Справа № П/811/491/14
Суддя: Мартиненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П/811/491/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2014 року

справа № П/811/491/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мартиненка О.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м.Кіровограді Кіровоградської області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 березня 2014 року у справі №П/811/491/14 за позовом управління Пенсійного фонду України в м.Кіровограді Кіровоградської області до Промислово-комерційної компанії у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Растр» про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, управління Пенсійного фонду України в м.Кіровограді Кіровоградської області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що вимога, яка є виконавчим документом, не була направлена органам ДВС, а отже, Управління не позбавлено права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Сторони в судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового процесу не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до ч.6 ст.20 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. При цьому в разі здійснення протягом базового звітного періоду виплат (виплати доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, страхувальники одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати авансові

платежі у вигляді сум страхових внесків, що підлягають нарахуванню на зазначені виплати (дохід).

У зв’язку з тим, що Промислово-комерційною компанією у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Растр» у порядку визначеному законодавством не були сплачені внески, управлінням Пенсійного фонду, відповідно до норм ст. 106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», винесено вимоги про сплату боргу від 02.03.2007 року № Ю-152у, від 03.04.2007 року №Ю-291у, від 03.05.2007 року №Ю-409у, від 03.07.2007 року №Ю-635у, від 03.08.2007 року №Ю-802у, від 03.10.2007 року №Ю-947у, від 02.11.2007 року №Ю-1044у, від 03.01.2008 року №Ю-37у, від 01.02.2008 року №Ю-94у, які є узгодженими у встановленому законом порядку (а.с.9-10, 21-22, 24-25, 27-28, 31-32, 34-35, 38-39, 41-42, 44-45).

Відповідно до ч.2 ст.106 вказаного Закону, в редакції, діючої на час виникнення заборгованості, суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Частиною 15 даної статті встановлено, що строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується.

З 01.01.2011 набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI, відповідно до розділу VІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» якого, частини 1-9 Закону №1058 виключено.

Проте, пунктом 7 розділу VІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №2464-VI передбачено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що управління Пенсійного фонду має право на звернення до суду з даним позовом, проте, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Вимоги отримані відповідачем, про що свідчать копії поштових повідомлень про вручення поштових повідомлень, але станом на час подання позову відповідачем у добровільному порядку зазначену заборгованість не сплачено.

Відповідно до ч.3 ст.106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. У разі якщо страхувальник, який одержав вимогу територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки і протягом десяти робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у вимозі суму недоїмки разом з застосованою до нього фінансовою санкцією, включеної до вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду звертається в установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки до відповідного підрозділу державної виконавчої служби. У зазначених випадках орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду чи господарського суду з позовом про стягнення недоїмки. У разі звернення органу Пенсійного фонду з позовом про стягнення недоїмки до господарського суду передбачені законодавством заходи досудового врегулювання спорів не застосовуються.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і в ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

З аналізу приведеної норми, можна зробити висновок, що позивач має дві альтернативні можливості щодо стягнення недоїмки: звернення до суду з позовом або направлення вимоги до підрозділу державної виконавчої служби.

Відомостей щодо звернення позивача до органів виконавчої служби матеріали справи не містять, а отже, управління ПФУ використало одну із двох наданих йому можливостей – звернення до суду з позовом.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Законом обмежено право органу Пенсійного фонду на звернення до суду з позовом про стягнення сум, у разі одночасного направлення вимоги до підрозділу державної виконавчої служби та проведення державним виконавцем виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого документу – вимоги.

Отже, враховуючи наявність заборгованості зі сплати страхових внесків, яка протягом десяти робочих днів з дня надходження вимог відповідачем не сплачена, суд апеляційної інстанції вважає, що така заборгованість має бути стягнута у судовому порядку.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та в силу п.4 ст.202 КАС України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Керуючись ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м.Кіровограді Кіровоградської області задовольнити.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 березня 2014 року у справі №П/811/491/14 – скасувати та прийняти нову.

Адміністративний позов управління Пенсійного фонду України в м.Кіровограді Кіровоградської області задовольнити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.В. Мартиненко

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов