Справа № 826/3544/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/3544/14
у 1-й інстанції: Соколова О.А.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка
О.І.,

при секретарі - Ліневській
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернулася до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг (далі - Відповідач,
Комісія) про: скасування наказу
Відповідача про звільнення Позивача
від 27.01.2014 року № 21 «ОС»; здійснення
переведення ОСОБА_2 на посаду
начальника Управління ліцензійного
контролю Комісії з моменту виходу
Позивача на роботу 11.11.2013 року у зв'язку
із закінченням відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку; зобов'язання Відповідача
здійснити ОСОБА_2 виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
28.01.2014 року до фактичної дати
поновлення її на роботі.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.04.2014 року у задоволенні позову
відмовлено повністю. При цьому суд
першої інстанції виходив з того, що у
матеріалах справи відсутні докази,
якими підтверджується те, що посада
начальника Управління ліцензійного
контролю була вакантна. Крім того, суд
наголосив на правомірності звільнення
Позивача.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

У судовому засіданні повноважний
представник Апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
суд вимоги останньої задовольнити
повністю.

Представник Відповідача наполягав на
залишенні апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, повно та всебічно
дослідивши обставини справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції - скасувати,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судом першої
інстанції, 11.11.2013 року ОСОБА_2 у зв'язку
із закінченням відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку та перебування на лікарняному з
30.10.2013 року по 08.11.2013 року приступила до
виконання обов'язків директора
Департаменту ліцензійного контролю
Комісії (а.с. 12).

Наказом від 30.04.2013 року зі штатного
розпису Комісії виведено Департамент
ліцензійного контролю, всі посади
цього структурного підрозділу та
введено Управління ліцензійного
контролю.

З 01.06.2013 року наказом Відповідача від
31.05.2013 року № 73 уведено в дію штатний
розпис Комісії на 2013 рік (з введеним
Управлінням ліцензійного контролю), а
штатний розпис, введений в дію наказом
від 28.01.2013 року № 14, визнано таким, що
втратив чинність.

У зв'язку з вищезазначеним, Відповідач
11.11.2013 року ознайомив Позивача з
попередженням про звільнення, в якому
повідомлено, що згідно наказу
Відповідача від 30.04.2013 року № 55, до
структури та штатного розпису Комісії
внесено зміни, згідно з якими
Департамент ліцензійного контролю
ліквідовано, у зв'язку з чим посаду, яку
займає ОСОБА_2, ліквідовано. Для
подальшого працевлаштування
запропоновано вакантні посади
відповідно до кваліфікації та
спеціальності Позивача, а також
зазначено про те, що у випадку відмови
від запропонованих посад відносини
Відповідача з ОСОБА_2 будуть припинені
на підставі п. 6 ст. 36 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України).

Як вбачається з розписки від 11.11.2013
року, Позивач ознайомився з даним
попередженням, водночас, зазначивши, що
із запропонованими посадами не
погоджується у зв'язку з
нерівнозначністю посаді, яку він
займав до виходу з відпустки по догляду
за дитиною.

Наказом Комісії від 27.01.2014 року № 21
ОСОБА_2 звільнено з займаної посади у
зв'язку з відмовою від продовження
роботи внаслідок зміни істотних умов
праці на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

Виходячи з вищевстановлених обставин
та системного аналізу приписів ст. ст. 1,
9, 30 Закону України «Про державну
службу», ст. ст. 32, 36, 40, 49-2 Кодексу
законів про працю України, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для скасування
наказу про звільнення та переведення
Позивача на посаду начальника
Управління ліцензійного контролю,
оскільки, у матеріалах справи відсутні
докази, якими підтверджується те, що
посада начальника Управління
ліцензійного контролю була вакантна, а
тому Відповідачем правомірно прийнято
рішення про звільнення на підставі п. 6
ст. 36 КЗпП України.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна повністю погодитися
з огляду на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулюються
Законом України «Про державну службу»
(далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону державна
служба в Україні - це професійна
діяльність осіб, які займають посади в
державних органах та їх апараті щодо
практичного виконання завдань і
функцій держави та одержують заробітну
плату за рахунок державних коштів.

Приписами ст. 30 Закону закріплено, що
державна служба припиняється,
передусім, із загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України, а також з підстав,
визначених цією статтею.

Таким чином, при звільненні особи з
публічної служби за загальними
підставами, передбаченими КЗпП
України, на цю особу поширюються
гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше
прямо не передбачено спеціальним
законом.

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці допускається зміна істотних умов
праці при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою. Про зміну істотних умов праці -
систем та розмірів оплати праці, пільг,
режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Листом від 06.06.2013 року Комісією було
повідомлено ОСОБА_2 про внесені зміни
до структури та штатного розпису
Відповідача внаслідок чого відбулася
зміна істотних умов праці. Крім того,
зазначено, що на базі Департаменту
ліцензійного контролю утворено
Управління ліцензійного контролю та
введено посаду начальника
відповідного управління, яку
запропоновано Позивачу у
відповідності до ст. 32 КЗпП України.
Лист, поданий Відповідачем на поштове
відділення 06.06.2013 року ОСОБА_2 отримано
не було, про що свідчить наявна у
матеріалах справи копія повідомлення
про вручення поштового відправлення
(останнє повернуто Комісії у зв'язку із
закінченням встановленого строку
зберігання). Разом з тим, колегія суддів
погоджується з доводами Позивача щодо
неможливості встановити факт
направлення Відповідачем саме листа,
яким запропоновано Позивачу посаду
начальника відповідного управління,
оскільки лист, на який посилається
Комісія не містить опису поштового
відправлення.

Беручи до уваги вищезазначене,
Апелянтом вірно зауважено, що
Відповідачем складено лист про
повідомлення Позивача про зміну в
організації виробництва та зміну
істотних умов праці лише 06.06.2013 року,
тоді як змінений штатний розпис було
введено в дію наказом від 31.05.2013 року.
Тобто, Комісією було вчинено дії щодо
повідомлення ОСОБА_2 про зміну істотних
умов праці вже після прийняття
відповідного наказу.

Згідно абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 року № 9 (далі - Постанова ВС
України) розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40
КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Положеннями абз. 4 п. 19 Постанови ВС
України визначено, що судам слід мати
на увазі, що при проведенні звільнення
власник або уповноважений ним орган
вправі в межах однорідних професій і
посад провести перестановку
(перегрупування) працівників і
перевести більш кваліфікованого
працівника, посада якого скорочується,
з його згоди на іншу посаду, звільнивши
з неї з цих підстав менш
кваліфікованого працівника. Якщо це
право не використовувалось, суд не
повинен обговорювати питання про
доцільність такої перестановки
(перегрупування).

Отже, виходячи з вищезазначеного, суд
апеляційної інстанції з'ясовує: чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника; які
є докази про те, що працівник
відмовився від переведення на іншу
роботу та чи не користувався останній
переважним правом на залишення на
роботі; чи попереджувався він за 2
місяці про наступне вивільнення. Крім
того, варто врахувати положення
Постанови ВС України щодо права
власника при звільненні працівника на
переведення останнього в межах
однорідних посад даного підприємства.

Як вірно зауважено ОСОБА_2 та
вбачається з наявних у матеріалах
справи доказів, Відповідач,
повідомивши Позивача про зміну
істотних умов праці після прийняття
відповідного наказу, допустив грубе
порушення відповідного строку
повідомлення, а тому Комісією було
порушено законодавство, яким
регулюється питання вивільнення
працівника.

Крім того, судова колегія погоджується
з твердженням ОСОБА_2 про те, що остання
не відмовлялася від запропонованої їй
посади начальника Управління
ліцензійного контролю, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази,
якими підтверджуються дані обставини.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на необхідність в силу
положень Постанови ВС України
з'ясування цього питання судом першої
інстанції, зокрема наявності доказів
про те, що працівник відмовився від
переведення на іншу роботу.

За таких обставин, колегія суддів
вважає обґрунтованими доводи Апелянта
про порушення Відповідачем
встановленого приписами ч. 3 ст. 32 КЗпП
України двомісячного строку
повідомлення працівника про
відповідні зміни істотних умов праці.

Отже, враховуючи порушення порядку
повідомлення Позивача про можливість
зайняти відповідну посаду, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про правомірність прийняття Комісією
наказу від 27.01.2014 року № 21 «ОС» про
звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з відмовою
від продовження роботи внаслідок зміни
істотних умов праці.

Крім того, суд апеляційної інстанції
вважає обґрунтованими доводи Апелянта
про зобов'язання Комісії виплатити
ОСОБА_2 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 28.01.2014 року до
фактичної дати поновлення її на роботі,
з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Приписами ч. 1 ст. 221 визначено, що
трудові спори розглядаються: 1)
комісіями по трудових спорах; 2)
районними, районними у місті, міськими
чи міськрайонними судами.

Відповідно до ст. 32 Закону рішення про
припинення державної служби може бути
оскаржено державним службовцем
безпосередньо до суду.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 КАС України
закріплено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: 2)
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Згідно ст. 3 КАС України публічна служба
- діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Отже, виходячи з комплексного аналізу
вищезазначених норм, можна дійти
висновку про те, що адміністративні
суди, які розглядають спори щодо
звільнення осіб з державної служби є у
розумінні КЗпП України та Закону
України «Про державну службу» є
органами, що розглядають трудові спори.

Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України
визначено, що у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

Як було встановлено вище, Відповідачем
було звільнено з роботи ОСОБА_2 без
законної підстави, а тому, в силу
положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України, Позивач
повинен бути поновлений судом на
роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої
заробітної плати затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат,
що обчислюються із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Зі змісту довідки Відповідача від
29.01.2014 року № 9/2014 (а.с. 44) вбачається, що
загальна сума виплат заробітної плати
за грудень 2013 року та січень 2014 року
становить 31773,76 грн. (19755,81 грн.+12017,95 грн.).
Загальна кількість робочих днів - 38
робочих днів. Таким чином,
середньоденна заробітна плата складає:
836,15 грн. (31773,76 грн: 38 роб. днів).

Отже, враховуючи встановлене вище
право Позивача на поновлення на роботі,
вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання Комісії
виплатити їй середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 28.01.2014 року по дату
набрання даним рішенням законної сили
підлягають задоволенню.

Разом з тим, оцінюючи позовні вимоги
про зобов'язання Відповідача здійснити
переведення Позивача на посаду
начальника Управління ліцензійного
контролю Комісії з 11.11.2013 року, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ст. 179 КЗпП України за бажанням
жінки їй надається відпустка для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з виплатою за ці
періоди допомоги відповідно до
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України
переведення на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
а також переведення на роботу на інше
підприємство, в установу, організацію
або в іншу місцевість, хоча б разом з
підприємством, установою,
організацією, допускається тільки за
згодою працівника, за винятком
випадків, передбачених у статті 33 цього
Кодексу та в інших випадках,
передбачених законодавством.

Положеннями п. 6 ст. 36 КЗпП України
закріплено, що підставами припинення
трудового договору є: відмова
працівника від переведення на роботу в
іншу місцевість разом з підприємством,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці.

Враховуючи неправомірність прийняття
Комісією наказу від 27.01.2014 року про
звільнення Позивача з роботи у зв'язку
з відмовою від продовження роботи
через зміну істотних умов праці та
наявність вище встановлених підстав
для поновлення його на роботі, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
ОСОБА_2 після виходу з відпустки має
право вимоги щодо переведення на
рівнозначну посаду, яку остання
займала до виходу у відпустку по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив судове
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд
апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції має
право скасувати її та прийняти нову
постанову.

Відповідно до ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні питання про
правомірність дій та рішень
Відповідача допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим вважає за
необхідне апеляційну скаргу Позивача
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 198, 202, 205, 207, 211, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії - скасувати та ухвалити нову, якою
позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг від 27.01.2014 року № 21
«ОС» про звільнення ОСОБА_2 з займаної
посади.

Зобов'язати Національну комісію, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг здійснити
переведення ОСОБА_2 на посаду, що є
рівнозначною посаді, яку ОСОБА_2
займала до виходу у відпустку по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Зобов'язати Національну комісію, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг виплатити ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 28.01.2014 року по дату набрання
даним рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення її копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається у
порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212
КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.