Справа № 2а-9109/11/1370
Суддя: Довга О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
Справа №
156455/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді
Довга О.І.,

судді
Ліщинський А.М.

судді
Матковська З.М.

секретар судового засідання
Гелецький П.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 03.09.2012 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх
справ України про визнання дій
неправомірними та відшкодування
моральної шкоди , -

В С Т А Н О
В И В :

ОСОБА_1 звернувся у Львівський
окружний адміністративний суд з
позовом до Міністерства внутрішніх
справ України про визнання дій МВСУ як
порушення Закону України «Про
звернення громадян», просить визнати
їх неправомірними та відшкодувати
заподіяну йому, станом на день
прийняття рішення матеріальну та
моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на наступне. За наслідком
звернення із заявою до Міністерства
внутрішніх справ України від 21.06.2011р.,
яку відповідач отримав 29.06.2011р.,
відповіді так і не отримав, хоча мав би
таку отримати не пізніше 30.07.2011р.
Моральну шкоду обґрунтовує тим, що
розмір моральної шкоди ним розраховано
виходячи з того, що така нанесена йому
внаслідок протиправних дій МВСУ -
найгрубішим, вкрай
соціально-небезпечним порушенням
Закону України «Про звернення
громадян». Протиправні дії призвели до
затримок в одержанні інформації про
стан ведення дізнання по його заяві
наданої МВСУ, і, як наслідок, призвели
до душевних страждань, поневірянь у
верховенстві права в державі,
можливість реалізації наданого йому
Конституцією України права, надало
йому підстави сумніватись у тому, що в
Україні, як задекларовано Президентом
України, відбувається будівництво
правової держави. Вважає, що заявлений
розмір відшкодування спричиненої
йому моральної шкоди відповідає
вимогам розумності і справедливості,
призведе до виконання МВСУ Закону
України «Про звернення громадян»,
усуне ту вкрай небезпечну соціальну
небезпеку, коли головні (провідні)
центральні органи виконавчої влади
самі не виконують Закон України,
надасть йому віри у намірі Президента
України побудувати правову державу,
покладе край його поневірянням у
верховенстві права в державі.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 03 вересня
2012 року адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано
протиправними дії Міністерства
внутрішніх справ України щодо
неналежного розгляду звернення ОСОБА_1
від 21.06.2011р. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь позивача 2
3,40грн. судового збору. В решті позову
відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції позивачем подано
апеляційну скаргу. З посиланням на
невірне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права
просить таку скасувати, та прийняти
нову, якою адміністративний позов
задовольнити повністю.

Сторони в судове засідання не
з'явились, у зв'язку з чим відповідно до
ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного
судочинства України фіксування
судового процесу не здійснювалось.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, в межах доводів апеляційної
скарги, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про
звернення громадян» встановлюється
право громадян України звертатися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про звернення громадян» звернення,
оформлені належним чином і подані у
встановленому порядку, підлягають
обов'язковому прийняттю та розгляду.

Частиною 3 статті 7 цього Закону
встановлено, що якщо питання, порушені
в одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
звернення громадян» органи державної
влади, місцевого самоврядування та їх
посадові особи, керівники та посадові
особи підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань). Терміни
розгляду звернень громадян та надання
на них відповідей встановлюються ст. 20
цього ж Закону.

У преамбулі Закону України «Про
звернення громадян» визначено, що цей
Закон забезпечує громадянам України
можливість для участі в управлінні
державними і громадськими справами,
для впливу на поліпшення роботи
органів державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, для відстоювання своїх прав
і законних інтересів та відновлення їх
у разі порушення.

Відповідно до Закону № 393 кожному
гарантується право на звернення до
державних органів, їх службових осіб за
вирішенням того, чи іншого питання, на
справедливий розгляд звернення та дачу
відповіді за наслідками звернення у
встановлені законом строки.

Згідно із ст. 15 Закону № 393 - відповідь
за результатами розгляду заяв
(клопотань) в обов'язковому порядку
дається тим органом, який отримав ці
заяви і до компетенції якого входить
вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки. Рішення про відмову в
задоволенні вимог, викладених у заяві
(клопотанні), доводиться до відома
громадянина в письмовій формі з
посиланням на Закон і викладенням
мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Статтею 18 цього Закону закріплено, що
громадянин має право одержати письмову
відповідь про результати розгляду
заяви чи скарги.

Як передбачено ч.1ст.19 Закону № 393
органи державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
засоби масової інформації, їх
керівники та інші посадові особи в
межах своїх повноважень зобов'язані, в
тому числі, об'єктивно, всебічно і
вчасно перевіряти заяви чи скарги;
особисто організовувати та перевіряти
стан розгляду заяв чи скарг громадян,
вживати заходів до усунення причин, що
їх породжують, систематично
аналізувати та інформувати населення
про хід цієї роботи.

Частиною першою ст. 20 цього Закону
встановлено, що звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання. Якщо в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

Як встановлено судом першої інстанції,
та доведено матеріалами справи,
позивач, реалізовуючи своє право на
звернення, звернувся до відповідача із
заявою від 21.06.2011р., яка, як вбачається з
повідомлення про вручення, останнім
отримана 29.06.2011р.

Заява ОСОБА_1 зареєстрована
Департаментом документального
забезпечення та режиму 05.07.2011р. за
№Ц-11179. Цього ж дня керівництвом МСВУ
доручено розглянути заяву позивача
ДДСБЕЗ, яка останнім зареєстрована
14.07.2011р. за №Ц-2069, що підтверджується
долученою до матеріалів справи заявою
позивача від 21.06.2011р.

16.07.2011р. супровідним за №5/Ц-2069 заяву
позивача спрямовано до структурного
підрозділу УДСБЕЗ ГУМВСУ України у
місті Києві для відповідного розгляду
та надання відповіді. Відповідно до
резолюції заступник начальника ДДСБЕЗ
вимагав провести службове
розслідування щодо ненадання автору
заяви відповіді про прийняте
процесуальне рішення працівниками
ВДСБЕЗ Дніпровського РУ ГУМВС України
у м. Києві. За результатами розгляду
заяви інформувати позивача та вжити
заходи реагування. Про результати
службового розслідування доповісти
ДДСБЕЗ з наданням копії висновку
службового розслідування до 10.08.2011р. та
надати відповідь автору звернення.

Згідно реєстру кореспонденції, що
надсилався через фельдзв'язок від
20.07.2011р., відправник - ДДСБЕЗ, звернення
позивача супровідним від 16.07.2011р. за
№5/Ц-2069 відправлено адресату - УДСБЕЗ
ГУМВСУ України у місті Києві.

Листом від 09.08.2011р. за №7/1-Ц-1203 УДСБЕЗ
ГУМВСУ України у місті Києві
проінформувало ДДСБЕЗ про розгляд
заяви позивача та направлення йому
відповіді, який разом з висновками
службового розслідування на адресу
ДДСБЕЗ надійшов 18.08.2011р.

Відповідь на заяву позивача датована
21.06.2011р.

Згідно п.4.7 Наказу №1177 відповідь
за результатами розгляду звернення в

обов'язковому порядку дається тим
органом, який його отримав і до
компетенції якого входить розв'язання
порушених у зверненні питань, за
підписом керівника або його
заступника.

Як це передбачено п.5.3 Наказу №1177
про пересилання звернення до іншого
органу внутрішніх справ необхідно
обов'язково інформувати автора
звернення.

Відповідно до п5.5 Наказу №1177 за
зверненнями громадян, за якими
неможливо своєчасно закінчити
перевірку та прийняти в установлений
термін рішення, виконавець не пізніше
ніж за 3 робочі дні до закінчення цього
терміну письмово доповідає
керівникові органу внутрішніх справ
або його заступникові і порушує
питання щодо продовження терміну в
межах, установлених законодавством про
звернення громадян. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати 45 днів. Про продовження
терміну розгляду письмово
повідомляється автор звернення.

В матеріалах справи відсутні
докази направлення повідомлень на
адресу позивача, ні щодо пересилання
його заяви структурному підрозділу
МВСУ, ні щодо продовження строку
розгляду заяви.

З аналізу положень чинного
законодавства та встановлених
обставин у справі суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
відповідачем було порушено вимоги
ст.ст.15,19,20 Закону № 393 та вимоги п.п.4.7, п.
5.3, п.5.5 Наказу №1177, оскільки хоч
відповідь на звернення позивача і була
йому надана, проте така була надана не
за підписом уповноваженої особи МВСУ,
про пересилання заяви та про
продовження строку розгляду заяви
позивача не було поінформовано.

Щодо відмови судом першої
інстанції в задоволені позову ОСОБА_1 в
частині відшкодування моральної
шкоди, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
наступного.

Загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду наведені у статті 1166 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до частини першої цієї
статті майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Виходячи з положень зазначеної норми,
йдеться мова про два види шкоди: 1) про
майнову шкоду, «завдану особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи»; 2) про шкоду, завдану
майну фізичної або юридичної особи.

При вирішенні питання про з'ясування
фактів, з якими закон пов'язує
відшкодування моральної шкоди, слід
виходити з вимог статтею 1167 ЦК України,
в якій визначені підстави
відповідальності за моральну шкоду.
Частиною першою даної статті
встановлено, що моральна шкода, завдана
фізичній чи юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до пункту 5 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її
заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями вони заподіяні, яким є ступінь
вини заподіювана, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини.

Суд першої інстанції дав належну
правову оцінку фактичним обставинам
справи і обґрунтовано прийшов до
висновку, що позивачем не доведено вини
відповідача у заподіянні моральної
шкоди. Зокрема, в матеріалах справи
відсутні докази, які б підтверджували
спричинення матеріальної шкоди та
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між моральними стражданнями і
діями відповідача.

Враховуючи викладене, суд
апеляційної інстанції зазначає, що
судом першої інстанції, при вирішенні
даного публічно-правового спору,
правильно встановлено обставини
справи та ухвалено законне рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, тому підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції немає.

Керуючись ст. 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200,
п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
03.09.2012 року у справі № 2а-9109/11/1370 без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Довга О.І.

Судді
Ліщинський А.М.

Матковська З.М.