень.

Відмовивши у задоволенні позову, суд
першої інстанції, а апеляційний суд
погодившись з таким висновком,
виходили з того, що специфіка роботи
Диспансеру полягає у необхідності
забезпечення гарячою водою 24 години на
добу протягом року. Це зумовлює
необхідність додаткової оплати праці
осіб, які працюють в нічний час, вихідні
та святкові дні здійснюють
профілактичні, ремонтні роботи у
котельнях.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

У своїх доводах позивач посилається на
положення пункту 8 статті 10 Закону
України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» (в редакції, чинній на момент
звернення з цим позовом).

Наведена норма надає
контрольно-ревізійним управлінням в
Республіці Крим, областях, містах Києві
і Севастополі, контрольно-ревізійним
підрозділам (відділам, групам) у
районах, містах і районах у містах
право у судовому порядку стягувати у
дохід держави кошти, одержані
підконтрольними установами за
незаконними угодами, без встановлених
законом підстав та з порушенням
чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що у спірному
випадку такі підстави відсутні.

Позивач посилається на порушення
пункту 20 Порядку № 228, яким передбачено,
що під час визначення обсягів видатків
бюджету та/або надання кредитів з
бюджету розпорядників нижчого рівня
головні розпорядники повинні
враховувати об'єктивну потребу в
коштах кожної установи, виходячи з її
основних виробничих показників і
контингентів, які встановлюються для
установ (кількість класів, учнів у
школах, ліжок у лікарнях, дітей у
дошкільних закладах тощо), обсягу
виконуваної роботи, штатної
чисельності, необхідності погашення
дебіторської і кредиторської
заборгованості та реалізації окремих
програм і намічених заходів щодо
скорочення витрат у плановому періоді.

Обов'язковим є виконання вимоги щодо
першочергового забезпечення
бюджетними коштами видатків на оплату
праці з нарахуваннями, виплату
стипендії, а також на господарське
утримання установ. Під час визначення
видатків у проектах кошторисів
установи повинен забезпечуватися
суворий режим економії коштів і
матеріальних цінностей. До кошторисів
можуть включатися тільки видатки,
передбачені законодавством,
необхідність яких обумовлена
характером діяльності установи.
Видатки на придбання обладнання,
капітальний ремонт приміщень тощо, які
не є першочерговими, можуть
передбачатися лише за умови
забезпечення коштами невідкладних
витрат та відсутності заборгованості.
При цьому видатки на заробітну плату з
коштів спеціального фонду
обчислюються залежно від обсягу
діяльності, що провадиться за рахунок
цих коштів, із застосуванням
встановлених законодавством норм, які
використовуються установами
аналогічного профілю.

З аналізу викладеної вище норми
вбачається, що в цьому конкретному
випадку відсутні порушення бюджетного
законодавства, оскільки, як
встановлено судами, кошти використані
за цільовим призначенням - на оплату
праці осіб, які забезпечують належне
функціонування котелень.

Позивач такий висновок судів не
спростував. Доводи касаційної скарги
ґрунтуються на запереченні
встановлених судами обставин справи
без посилання на відповідні докази,
тому не можуть прийматись до уваги.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції у Тернопільській області
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 24
листопада 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2012
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

Т.С.Розваляєва

Л.Т.Черпіцька