Справа № 2а-6549/10/0870
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
м. Київ К/800/45090/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 13 серпня 2013 року

у справі № 2а-6549/10/0870

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю Фірма
«Оліс ЛТД»

до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя

про скасування
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю Фірма «Оліс ЛТД»
(далі - ТОВ Фірма «Оліс ЛТД»,
позивач) звернулося із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя (далі - відповідач,
ДПІ), в якому просило визнати
протиправним та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 10 серпня
2010 року № /0, № /0, №
/0.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2012
року адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма «Оліс ЛТД»
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя від 10 серпня 2010
року № /0 в частині визначення
Товариству з обмеженою
відповідальністю фірма «Оліс ЛТД» суми
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 211191 грн., у тому
числі: за основним платежем у розмірі
140794 грн., та за штрафними санкціями у
розмірі 70397 грн. Визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя від 10 серпня 2010 року
№ /0. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 13 серпня 2013 року
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя залишено без
задоволення, а постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 28
серпня 2012 року залишено без змін

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 13 серпня 2013 року і ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень, з
приводу правомірності яких виник спір,
стали висновки відповідача, викладені
в акті від 30 липня 2010 року № 1764/23/2047863,
про порушення позивачем вимог
підпункту 5.2.10 пункту 5.2 статті 5,
підпункту 8.7.1 пункту 8.7 статті 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (надалі також - Закон №
334/94-ВР), в результаті подвійного
віднесення до складу валових витрат на
придбання запасних частин, придбаних
для ремонту основних засобів та витрат,
які не підтверджені первинними
бухгалтерськими документами на
загальну суму 535849,00 грн.; пункту 1.32
статті 1, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту
5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті Закону
№ 334/94-ВР у зв'язку з включенням до
складу валових витрат витрат на
придбання олії соняшникової по
нікчемній угоді на загальну суму 507493
грн. (а саме: на підставі договорів від 28
березня 2008 року №28/03-1, від 27 червня 2008
року №27/06-1, від 16 липня 2008 року №16/07-3,
від 1 липня 2008 року №21/07-1, які укладені
між ТОВ Фірма «Оліс ЛТД» та ПСП
«Каїсса» про придбання олії
соняшникової рафінованої
дезодорованої - завищення валових
витрат у сумі 263083,00 грн.; на підставі
договору від 1 березня 2008 року №11,
укладеного між ТОВ Фірма «Оліс ЛТД» та
ТОВ «ВТФ-Трейд» про придбання олії
соняшникової - завищення валових
витрат у сумі 244410,00 грн.); підпунктів 7.2.3,
7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4,
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (надалі також - Закон №
168/97-ВР), у зв'язку із чим завищено
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період з 1 квітня 2008
року по 31 березня 2010 року на загальну
суму 101499,00 грн. за зазначеними вище
нікчемними правочинами, а саме: по
взаємовідносинам з ПСП «Каїсса» у сумі
52616,50 грн., по взаємовідносинам з ТОВ
«ВТФ-Трейд» у сумі 48882,00 грн.

На підставі акта перевірки ДПІ
прийняті податкові
повідомлення-рішення від 10 серпня 2010
року:

- № /0, яким ТОВ Фірма «Оліс
ЛТД» визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток у загальному розмірі 391254,00
грн., в тому числі: за основним платежем
у розмірі 260836,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі
130418,00 грн.;

- № /0, яким визначене
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі
73323,00 грн., у тому числі за основним
платежем у розмірі 48882,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 24441,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя від 10
серпня 2010 року № /0 в частині
визначення Товариству з обмеженою
відповідальністю фірма «Оліс ЛТД» суми
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 211191 грн., у тому
числі: за основним платежем у розмірі
140794 грн., та за штрафними санкціями у
розмірі 70397 грн. і визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя від 10
серпня 2010 року № /0, суди
попередніх інстанцій виходили із
наступного, з чим погоджується і Вищий
адміністративний суд України.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
№ 334/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу (далі - валові витрати) - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 вказаного закону не підлягають
віднесенню до складу валових витрат
суми збитків платника податку,
понесених у зв'язку з продажем товарів
(робіт, послуг) або їх обміном за цінами,
що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким
платником податку особам.

Відповідно до пункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму
валових витрат для цілей оподаткування
податком на прибуток приватних
підприємств є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

На підставі доказів, які містяться в
матеріалах справи (податкові та
видаткові накладні, пояснення щодо
транспортування придбаної олії, докази
використання придбаної позивачем олії
у власній господарській діяльності,
довіреності, платіжні доручення), що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами.

При цьому суди попередніх інстанцій
надали правильну юридичну оцінку
постанові Хортицького районного суду
м. Запоріжжя від 26 травня 2010 року по
справі №1-19/2010р., якою ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 (згідно матеріалів досудового
розслідування створили ТОВ «ВТФ-Трейд»
з метою легалізації прибутків
отриманих незаконним шляхом) звільнено
від кримінальної відповідальності на
підставі пункту «в» статті 1 Закону
України «Про амністію» від 12 грудня 2008
року, провадження по кримінальній
справі відносно них за статтями 205, 358, 366
Кримінального кодексу України закрито,
як такій, що свідчить про факт скоєння
кримінально караного діяння
зазначеними особами та створює лише
наслідки для ТОВ «ВТФ-Трейд».

Також у матеріалах справи відсутнє
судове рішення, яке набрало законної
сили та могло б свідчити про те, що
позивач допускав порушення у сфері
оподаткування, а також докази
обізнаності позивача про дефекти
правового статусу його контрагентів.

Вищий адміністративний суд України
вважає за потрібне наголосити на
необхідності дотримання позиції,
вказаної у рішенні від 20 вересня 2012
року Європейського Суду з прав людини,
яку він висловив у пункті 53 рішення у
справі «Федорченко та Лозенко проти
України», відповідно до якої, суд при
оцінці доказів керується критерієм
доведення «поза розумним сумнівом».
Так, наведені відповідачем аргументи
не є достатньо вагомими, чіткими та
узгодженими доказами, що спростовують
реальність господарських операцій між
позивачем та його контрагентами, факт
чого підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не надав до суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
висновки та заперечення та ним не було
спростовано доводів позивача, що
свідчать про дотримання останнім вимог
податкового законодавства.

Таким чином, юридично правильним є
висновок про те, що податкові
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності яких виник спір,
прийняті відповідачем необґрунтовано.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області
відхилити, а постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 28
серпня 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 13 серпня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко