Справа № 805/3582/14
Суддя: Кошкош О.О.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 р.
Справа № 805/3582/14

Донецький окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого - судді Кошкош О.О.,

суддів Зінченка О.В., Галатіної О.О.,

при секретарі Надточей Т.О.,

за участю представника відповідача
Ставицького О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судового засідання в
м. Донецьку, по вул. 50 Гвардійської
дивізії, 17, адміністративну справу за
позовом громадянина Хашемітського
Королівства Йорданії ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області про скасування
рішення, зобов'язання прийняти рішення
про надання статусу біженця в Україні,

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2014 року громадянин
Хашемітського Королівства Йорданії
ОСОБА_4 звернувся до Донецького
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної міграційної
служби України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Донецькій області про
скасування рішення, зобов'язання
прийняти рішення про надання статусу
біженця в Україні.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначив, що 14 березня 2014 року на
підставі рішення Державної
міграційної служби України № 80-14 від
28.02.2014 року Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
Донецькій області винесено
повідомлення № 3/3-441 про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до статті 6 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
як особі щодо якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13
частини 1 статті 1 цього Закону,
відсутні.

При цьому, при повторному розгляді
заяви про надання захисту на Україні
Державною міграційною службою України
не було виконано попередні рішення
Донецького окружного
адміністративного суду від 01.10.2013 року
№805/12201/13-а та Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2013 року,
тобто не надана належна оцінка
обставинам, які представлені у суді та
на співбесідах у секторі біженців ГУ
ДМСУ у Донецькій області.

Просив скасувати рішення Державної
міграційної служби України №80-14 від 28
лютого 2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; зобов'язати
Державну міграційну службу України
прийняти правомірне рішення про
надання статусу біженців в Україні.

Представник позивача до судового
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, через службу
діловодства надав заяву про розгляд
справи без його участі, позовні вимоги
підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, зазначив,
що твердження заявника про смертельну
загрозу у разі повернення до країни
громадянської належності у зв'язку із
недотримань бедуїнських традицій є
надуманими. Жодні додані до особової
справи інформаційні матеріали, жодне
відкрите інформаційне джерело, звіти
міжнародних правозахисних організацій
тощо не містять повідомлення про
ворожнечу між корінним населенням та
громадянами Йорданії сирійського
походження, відсутня інформація і щодо
вибіркового реагування правоохоронних
органів та вибіркового правосуддя,
тому виділяти заявника як особу, яка
належить до певної соціальної групи, у
контексті визнання біженцем,
надоречно.

Таким чином, факти, повідомлені
заявником на підтвердження свої
тверджень про переслідування у країні
громадянської належності не можуть
бути визнаними як підстава для
визнання біженцем чи особою, яка
потребує додаткового захисту, у
відповідності до умов передбачених
п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Отже, рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні, як
особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1
цього Закону, відсутні прийнято
правомірно та скасуванню не підлягає.

Посилаючись на викладені в
запереченнях обставини, представник
відповідача, який також представляв
інтереси третьої особи, просив
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши пояснення відповідача,
перевіривши матеріали справи суд
встановив наступне.

24 квітня 2013 року громадянин
Хашемітського Королівства Йорданії
ОСОБА_4 звернувся до Головного
управління міграційної служби в
Донецькій області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Відповідно до заяви, ОСОБА_4 -
сирійського походження, що має
йорданське громадянство, працював в
Йорданії, де живуть бедуїни. Це стало
підставою для погроз з боку впливової
сім'ї ОСОБА_9, на дочці якої він бажав
одружитися.

2 серпня 2013 року за результатами
розгляду особової справи ОСОБА_4
Державною міграційною службою України
прийнято рішення №462-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 01.10.2013 року
по справі №805/12201/13-а, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2013 року
вказане рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту скасовано.

12 листопада 2013 року Державною
міграційною службою України прийнято
рішення №29-13 щодо зобов'язання
Головного управління ДМС у Донецькій
області повторно розглянути заяву
громадянина Йорданії ОСОБА_4 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
урахуванням обставин, що стали
підставою для скасування судом рішення
ДМС України №462-13 від 02.08.2013 року.

28 лютого 2014 року за результатами
розгляду особової справи ОСОБА_4
Державною міграційною службою України
прийнято рішення №80-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Спеціальним законом, який визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні є Закон
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі
Закон № 3671-VI).

Пунктом першим ст. 1 Закону № 3671-VI
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 вказаної статті Закону
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитись в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Резюмуючи обставини, викладені
позивачем у заяві, анкеті, зафіксовані
в протоколах співбесіди, матеріалів по
країні походження та згідно матеріалів
особової справи позивача вбачається,
що заявник залишив Йорданію та прибув
до України 26 січня 2013 року на підставі
одноразової туристичної візи терміном
дії до 02 лютого 2013 року, але в
подальшому до 24 квітня 2013 року як
громадянин Хашемітського Королівства
Йорданія незаконно знаходився на
території України.

Частиною п'ятою ст. 5 Закону № 3671-VI
передбачено, що особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

До заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин (ч. 7 ст. 7 вказаного
Закону).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 3671-VI
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців. Працівником
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводяться співбесіди із заявником
або його законним представником, які
мають на меті виявити додаткову
інформацію, необхідну для оцінки
справжності фактів, повідомлених
заявником або його законним
представником. Співбесіда із заявником
проводиться за правилами,
встановленими частинами другою і
третьою статті 8 цього Закону.

У ч.3 ст. 10 Закону № 3671-VI визначено, що у
разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Частиною п'ятою ст. 10 Закону № 3671-VI
передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
воно прийнято за результатами розгляду
особової справи позивача у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози його життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання стати жертвою расових
переслідувань з боку іншої для нього
соціальної групи, передбачених п. 1 чи 13
ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства».

Врахувавши зміст висновку, суд не
погоджується з твердженнями
відповідача про те, що з матеріалів
особової справи позивача, з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин
не вбачається існування розумної
можливості того, що позивачу буде
спричинено шкоду або неприйнятті
страждання у разі його повернення в
країну громадянської належності з
огляду на наступне.

В постанові Донецького окружного
адміністративного суду від 01.10.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 21.10.2013 року по справі №805/12201/13-а за
позовом громадянина Хашемітського
Королівства Йорданії ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області про скасування
рішення Державної міграційної служби
України № 462-13 від 02 серпня 2013 року,
зобов'язання Державної міграційної
служби України прийняти правомірне
рішення про надання ОСОБА_4 статусу
біженця в Україні, встановлено, що
відповідачем не доведений факт того, що
для позивача відсутня загроза
переслідувань з боку іншої для нього
соціальної групи, і чи в змозі країна
громадянської належності позивача від
таких переслідувань його захистити.
При цьому, зазначено, що відповідачем
при розгляді заяви позивача взагалі не
перевірялась інформація стосовно
обґрунтованості його побоювань з боку
чоловіків родини ОСОБА_9, зважаючи на
те, що позивач належить до іншої
соціальної групи, а лише при прийнятті
спірного рішення відповідачем
прийнята до уваги загальна інформація
про ситуацію в країні його походження -
Йорданії.

З висновків суду вказаного рішення
вбачається, що позивач при зверненні до
міграційної служби вказав саме
побоювання стати жертвою
переслідувань з боку бедуїнської
родини ОСОБА_9, тобто за ознаками його
належності до іншої соціальної групи,
та вказав про неможливість його
захисту країною громадянської
належності, що з огляду на положення
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» є обставинами, за
якими можливе надання такій особі
статусу біженця, однак відповідачем
вказані позивачем обставини не
перевірені та даним обставинам не
надана належна оцінка.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили,
в одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін
участю тих самих сторін.

Згідно із ч. 11 ст. 9 Закону № 3671-VI після
вивчення документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. ч. 3 ст. 10 Закону № 3671-VI у
разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Судом встановлено, що при повторному
розгляді заяви громадянина Йорданії
ОСОБА_4 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням обставин, що
стали підставою для скасування судом
рішення ДМС України №462-13 від 02.08.2013
року відповідачем, крім співбесіди з
позивачем, не було поставлено вимоги
щодо надання додаткових відомостей від
органів державної влади для
встановлення обставин, що підлягали
перевірці, згідно висновків постанови
Донецького окружного
адміністративного суду від 01.10.2013 року
№805/12201/13-а.

При цьому, відповідні запити до
Міністерства закордонних справ
України не здійснювались.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що відповідачем
не досліджені належним чином та не
перевірені обставини, що стали
підставою для звернення позивача із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, отже рішення прийнято не
об'єктивно.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За таких обставин, суд вважає, що
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень, що передбачені
законодавством, з метою, з якою це
повноваження надане, але діяв не у
спосіб, що передбачений законами, не
обґрунтовано, без урахування усіх
обставин, відтак позовні вимоги
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Відповідно до частини третьої першої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 17-20, 69-72, 86, 94, 158-164, 167, 254, 257 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов громадянина Хашемітського
Королівства Йорданії ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області про скасування
рішення, зобов'язання прийняти рішення
про надання статусу біженця в Україні
задовольнити.

Скасувати рішення Державної
міграційної служби України №80-14 від 28
лютого 2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України прийняти рішення відповідно до
вимог Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Стягнути з Державного бюджету України
на користь громадянина Хашемітського
Королівства Йорданії ОСОБА_4 витрати
по сплаті судового збору у розмірі 73
(сімдесят три) грн. 08 коп.

Повний текст постанови буде
виготовлений 7 червня 2014 року

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови особами, які беруть участь у
справі, з подачею її копії до суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя
Кошкош О.О.

Судді
Галатіна О.О.

Зінченко О.В.