Справа № 2а-2070/09/1970
Суддя: Довга О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
Справа №
30215/10/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді
Довга О.І.,

судді
Ліщинський А.М.,

судді
Матковська З.М.

секретар судового засідання
Коцур В.К.

за участю представників сторін:

відповідача Качур
С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13.07.2010р. по
справі № 2а-2070/09/1970 за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
комунального підприємства
"Тернопільелектротранс" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

В С Т А Н О В
И В:

09.06.2010 року Тернопільське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося в суд першої
інстанції з адміністаритвний позовом
до комунального підприємства
«Тернопільелектротранс» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 48024, 99 гривень, а також пеню в
розмірі 792,41 гривень.

В обгрунтування адміністративного
позову покликається на те, що
відповідачем, всупереч норм Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», не
працевлаштовано у 2009 році інвалідів
згідно нормативу робочих місць,
внаслідок чого до відповідача
застосовано
адміністративно-господарські санкції
та нараховано пеню на загальну сумі
48817,40грн. В підтвердження викладених
доводів надає розрахунок
заборгованості, розрахунок пені, копію
звіту про зайнятість та
працевлаштування за 2009 рік.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13.07.2010 року
в задоволені позову Тернопільського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
комунального підприємства
«Тернопільелектротранс» про стягнення
адміністративно - господарських
санкцій та пені на суму 48817,40грн -
відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
неправомірною та необгрунтованою
Тернопільське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
подало апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги
покликається на те, що суд не взяв до
уваги неналежне виконання
відповідачем обов'язку передбаченого
ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» , згідно якого «підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України».

Відповідно до п. 4 ст. 20 Закону України
«Про зайнятість населення»
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності щомісяця
подають центрам зайнятості
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів. Наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005р. № 420
затверджено форму звітності 3-ПН «Звіт
про наявність вакансій» та інструкцію
щодо її заповнення, згідно якої
підприємства, установи й організації,
їх структурні підрозділи та філії
незалежно від форми власності та
господарювання повинні за наявності
вакансій у повному обсязі подавати
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій) центрам
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платника страхових внесків.

У 2009р. відповідач інформував центр
зайнятості про наявність вакансій для
інвалідів лише у 8 місяцях, а не
щомісячно, як того вимагає Закон.

Згідно ст.20 Закону підприємства,
установи і організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст.19 Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інваліді
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, в установі,
організації, у тому числі на
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
яка використовує найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Згідно Порядку нарахування
пені та її сплати затвердженого
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від
15.05.2007р., адміністративно-господарські
санкції - це грошове зобов'язання,
альтернативне зобов'язанню самостійно
здійснити працевлаштування інвалідів
відповідно до Закону.

Таким чином, вважає, що рішення суду
постановлене із порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення спору, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Просить постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову,
якою задоволити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги не
підтримує, просить постанову суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт в судове засідання
повноважного представника не
забезпечив, про дату, час та розгляд
справи повідомлений у встановленому
законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржувану постанову
слід залишити без змін.

Даючи правову оцінку покликанням
апелянта на невідповідність висновків
суду першої інстанції обставинам
справи та помилкове застосування норм
процесуального права, колегія суддів
виходить з таких міркувань.

Законом України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
визначаються основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні і
гарантуються їм рівні з усіма іншими
громадянами можливості для участі в
економічній, політичній і соціальній
сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість
інвалідам вести повноцінний спосіб
життя згідно з індивідуальними
здібностями і інтересами,

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, в яких за основним
місцем роботи працює 8 і більше осіб,
реєструються у відповідних
відділеннях Фонду соціального захисту
інвалідів за своїм місцезнаходженням і
щороку подають цим відділенням звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів. Керівники підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, у
разі незабезпечення виконання
нормативів робочих місць для
працевлаштування інвалідів, неподання
Фонду соціального захисту інвалідів
звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів несуть
відповідальність у встановленому
законом порядку.

Як передбачено, пунктом 4.1 статті 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
визначає, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Згідно ст.18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Положення статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлюють, що
для підприємств (об'єднань) установ і
організацій незалежно від форм
власності і господарювання
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі 4 відсотків від
загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місяця.

Відповідно до ст.18 Закон України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані: виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця; створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації; забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством;
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів; звітувати
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Статтею 8 Закону України «Про
зайнятість населення» встановлено, що
громадяни України мають право на
працевлаштування і вибір місця роботи
шляхом звернення до підприємств,
установ, організацій і до іншого
роботодавця або до державної служби
зайнятості.

Абзацом 4 пункту 2 статті 19 Закону
України «Про зайнятість населення»
визначено право державної служби
зайнятості направляти для
працевлаштування на підприємства, в
установи, організації всіх форм
власності при наявності там вільних
робочих місць (вакантних посад)
інвалідів, які звертаються до служби
зайнятості, відповідно до рівня їх
освіти і професійної підготовки та
рекомендацій МСЕК, наявних у них
кваліфікації та знань та з урахуванням
їх побажань.

Відтак, з врахуванням вищевикладеного
обов'язок по працевлаштуванню
інвалідів, відповідно до встановленого
Законом «Про зайнятість населення»,
покладається як на роботодавців так і
на Державну службу зайнятості.

Згідно ч.2 ст.19 цього ж Закону,
відповідальність за незабезпечення
зазначених нормативів покладається на
керівника підприємств.

З матеріалів справи встановлено, що
відповідач інформував центр
зайнятості про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
інвалідів, центр зайнятості не
направляв інвалідів на підприємство.
Відповідачем подано оголошення в
засоби масової інформації про
необхідність працівників - інвалідів,
однак звернень вказаної категорії
працівників до відповідача про
працевлаштування не було.

З наявних в матеріалах справи доказів,
суд приходить до висновку, що
відповідачем дотримано вимоги Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», а сам
факт відсутності працюючого інваліда,
ще не є підставою для
застосування-адміністративно-господар
ських санкцій, оскільки останнім
виконано вимоги, щодо нормативу
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст.218 Господарського
кодексу України підставою для
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність
застосовуються лише за наявності
певних підстав для її застосування. При
застосуванні господарсько-правової
відповідальності необхідним є
враховування умов такої
відповідальності серед яких є
обов'язковою вина господарського
правопорушника.

З урахуванням наведених вище обставин
колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що у діях відповідача відсутня вина, а
отже немає підстав для застосування
господарських санкцій.

Крім цього, колегія суддів не бере до
уваги покликання апелянта на ту
обставину, що на його думку,
відповідачем порушено періодичність
подання звітів про наявні вакансії
передбачену п.4.20 Закону України «Про
зайнятість населення», так як на
підставу для застосування
адміністративно-господарських санкцій
позивач у адміністративному позові
покликається лише на незабезпечення
відповідачем виконання нормативу
працевлаштування інвалідів.

З огляду на наведене, доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, а також відсутня
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 196, ст. 198, ст.200, ст.206,
254 КАС України, суд -

У Х В
А Л И В :

апеляційну скаргу Тернопільського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13.07.2010р. по
справі № 2а-2070/09/1970 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвали законної сили, а у разі
складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Довга О.І.

Судді
Ліщинський А.М.

Матковська З.М.